cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Henry Cromwell
Liv og virke
Etter å ha avvist forslag om å støtte restaureringen av Karl II på den engelske trone og gjenopprettelse av monarkiet, ble han kalt tilbake til England i juni 1659, rett etter at hans bror ble avsatt. Det gjeninnsatte rumpparlamentet vedtok at Irland skulle bli styrt av kommisjonærer framfor av en enkeltperson. Han adlød denne ordren og gikk av fra sin posisjon i Irland øyeblikkelig. I Irland ble han etterfulgt av Edmund Ludlow. Selv om han mistet en del eiendommer ved restaurasjonen i England, fikk han etter en del forhandlinger beholde de eiendommer han hadde kjøpt i Irland.
Hans aller siste år ble tilbrakt i all fred ved Spinney Abbey i landsbyen Wicken i Cambridgeshire. Han ble ikke plaget av myndighetene, og faktisk fikk han ved en anledning besøk av kongen der. Han døde i 1674 i Wicken, 46 år gammel, og er gravlagt i sognekirken ved siden av sin hustru som døde i 1687.
Avkom
Henry Cromwell hadde fem sønner, men bare en av dem, som også bar også hans fornavn, major Henry Cromwell (død 1711), er den eneste som er kjent for å ha fått avkom. Han giftet seg med Hannah Hewling. De fikk seks sønner, en av dem var Thomas Cromwell (1699–1746). To av sønnene het Oliver, den første levde 1687-1703, den andre 1704-1748, men ingen av dem hadde arvinger. Henrys oldebarn, som døde i 1821, i henhold til blant annet Antonia Fraser, var familiens siste mannlige etterkommer. Det var Henrys oldebarn Oliver Cromwell (død 79 år gammel). Historikeren Samuel Rawson Gardiner (1829-1902) hevdet å nedstamme fra Henry Cromwell.
VM i slalåm-padling 2011
VM i slalåm-padling 2011 (verdensmesterskapet i slalåm-padling) ble arrangert i Bratislava i Slovakia i 2011.
Arkitekturdagen
Arkitekturdagen er en dagskonferanse som arrangeres årlig av Norske arkitekters landsforbund (NAL), noen år i samarbeid med andre organisasjoner eller institusjoner. Den første Arkitekturdagen ble arrangert i 1991. De første seks årene ble konferansen holdt i Oslo, deretter i ulike norske byer. Hver konferanse har et overordnet tema. De årene Oslo arkitekturtriennale arrangeres, inngår Arkitekturdagen som en del av denne.
Karmøymarsjen
Karmøymarsjen er en 21 km lang turmarsj fra Kopervik til Skudeneshavn i Karmøy kommune i Rogaland. Den starter ved Kopervik videregående skole, og går over Søre Sålefjell, Burmavegen, Røyningsbu til Skudenes ungdomsskole. Turen tar omtrent 6-7 timer. I 2005 var det 155 deltakere.
Adeona-familien
Adeona-familien er en asteroidefamilie som ble formet ut fra moderlegemet 145 Adeona. Anslagsvis finnes det 1,000 asteroider i denne familien. Basert på simuleringsstudier, antas det at denne familien er yngre enn 600 millioner år gammel, sammenlignet med en typisk asteroidefamilies alder på 1–2 milliarder år.
De katolske monarker
De katolske monarker (spansk: Reyes Católicos) eller de katolske majesteter var en tittel som ble tildelt Isabella I av Castilla og Ferdinand II av Aragón da de forente sine to kongeriker ved ekteskap (personalunion). Pave Alexander VI ga dem denne tittelen som kompensasjon for allerede å ha gitt tittelen «den mest kristne» til kongen av Frankrike. Ved ekteskapet ble det også gitt pavelig dispensasjon for deres blodsslektskap ved pave Sixtus IV. Begge var av slekten Trastámara og var tremenninger da de nedstammet fra Johan I av Castilla.
De ble gift den 19. oktober 1469 i byen Valladolid. Isabella var da 18 år gammel og Ferdinand et år yngre. Ekteskapet var politisk da det forente deres kroner under samme familie, og historikere har tradisjonelt ansett at foreningen av Spania i all vesentlighet kan spores tilbake til dette ekteskapet.
Nyere historieforskning har påpekt at under deres styre var Spania fortsatt et sammensatt og kombinert monarki, bestående av Castilla og Aragón, som i stor grad forble adskilte enheter i flere tiår.
Tittelen «katolske majesteter» ble gitt til dem av pave Alexander VI i 1496, og var ikke utelukkende en hedersbetegnelse, men også forpliktelse ved at de skulle forsvare den katolske tro og dogmer i sine riker.
I deres tid og i den katolske tros navn ble det opprette en domstol, inkvisisjonen, som hadde som oppdrag å forfølge og straffe alle falske kristne, kjettere, jøder og muslimer.
Philip Glass
Philip Glass (født 31. januar 1937 i Baltimore, Maryland) er en amerikansk komponist, fløytist og pianist. Glass er en av de mest suksessrike og omtalte komponister innen ny musikk i siste fjerdedel av 1900-tallet. Hans navn er tett forbundet med sjangeren minimalisme innen klassisk musikk.
Glass' første kontakt med musikk var i farens musikkforretning i Baltimore, der han ble kjent med musikken til, blant andre, Beethoven, Schubert, Bartok, Sjostakovitsj og Stravinskij.
Han studerte noen år i Paris, der han hadde Nadia Boulanger som lærer.
Glass skapte sitt eget ensemble, The Philip Glass Ensemble i 1968. Selv om ensemblet overveiende er besatt med tradisjonelle klassiske instrumenter, adskiller dette seg fra de fleste andre kammerensembler ved blant annet bruk av elektrisk forsterkning.
Philip Glass har også opptrådt innen jazz og rock. Han har skrevet flere operaer, diverse instrumentalmusikk samt teater- og filmmusikk.
Glass holdt åpningskonserten i Festspillene i Bergen 26. og 27. mai 2010, og de samme festspillene mai 2016 med Powaqqatsi, et filmverk med Bergenssymfonikerne, et barnekor og Philip Glass Ensemble.
Filmmusikk
Glass har i 2006 også komponert musikken til Neil Burgers The Illusionist og Richard Eyres Notes on a Scandal i 2006. Dessuten skrev han Woody Allens Cassandra's Dream, en film som ble sluppet i 2007.
Elverhøy skole
Elverhøy skole kan vise til:
Jørgen Moe
Moe var den første i verden som fikk statsstipend for å drive folkeminnesamling og han var en pioner i den norske folkloristikken
Bakgrunn og utdanning
Jørgen Moe ble født på den gamle storgården Mo i Steinsfjerdingen i Hole på Ringerike, som sønn av gårdbrukeren og politikeren Engebret Olsen Moe. Han vokste opp i gode kår i et levende og tradisjonsrikt miljø.
Jørgen Moe tok teologisk embetseksamen i 1839, og praktikum i 1852. Før det var han huslærer, og lærer ved Krigsskolen. Han giftet seg med datter av rektor Fredrik Moltke Sørenssen, Johanne Fredrikke Sofie Sørenssen. Ekteparet fikk fem barn. Etter å ha tjent som kapellan ved Olberg kirke i Krødsherad og i Sigdal og Eggedal kirker, ble han i 1863 sogneprest i Bragernes kirke i Drammen. I 1871 flyttet han til Vestre Aker kirke like utenfor Christiania. I 1875 ble Moe utnevnt til biskop i Kristiansand stift, en stilling han hadde til han ble innvilget pensjon fra 1. januar 1882.
I 1881 ble Moe utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden.
Forfatter og folkeminnesamler
Som ung ble han kjent med Peter Christen Asbjørnsen da begge i 1826-27 av sine respektive foreldre ble sendt til prost Størens treårige artiumsforberedende kurs på Norderhov. De ble enige om å samarbeide om å samle inn og gi ut folkediktning. Moe var mest opptatt av undereventyr og legender. Det er han som med stilistisk mesterskap har gjenfortalt den saftige fortellingen «Smeden som de ikke turde slippe inn i helvete», et skjemteeventyr med klare elementer av både undereventyr og legende. Asbjørnsen samlet også slikt, men hadde også sans for de enklere skjemteeventyrene. Moe ga også ut en samling folkelige viser i 1840, pionersamlingen Folkeviser og Stev i norske Almuedialekter, som inneholder bygdeviser med kjent opphavsmann og har melodibilag ved Ludvig Mathias Lindeman. Han hadde ambisjoner om å gi ut den første vitenskapelige samlingen av folkeviser. Embetsgjerningen krevde imidlertdis mye av ham, og han valgte å overlate sin visesamling til Sophus Bugge. I 1849-1850 var han verdens første statsstipendiat i folkeminnevitenskap, og han skrev innledning til den utgaven med folkeeventyr som han og Asbjørnsen ga ut sammen i 1851. En ny og utvidet utgave med folkeeventyr fra 1871 redigerte Asbjørnsen alene, men med bidrag fra Moe. Jørgen Moes sønn Moltke Moe fortsatte farens arbeid med eventyr og andre folkeminner, og han ble i en alder av 36 år verdens første professor i folkeminnevitenskap.
Barneboka I brønden og i tjernet fra 1851 et pionerverk i sin genre, bygger på barndomserindringer fra Mo. Moe var også lyriker, og skrev folkekjære dikt som «Fanitullen», «Blomster-Ole», «Det lysnet i Skogen», «Seterjentens Søndag», «Den gamle Mester» og «Ungbirken». Som dikter tilhører han den poetiske realisme.
Gatenavn
Jørgen Moe er hedret med gatenavn i flere norske kommuner.
Rockatansky (andre betydninger)
Rockatansky kan referere til flere ting:
Watling Street
Watling Street var en romersk vei gjennom England, som gikk fra Dover i Kent til Wroxeter i Shropshire. Den ser ut til å opprinnelig ha fortsatt til Chester nær Liverpool, og fortsatt inn i Nord-Wales, men det finnes svært få spor etter veien i det området.
Veien gikk gjennom London, Verulamium (dagens St. Albans) og det sentrale England. Den var en viktig del av det romerske veinettet som ble grunnlagt etter opprettet etter erobringen og opprettelsen av provinsen Britannia.
Angelsakserne ga den navnet Wæcelinga Stræt, som betyr «Wæcelfolkets vei». Det er uklart hvem denne Wæcel kan ha vært, men hans navn ble også gitt til Verulamian, Wæclingacaester. Antagelig ble navnet først brukt om strekningen mellom London og Verulamium, og så senere brukt om hele veien.
Watling Street ble brukt som grense for Danelagen etter at danene hadde blitt slått; de måtte holde seg til et område nord og øst for veien.
Bevaringstilstand
Etter at romerne forlot England forfalt veien, men var i bruk gjennom middelalderen. Den var høyst sannsynlig en viktig pilegrimsrute for de som skulle til Canterbury.
I det 19. århundre ble den brolagt på ny av Thomas Telford. Han forlenget den til Holyhead i Wales, og den ble særlig brukt av postvognene som brakte post til og fra Irland.
Det meste av veien er fortsatt i bruk i dag, bortsett fra noen seksjoner hvor den moderne veien er ledet utenom. Strekningen mellom London og Dover heter nå A2, og strekningen mellom London og Shrewsbury (og videre til Holyhead) heter A5. Noe av veistrekningen ved London inngår i motorveien M1.
I City of London finnes det en Watling Street, men det er tvilsomt om denne inngikk i den romerske veien. I mange byer, som f.eks. Rochester, Canterbury, St. Albans og Milton Keynes går veien fortsatt under sitt opprinnelige navn.
Det konservative parti (Storbritannia)
Det konservative parti i Storbritannia (engelsk tittel: The Conservative and Unionist Party) er det største partiet på høyresiden i britisk politikk.
Det konservative partiet har røtter i det historiske Tory-partiet, som ble grunnlagt i 1678. På grunn av dette kalles partiet i dag ofte for Tory Party. Medlemmene kalles ofte Tories. Det konservative partiet var i regjering i Storbritannia i to tredjedeler av det 20. århundre. Etter å ha vært i opposisjon til Labour siden 1997, vant partiet tilbake regjeringsmakten i parlamentsvalget 6. mai 2010. Partileder David Cameron overtok 11. mai 2010 som statsminister i en koalisjonsregjering med Liberaldemokratene.
Det konservative partiet er det største politiske partiet i Storbritannia målt i antall parlamentariske representanter, det største målt i antall medlemmer, det største målt i sittende representanter i lokalt styre og landets eldste politiske parti. Det er det mest suksessrike politiske partiet i Storbritannia målt i antall valgseire.
I månedene mellom januar og mars 2008 mottok det konservative partiet rundt £5,8 millioner i donasjoner, sammenlignet med £3,1 millioner til Labour. Dette fremgikk av en rapport fra EUs valgkommisjon 22. mai 2008. De konservative har £12 millioner i gjeld, mens Labour har 17,8 millioner og Liberaldemokratene har £1,14 millioner.
Navn
Partiets offisielle navn er The Conservative and Unionist Party, men dette brukes sjelden. Navnet har sin opprinnelse i sammenslåingen i 1912 med The Liberal Unionist Party og er et minne om partiets politikk i årene 1886–1921, som gikk ut på å opprettholde unionen mellom Storbritannia og Irland, i motsetning til irsk nasjonalisme og irsk republikanisme. Skottlands Unionist Party var uavhengig frem til 1965. Likeledes støttet Ulster Unionist Party de konservative i mange tiår i Parlamentet. I kontrast til Skottland brøt denne ordningen sammen etter ulsterunionistenes motstand mot Sunningdaleavtalen i 1973. Det konservative partiet i Nord-Irland er nå en organisasjon uavhengig av Ulster Unionist Party.
Organisasjon og medlemskap
Organiseringen av det konservative partiet er preget av en kontrast mellom grasrotgruppene, som dominerer i valget av partiledere og utvelgelsen av lokale kandidater, og medlemmene av Conservative Campaign Headquarters, som styrer finans, valgorganisering og utforming av politikk. Den parlamentariske lederen står for den daglige politiske aktiviteten og former politikken ved hjelp av sitt kabinett og administrasjon. Den desentraliserte strukturen er uvanlig. Som med Labour har medlemskapsantallet i det konservative partiet lenge gått ned, og til tross for et oppsving kort etter at Cameron ble valgt til leder, fortsatte medlemstallet å falle i 2006 og er nå faktisk lavere enn da David Cameron ble valgt til leder i desember 2005. Imidlertid har partiet sannsynligvis flere medlemmer enn Labour og Liberaldemokratene til sammen, henholdsvis 200,000 og 70,000. Allikevel, partiet publiserer ikke selv offisielle medlemstall, noe som vanskeliggjør sammenligninger.
Medlemskap koster £25, eller £5 for medlemmer under 23 år.
I henhold til opplysninger fra Electoral Commission hadde partiet ved utgangen av 2004 en inntekt på £20 millioner og utgifter på £26 millioner.
Det konservative partiets symbol er et stilisert eiketre. Dette erstattet den tidligere brukte «frihetsfakkelen», som ble brukt i mange år. Det nåværende mottoet, antatt av partiet 6. oktober 2007 er: «It's Time For Change». Før David Cameron ble valgt til partileder, var de offisielle partifarvene rødt, hvitt og blått, selv om blått vanligvis ble assosiert med partiet i kontrast til Labours bruk av rødt som symbol. Dette har forandret seg siden logoen ble byttet ut i 2006, og partiets hjemmeside er nå blå og grønn. (I Cumbria-valgdistriktene Penrith and The Border og Westmorland and Lonsdale bruker det konservative partiet farven gul fordi denne farven brukes i våpenskjoldet til Jarlen av Lonsdale.)
Historie
Det konservative partiet sporer sin opprinnelse til en gruppe med røtter i 1700-tallets Whig Party, som oppstod rundt William Pitt den yngre, statsminister i Storbritannia 1783–1801 og 1804–1806. Opprinnelig kjent som «Uavhengige Whigger», «Venner av Hr. Pitt» eller «Pittetter», fikk de etter Pitts død etter hvert navnet Tories. Begrepet Tory refererte til en politisk organisasjon som hadde eksistert mellom 1678 og 1760, men som ikke hadde noen organisasjonsmessig kontinuitet til «Pittettene». Fra rundt 1812 ble begrepet «Tory» brukt om det nyere partiet.
Ikke alle medlemmer av partiet var tilfreds med Tory-navnet. George Canning brukte først termen konservativ på 1820-tallet, og det ble foreslått som navn på partiet av John Wilson Croker på 1830-tallet. Det ble senere antatt under styret til Robert Peel rundt 1834. Peel sees på som grunnleggeren av partiet. Denne grunnleggelsen føres tilbake til det såkalte Tamworth-manifestet, som var forfattet av Peel.
Utvidelsen av stemmeretten i det 19. århundret tvang det konservative partiet til å gjøre profilen mer folkelig. Dette ble gjort først og fremst under ledelse av Lord Derby og Benjamin Disraeli, som selv var med på å utvide stemmeretten gjennom Reformen av 1867. I 1886 dannet partiet en allianse med Lord Hartington (den senere 8. hertug av Devonshire) og Joseph Chamberlains Liberale Unionister, og under Lord Salisbury og Arthur Balfour holdt partiet makten i nesten 20 år. Imidlertid led partiet et voldsomt valgnederlag i 1906, da det ble splittet på grunn av uenighet om frihandel.
De konservative satt sammen med det liberale partiet i en koalisjonsregjering under den første verdenskrig, og koalisjonen fortsatte med den liberale Lloyd George (med halvparten av de liberale) som statsminister frem til 1922. Til slutt ledet Bonar Law og Stanley Baldwin oppbruddet av koalisjonen, og de konservative kom til å dominere britisk politikk i mellomkrigstiden, selv om det fra 1931 var i en ny koalisjon, Den Nasjonale Regjering. Det var denne koalisjonsregjeringen som under ledelse av Winston Churchill styrte Storbritannia under den annen verdenskrig. Imidlertid tapte partiet valget i 1945, da Labour vant med et valgskred.
Etter de konservatives seier i 1951, aksepterte partiet Labours ide om «velferdsstaten» og dets industrielle nasjonaliseringsprogram, selv om Churchill, Anthony Eden, Harold Macmillan og Alec Douglas-Home fortsatte å promotere relativt liberale handelsreguleringer og mindre statsinnblanding gjennom 1950-årene og det tidlige 1960-tallet.
Edward Heaths regjering (1970–1974) huskes for sitt nederlag i kampen for å stanse den stadig mer militante fagbevegelsen og for å ha lykkes i å bringe Storbritannia inn i EEC. Harold Macmillans tidligere forsøk i 1963 på å melde landet inn strandet på den franske presidenten Charles de Gaulles motstand. Som et eksempel på de konservatives delte syn på spørsmålet, argumenterte Churchill en stund for et «Europas Forente Stater» selv om han var mot britisk medlemskap i europeiske føderale organisasjoner og særlig mot EEC. Siden den britiske inntreden i EEC har dette vært en kilde til tydelig og opphetet debatt innen det konservative partiet.
Margaret Thatcher
Margaret Thatcher vant kampen om lederskapet i det konservative partiet i 1975. Etter å ha seiret i valget i 1979, fulgte de konservative en kort stund en monetaristisk økonomisk politikk. Mer generelt antok partiet en frimarked-holdning til offentlige tjenester og fokuserte på privatisering av industri og tjenester som Labour hadde nasjonalisert på 1940- og 1950-tallet. Thatcher ledet partiet til to knusende valgseire i 1983 og 1987. Hun var beundret for sitt lederskap under Falklandskrigen i 1983, og ble svært populær for innføringen av loven som gav leieboere retten til å kjøpe husene sine. Imidlertid ble hun også svært upopulær i deler av befolkningen. Dette hang delvis sammen med den høye arbeidsløsheten, som ble satt i sammenheng med hennes økonomiske reformer, og for det som ble sett på som fagforeningsknusing under gruvestreiken i 1984–85. Allikevel var det den såkalte Community Charge («koppskatten», som hennes politiske motstandere kalte den) som sterkest bidro til hennes fall fra makten. Hennes sviktende popularitet og hennes motvilje mot å inngå kompromisser i politikk, som ble sett på som uønsket av velgerne, førte til kamp om lederskapet med Michael Heseltine, og hun ble tvunget til å gå av som statsminister i 1990.
De konservative etter Thatcher
John Major vant den påfølgende maktkampen i 1990 og vant også en uventet seier i valget i 1992. Majors regjering fikk en kort periode med arbeidsro før pundet ble tvunget ut av European Exchange Rate Mechanism 16. september 1992, en dag ofte referert til som Svart Onsdag. Snart risikerte en million huseiere å miste sine hjem på grunn av en nedgangstid som også medførte en voldsom vekst i arbeidsledigheten. Partiet mistet snart mye av sitt rykte for å ha et godt grep på økonomien, selv om det snart kom et økonomisk oppsving. Partiet ble også beskyldt for mangel på moral i mediene. En effektiv kampanje fra Labour bidro til å påføre de konservative et voldsomt valgnederlag i 1997. Det var Labours største seier noensinne og etterlot de konservative kun med representanter fra England i parlamentet. Alle skotske og walisiske seter ble tapt.
William Hague overtok lederskapet etter det svært dårlige valget i 1997. Selv om han var en fryktet debattant i underhuset, viste en gallup i The Daily Telegraph at to tredjedeler av velgerne så på ham som en komisk figur,, latterliggjort i mediene som han var etter å ha uttalt for eksempel at han drakk 14 pints med øl i sin ungdom. Han ble også kritisert for å ha kommet til Notting Hill Carnival med en baseball-lue på hodet, noe som ble tolket som et dårlig forsøk på å fri til unge velgergrupper. Kort før valget i 2001 ble Hague voldsomt kritisert av Labour og også av Tory-supportere for en tale der han sa at en Labour-regjering ville forandre Storbritannia til et «foreign land». BBC rapporterte også at det konservative parlamentsmedlemmet John Taylor kritiserte Hague for å la representanten John Townend fortsette som sjefsinnpisker i det konservative partiet etter at denne i en tale omtalte briter som «en bastardrase», selv om Hague tok avstand fra denne uttalelsen. 2001-valget resulterte i en økning på én representant for de konservative, og Hague gikk av som leder kort tid etter. Han hadde hatt som mål å oppnå 209 representanter, Labours resultat i 1983. De konservative oppnådde ikke mer enn 166 representanter.
Iain Duncan Smith (leder fra 2001–2003) (ofte bare kalt IDS) var en kjent euroskeptiker. Men euroskepsis kjennetegnet ikke hans lederskap av partiet. Det var nettopp i hans periode at Europa sluttet å være en anstøtssten i partiet, da det samlet stod bak et krav om en folkeavstemning om tilslutning til EU-grunnloven. Imidlertid, før Smith rakk å stille opp til et valg, ble han fjernet av et mistillitsforslag, fremmet av parlamentsmedlemmer som mente han var uvalgbar for folket. Michael Howard tok da over som leder av partiet i 2003.
Under Howard økte det konservative partiet sin oppslutning i 2005-valget med rundt 0,6 % (opp til 32,3 %). Antallet konservative seter i parlamentet økte med 33 (opp til 198 seter). Denne veksten falt sammen med et stort fall i Labours oppslutning, og Labour gikk fra en majoritet på 167 til 66. Det konservative partiet fikk faktisk den største delen av stemmene i England, selv om det ikke fikk det største antall seter i parlamentet. Kampanjen til partiet – basert på slagordet «Are you thinking what we're thinking?» – var laget av australieren Lynton Crosby. Dagen etter valget, 6. mai, erklærte Howard at han ikke syntes det var riktig å fortsette som leder etter et valgnederlag, og sa også at han var for gammel til å lede partiet inn i et nytt valg. Han trakk seg derfor mens han sørget for at partiet først fikk tid til å reorganisere sine regler for valg av ledere.
David Cameron
David Cameron vant det påfølgende ledervalget. Han slo sin nærmeste rival David Davis med en margin på 2 til 1, 134,446 mot Davis 64398 stemmer. Han erklærte deretter sitt ønske om å reformere det konservative partiet og sa partiet trengte å forandre måten det fremstod, følte, tenkte og oppførte seg. Han stod for en sentrum-høyre tenkning som stod i kontrast til den mer tradisjonelle høyreplattformen partiet hadde hatt som basis de senere årene. Selv om Camerons syn ligger betydelig til venstre for grasrota i partiet, har han uttrykt beundring for Margaret Thatcher og beskrevet seg selv som en «stor fan». Han er imidlertid ikke sikker på om det gjør ham til en thatcheritt. I de fleste galluper fra 2006 og 2007 ledet de konservative foran Labour. Gallupene viste imidlertid en forandring fra sommeren 2007, da Gordon Brown ble statsminister for Labour. Dette forandret seg igjen fra oktober 2007, og siden har de konservative gjort det bedre i opinionsmålinger enn Labour. Torsdag 8. mai 2008, en uke etter lokalvalgene, viste en YouGov-måling foretatt av The Sun at den konservative forsprang i forhold til Labour var den største siden 1968. De konservative vant lokalvalget i London for første gang i mai 2008 da den konservative Boris Johnson slo Labours Ken Livingstone og overtok som ordfører.
Theresa May
Theresa May overtok ledelsen av partiet 13. juli 2016 da Cameron måtte gå av i kjølvannet av folkeavstemningen om Brexit, som ga flertall for at Storbritannia skulle gå ut av Den europeiske union. May måtte på sin side gi opp ledervervet siden hun, til tross for en rekke forsøk, ikke hadde vært istand til å få flertall i Underhuset for avtalen om utmeldelse hun hadde fremforhandlet med EU.
Boris Johnson
Boris Johnson, som hadde stemt mot Mays resultater i forhandlingene om en EU-avtale, ble valgt til ny partileder 23. juli 2019. Han utlyste nyvalg, som fant sted 12. desember samme år.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
St. James’s Palace
St. James's Palace er et av Storbritannias eldste palasser, beliggende på Pall Mall i London, rett nord for St. James's Park.
St. James's Palace er den britiske monarkens offisielle residens i London. Den har vært det siden 1698, da Whitehall Palace ble ødelagt i brann. Selv om dronning Victoria valgte å flytte til det utvidede Buckingham Palace i 1837, så er St. James's fortsatt den britiske monarkens offisielle residens. Det britiske hoffet heter derfor fortsatt Court of St. James's.
Palasset er ikke åpent for publikum da det fortsatt benyttes som kontorlokaler for Det kongelige hoff og det kongelige kapell, samt som London-residens for prinsesse Anne og prinsesse Alexandra.
Deler av St. James's Palace, York House, ble tidligere brukt av prinsen av Wales. Hans sønner, Wiliam og Harry, hadde også leiligheter i palasset. I 2003 flyttet prinsen av Wales til Clarence House, det tidligere residensen til Dronningmoren.
Historie
Palasset ble bestilt av kong Henrik VIII av England på stedet til et tidligere hospital for spedalske dedisert helgenen Jakob den yngre. Det nye palasset, sekundært i kongens interesse for hans Whitehall Palace, ble bygget i årene mellom 1531 og 1536 som en mindre residens for å unnslippe det formelle hofflivet. Det var langt mindre enn det nærliggende Whitehall, og arrangert rundt en rekke gårdsplasser, inkludert Colour Court, Ambassador's Court og Friary Court. De mest gjenkjennbare trekket er nordlige portportal som er konstruert med fire etasjer, to krenelerte, åttekantede tårn ved dets hjørner og en sentral klokke som dominerer øverste etasje og gavl. Klokken er et senere tillegg, og er datert fra 1731. Det er dekorert med initialene «H.A.» for Henrik og hans andre hustru Anne Boleyn. Kong Henrik bygget palasset i rød murstein med detaljer i mørkere murstein.
Palasset ble remodulert i 1544 med tak malt av Hans Holbein den yngre, og ble beskrevet som et «behagelig rojalistisk hus». To av barna til Henrik VIII døde i dette palasset, Henry FitzRoy, 1. hertug av Richmond og Somerset (1536) og Maria I av England (1558) Elisabeth I av England bodde ofte i palasset, og det er sagt at hun tilbrakte natten der i påvente av at den spanske armada skulle seile opp den engelske kanal.
Augusta-familien
Augusta-familien er en liten asteroidefamilie oppkalt etter det første medlemmet, 254 Augusta, som ble oppkalt etter enken til astronomen Carl Ludwig von Littrow.
Kumite
Kumite (japansk: 組手) betyr kamp på japansk.
Begrepet brukes innenfor mange ulike kampsportsgrener, for eksempel karate. Det kan, litt etter stilart, brukes om ulike former for fri kamptrening, som motsetning til kihon og kata, som er bygget opp av faste bevegelser.
Man kan bruke navn som «jiyu-kumite» (fri trening) og «shiai-kumite» (kamptrening) til å skille mellom de ulike typene kumite.
Kumite er en av øvelsene det vil bli konkurrert i under Sommer-OL 2020, hvor det blir konkurrert i karate for første og hittil siste gang.
Stavanger Preserving
Stavanger Preserving var den første hermetikkfabrikken i Stavanger, etablert i 1873.
Grunnleggerne av Stavanger Preserving Co. var fire av byens kjente menn, skipsreder Knud Knudsen, byfogd Henrik Finne, konsul Lars Berentsen og grosserer George W. Groom. Den første fabrikken ble bygget i 1873 på den nyinnkjøpte tomten i Øvre Strandgate nummer 38 i Gamle Stavanger.
Selv om Stavanger Preserving var foregangsbedriften i Stavanger, var de i norsk sammenheng flere tiår etter andre byer. I Drammen hadde Christian August Thorne startet hermetikkfabrikk allerede i 1841.
Stavanger hadde antakeligvis ikke blitt «hermetikkbyen» om ikke et nytt produkt var blitt introdusert, «de røgede norske sardiner». Dette skjedde i 1879 ved Stavanger Preservings fabrikk i Øvre Strandgate. Det var blitt eksperimentert med røkte sardiner før, men Stavanger Preserving fortjener æren for å ha startet med den systematiske produksjon og omsetning av dette produktet, som kom til å spre Stavanger-navnet på milliarder av bokser til alle verdenshjørner.
Ford-stiftelsen
Kritikk
Ford-stiftelsen har opp gjennom årene støttet mange liberale saker og har blitt sterkt kritisert for mange av de programmer som det har støttet av ulike årsaker. Eksempelvis har James Petras, tidligere professor i sosiologi ved Binghamton University, og andre kritisert stiftelsen for å være en frontorganisasjon for CIA, en amerikansk føderal etterretningsetat som har ansvar for innsamling og analyse av etterretning om utenlandske styresmakter, selskaper og personer. Petras har navngitt utveksling mellom høytstående personer mellom CIA og stiftelsen, for stiftelsens store donasjoner til den CIA-styrte organisasjonen Congress for Cultural Freedom, tidligere president for stiftelsen, Richard Bissells forhold til DCI (direktør for CIA) Allen Dulles og stiftelsens engasjement i Marshallplanen på 1950-tallet, blant flere saker. I henhold til Petras har stiftelsen støttet «anti-venstre menneskerettighetsgrupper som fokuserer på å angripe overgrep på menneskerettigheter til USAs motspillere».
Clearwater County (Idaho)
Clearwater County er et fylke i den amerikanske delstaten Idaho. Det ligger nord i staten og det grenser mot Shoshone County i nord, Latah County og Nez Perce County i vest, Lewis County i sørvest og mot Idaho County i sør. Det har også grense mot delstaten Montana i øst.
Clearwater Countys totale areal er 6 444 km² hvorav 69 km² er vann. I 2005 hadde fylket 8 373 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Orofino som også er fylkets største by. Fylket ble grunnlagt i 1911 og har fått sitt navn etter elven Clearwater River.
Erlend Vivelid Nilssen
Han har drevet med fluefiske siden han var 10 år gammel og ble norgesmester for juniorer i 2004. Som senior tok han NM-gull i 2010. Samme år vant han norgescupen sammenlagt, en prestasjon han gjentok i 2011, 2014 og 2015. I 2015 vant han også prisen som Norges beste fluefisker under den årlige utdelingen av Gullkroken.
Erlend Vivelid Nilssen er barnebarn av forfatteren Lars Vivelid. Hans nevø Cato René Vivelid Monsen konkurrerer også i norgestoppen.
Greipstad kirke
Greipstad kirke er en langkirke som ble oppført i 1828 i Greipstad i Kristiansand kommune i Agder fylke. Kirken ble vigslet 8. februar 1829. Den minste klokken i tårnet er merket med årstallet 1517.
Byggverket er i tre og har 270 plasser. Else Marie Jakobsen laget i 1972 billedveven Det siste måltid 60x150 cm til kirken.
San Juan (Argentina)
San Juan er hovedstaden i provinsen San Juan i Argentina. Den ligger 650 meter over havet, i Tulúmdalen, vest for elva San Juan. Selve bykommunen hadde ved folketellingen i 2001 en befolkning på 112 778, mens det i hele byregionen bor over 500 000 mennesker.
Byen ble grunnlagt som San Juan de la Frontera, den 13. juni 1562, av guvernør Juan Jufré. Byen lå først ved bredden av elva San Juan, men etter flom og oversvømmelser i 1593 ble byen flyttet dit den liggere i dag, 2,5 km lengre sør. I kolonitiden (1562–1810) var San Juan en søvnig provinsby, og var også svært lite innblandet i de interne krigene som herjet Argentina i perioden 1820-1860.
15. januar 1944 ble byen ødelagt av et voldsomt jordskjelv, hvor 10 000 personer omkom og halve befolkningen i provinsen ble hjemløse. Etter jordskjelvet i 1944 ble byen gjenoppbygget med konsentriske boulevarder, rette avenyer omkranset av trær, moderne boliger og mange parker, så som Parque de Mayo med sin store kunstige innsjø. Det har i nyere tid blitt bygget ut store vannkrafteserver rundt byen, hvor Quebrada de Ullum-demningen og Cuesta del Viento-demningen i sum leverer ca. 440 GWh elektrisk kraft årlig, fra elva San Juan.
Tørberget
Tørberget er en grend i Trysil kommune i Innlandet fylke. Tørberget er en del av Trysil Finnskog og Vestre Trysil, nær grensen til Elverum kommune. Nabogrender er Midtskogsberget, Varåholla, Storsvea og Ryssjølia.
Frano Vićan
Frano Vićan (født 24. januar 1976) er en kroatisk vannpolospiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok gull med det kroatiske landslaget.
Tørberget
Skiløperen Hallgeir Brenden kom fra Tørberget.
Tørberget kirke i Vestre Trysil ble innviet i 1933 av kronprins Olav og kronprinsesse Märtha. Tørberget er ett av flere steder der finske immigranter fra Savolax slo seg ned i 1680. Ved riksvegskrysset er Norges eneste skogfinske rughesje og ei infotavle om grenda og finnekulturen. Jernverket på Øiensjøfos Brug laget jern av myrmalm på Tørberget i perioden 1831-1870. Grenda har et moderne samfunnshus og en fin badeplass i nordenden av Tørbergsjøen.
Grenda har mange lag og foreninger. Grendeavisa "Vestafôr" kommer tre ganger i året. Flere Facebook-grupper er aktive: "Tørberget", "Vestre Trysil IL", "Tørberget Historielag".
Myzeqe
Myzeqe er en kystslette ved Adriaterhavet i det sentrale Albania. Sletten ligger i området mellom elvene Shkumbin og Seman, men noen ganger blir definisjonen utvidet til elva Vjosë lenger sør. Myzeqe har en trekantet form, og strekker seg 65 kilometer nord-sør og 50 kilometer øst-vest. Arealet er ca. 1,350 km².
Myzeqe var hovedsakelig sumpland frem til for noen tiår siden. Etter Den andre verdenskrig startet en prosess med oppdyrking, og i dag blir sletten utnyttet til landbruk.
Før det 13. århundre var området kjent som Savra. Mellom 13. og 15. århundre tilhørte det adelsfamilien Muzaka, som regionen nå har navn etter.
Iman Wilkens
Iman Jacob Wilkens (født 1936 i Nederland, død 2018 i Frankrike) var en nederlandsk skribent og amatørhistoriker.
Neoscelis
Neoscelis er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Iman Wilkens
Wilkens studerte økonomi ved universitetet i Amsterdam, og flyttet i 1966 til Frankrike. Siden drev han undersøkelser av Homer. I boken Where Troy Once Stood fremmer han den oppsiktsvekkende teorien at byen Troja opprinnelig lå i England, og at Homers verk Iliaden og Odysseen opprinnelig er episke dikt av vesteuropeisk opprinnelse. Han har også holdt en forelesning kalt «The Trojan Kings of England» for en studentforening i Cambridge 1992.
Neoscelis
Utbredelse
Artene er utbredt i den vestlige delen av Mexico og er dermed en av få representanter for Goliathini i Amerika.
Nico & Vinz
Nico & Vinz (tidligere Envy ) er en rapduo fra Oslo som består av Nicolay Sereba og Vincent Dery. Gruppa ble stiftet i 2009. Gjennombruddet fikk de i 2011 da de vant bandkonkurransen Emergenza i Tyskland. Sangen «One Song» ble en hit, og musikkvideoen vant Spellemannprisen 2011. Duoen ble kåret til Årets spellemann under Spellemannprisen 2014.
Historie
I desember 2010 slapp de mixtapen «Dreamworks: Why not me?» gratis på internett, og kort tid etterpå ble de kåret til Ukas Urørt på NRK P3. De ble invitert til By:Larm i februar 2011, der de opptrådte med liveband og tre kvinnelige korister og fikk gode kritikker.
I mars 2011 gikk Nico & Vinz i studio med produsenten Nasty Kutt og spilte inn låta «One Song». Sangen nådde etter hvert A-lista på landets største radiostasjoner. Nico & Vinz ble etter dette invitert til større festivaler som Hove- og Slottsfjellfestivalen. Konsertopptak av fotografen Jonas Meek Strømman resulterte i musikkvideoen til «One Song», som kom i august. Videoen ble sendt på Svisj, MTV og The Voice og vant Spellemannprisen 2011 for Årets musikkvideo. Samme sommer spilte Envy på Øyafestivalen og vant den nordiske Emergenzafinalen i Stockholm, en internasjonal live-konkurranse for usignerte band, og deretter den internasjonale finalen i Berlin.
Høsten 2011 gikk duoen i studio for å arbeide med debutalbumet sitt, som skulle utgis på deres eget plateselskap 5 Star Entertainment. Andre singel fra albumet, «Go Loud», ble sluppet i februar 2013. Nico & Vinz leide Telenor Arena til innspillingen, og sammen med regissør Kavar Singh produserte de musikkvideoen. Etter singelslippet ble Envy med på en norgesturné arrangert av Kreftforeningen og P4 for å skape blest rundt «Krafttak mot kreft». Deretter ble debutalbumet The Magic Soup And The Bittersweet Faces sluppet 27. april 2012 på Rockefeller sammen med artister som Kaveh, Nico D og Admiral P. Albumet ble ikke like godt tatt imot som live-opptredene deres.
Da regjeringen 31. mai 2012 inviterte til folkefest med underholdning fra scenen foran operataket for å hylle kongeparets 75-årsdager, var Envy blant artistene.
Sommeren 2012 dro de til Tyskland for sin første utenlandsturné, og på en uke spilte de på en rekke klubber i Berlin og på en festival i Luxembourg. Tilbake i Norge holdt de konserter på Hovefestivalen, Slottsfjellfestivalen, samt den nye festivalen i Holmenkollen, Kollen Sommerfestival.
I 2013 var de blant artistene som opptrådte under Nobels fredspriskonserten i Oslo Spektrum. Duoen ble kåret til den norske vinneren av EBBA-prisen for 2014, en europeisk pris som deles ut til fremadstormende artister eller grupper fra ulike land som har nådd publikum utenfor sitt eget land for første gang.
I 2014 byttet gruppa navn til Nico & Vinz i forbindelse med USA-satsing. Albumet Black Star Elephant kom ut i 2014 til stor suksess, både i Norge og i utlandet. En rekke opptredener på amerikanske TV-show fulgte i kjølvannet av utgivelsen. Albumet ble nominert til Spellemannprisen 2014 i klassen popgruppe for albumet og duoen ble kåret til Årets spellemann under utdelingen.
Duoen brøt med sin manager Amanuel Kidane i 2016.
Émile Hanse
Émile J. Hanse (født 10. august 1892, død 1981) var en belgisk fotballspiller som deltok i de olympiske lekene 1920 i Antwerpen.
Hanse var med på det belgiske fotballaget som ble olympiske mestere i OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia hadde 2-0 ledelse i slutten av første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball for første gang.
Strengegjengen
Strengegjengen var en musikkgruppe fra Kongsvinger som eksisterte på 1970-tallet.
Strengegjengen var en del av den norske motkulturen på syttitallet. Kjennetegn var kritikk av det kapitalistiske systemet og kamp for forbedring av levekårene til vanlige folk. Strengegjengen var ett av mange radikale band som det motkulturelle plateselskapet MAI utga.
Burmavegen
Burmavegen (1–791, 2–760) er en veg over den sørlige delen av øya Karmøy i Rogaland. Vegen ble bygget under andre verdenskrig. Den er om lag 9 km lang, og går over store naturområder. Blant annet passerer vegen området hvor det er planlagt å bygge det omstridte vindmølleanlegget Karmøy vindkraftverk. Høyeste punkt på vegen er 80 moh, mellom Stiklevatn og Ytre Holmavatn, hvor det er utsyn mot høyeste punktet på øya, Søre Sålefjell.
I 2021 laget studenter ved universitetet i Bergen en mini-dokumentar om vandrehistoriene som verserer om spøkelser langs Burmavegen.
Shoshone County
Shoshone County er et fylke i den amerikanske delstaten Idaho. Det ligger nord i staten og det grenser mot Bonner County i nord, Kootenai County og Benewah County i vest, Latah County i sørvest og mot Clearwater County i sør. Det har også grense mot delstaten Montana i øst.
Shoshone Countys totale areal er 6 826 km² hvorav 4 km² er vann. I 2005 hadde fylket 13 157 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Wallace. Fylket ble grunnlagt i 1864 og har fått sitt navn etter indianerstammen Shoshone.
The Railway Man
The Railway Man er en britisk-australsk biografisk krigsdrama fra 2013. Den er regissert av Jonathan Telpitzky, og har Colin Firth, Nicole Kidman og Jeremy Irvine i hovedrollene. Filmen er basert på selvbiografien til den britiske soldaten Eric Lomax som ble tatt til fange og satt i en japansk fangeleir under Andre verdenskrig.
Handling
Forteller den sanne historien om Eric Lomax, som var en britisk soldat som ble tatt til fange av japanerne i Singapore og deretter sendt til en fangeleir, hvor han som en av flere tusener måtte utføre straffarbeid på Thailand–Burma-jernbanen. Han blir her torturert av en japansk soldat.
Mange år senere er han fremdeles plaget av traumene, og Lomax blir overtalt av kona Patti til å oppsøke soldaten som torturerte ham, og sammen med sin beste venn Finlay drar Lomax tilbake til stedet han ble torturert og greier å finne Takashi Nagase, den japanske soldaten som torturerte ham på leiren. Målet er å bli kvitt bitterheten og hatet han fremdeles bærer på.
Torquay
Torquay er en by på sørkysten av England i grevskapet Devon. På 1800-tallet ble det en populær badeby, berømt for sitt helsebringende klima. Den er administrasjonssenter for den enhetlige myndigheten Torbay. Den ligger 29 km sør for hovedstaden for grevskapet, Exeter, og 45 km østnordøst for Plymouth på nordsiden av bukten Tor Bay, tilstøtende til nabobyen Paignton på vestsiden av bukten og tvers over for fiskehavnen i Brixham. I folketellingen for 2011 hadde Torquay en befolkning på 65 245 innbyggere, omtrent halvparten av hva som er hel Torbay.
Torquay er fødestedet til kriminalforfatteren Agatha Christie. Fotballaget Torquay United FC spiller i Football League Two. Handlingen i TV-serien Hotell i særklasse, der blant andre John Cleese medvirket, er lagt til Torquay, selv om innspillingen faktisk foregikk i Cambridge, Berkshire og Bedfordshire.
Byen er populær for elever som reiser på språkskole om sommeren.
Lillestrøm Kultursenter
Lillestrøm Kultursenter er et kulturhus i Lillestrøm kommune. Kulturhuset ble innviet i 1926 og har adressen Kirkegata 11.
Hovedbygningen ligger ca. 150 meter fra Lillestrøm stasjon.
Lillestrøm Kultursenter arrangerer konserter, teaterforestillinger, musikaler og stand-up, samt konferanser.
Unge Viken Teater
I kulturhuset i Kirkegata 11 har også Unge Viken Teater (tidligere Akershus Teater) lokaler.
Richard Williamson
Richard Nelson Williamson (født 8. mars 1940 i Finchley ved London i Storbritannia) er en biskop innen Prestebrorskapet St. Pius X. Han ble ekskommunisert av pave Johannes Paul II etter at erkebiskop Marcel Lefebvre hadde bispeviet ham og tre andre den 30. juni 1988. Ekskommunikasjonen av de fire ble opphevet av Pavestolen i januar 2009.
Lillestrøm Kultursenter
Samfundet
Foretaket Lillestrøm Kultursenter eier også selskapslokalet Samfundet, som ligger i Brogata 2b. Huset ble gitt i gave til Lillestrøm Kultursenter i 2001 fra Lillestrøm Arbeidersamfunn. I 2004 ble Samfundet flyttet fra Voldgata 6 til Brogata 2b.
Richard Williamson
Prest
Han var en tid novise ved London Oratory, men avbrøt novisiatet, og begynte i oktober 1972 ved det tradisjonalistiske presteseminaret i Ecône i Sveits, og fire år etter ble han presteviet av Lefebvre. Fra 1976 til 1981 var han professor ved seminaret i Ecône, og ble i 1979 dets subregens (viserektor). I 1983 ble han forflyttet til Prestebrorskapet St. Pius Xs seminar i USA, i Ridgefield i Connecticut, og ble dets rektor da det kort etter ble flyttet til Winona i Minnesota.
I juni 1988 bekjentgjorde erkebiskop Marcel Lefebvre sin intensjon om å konsekrere Williamson og tre andre prester til biskoper. Lefebvre hadde ikke pavelig mandat for disse bispevielsene, noe som er forekrevet i den katolske kirkerett. Den 17. juni 1988 sendte kardinal Bernardin Gantin, prefekt for Kongregasjonen for Biskopene, en formell kanonisk advarsel om at en automatisk ekskommunikasjon ville ramme både erkebiskopen og de fire kandidater dersom ordinasjonen ble gjennomført.
Biskop ... og ekskommunikasjon
Den 30. juni 1988 ble Williamson og de tre andre prestene ordinert til biskoper av erkebiskop Marcel Lefebvre; medkonsekrator var den emeriterte brasilianske biskop Antônio de Castro Mayer. Den 1. juli 1988 utstedte kardinal Gantin en erklæring om at samtlige hadde utløst selvfelt ekskommunikasjon som kun eventuelt kunne oppheves av Pavestolen.
Den 2. juli 1988 utstedte pave Johannes Paul II det apostoliske brev Ecclesia Dei der han stadfestet ekskommunikasjonen og beskrev ordinasjonerne som en ulydighetshandling mot den romerske pave i et meget tungtveiende anliggende som er av den største betydning for kirkens enhet, og at denne ulydighet – som i praksis innebærer en forkastelse av det romerske primat – konstituerer en skismatisk handling. Kardinal Castrillón Hoyos, leder for den kommisjon som ble ansvarlig for implementeringen av Ecclesia Dei, ytret at ordinasjonene resulterte i «en separasjonssituasjon, selv om den ikke var et formelt skisma».
I desember 2008 advarte Williamson mot at mennesker gjøres til slaver for allesteds nærværende løgn. Han kritiserte dessuten fremveksten av politistaten, anklaget Vatikanet for å stå «under satanisk kontroll», betvilte den offisielle versjon vedrørende terrorangrepene den 11. september 2001 og beskyldte George W. Bushs regjering for å være involvert i angrepene for derved å kunne begrunne sin politikk.
Holocaust
I sammenheng med et intervju som ble sendt av Sveriges Television den 21. januar 2009 ble han beskyldt for holocaustbenektelse.
Opphevelse av ekskommunikasjon, og Vatikanet oppdager Williamsons holocaustminimalisering
Rett etter programmet ble vist på svensk fjernsyn ble det offentliggjort at Pavestolen noen dager tidligere, i et dekret som var blitt datert 21. januar, hadde opphevet ekskommunikasjonen av Williamson og de tre andre bannlyste biskopene. Pave Benedikt XVI hadde fattet sin beslutning før nevnte fjernsynsintervju, og selv om varsel ble sendt fra den katolske kirke i Sverige ble det ikke fanget opp i av de rette personer i Vatikanet i tide. Vatikanets statssekretær sendte ut en beklagelse og en forklaring, som også ble oversatt til norsk av den katolske kirke i Oslo og publisert. I et eget skriv etter hendelsen gikk pave Benedikt også inn på dette, og skrev i sitt svært uvanlige og personlig utformede brevet om hvor beklagelig dette var, og at man med dette i Vatikanet hadde lært nytten av å foreta undersøkelser også ved søk på internet, der det forelå nok informasjon relevant for å vurdert saken annerledes.