cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Erik Wickberg
Han hadde en kort tid med ordre i Sverige før han, under andre verdenskrig ble beordret til Tyskland. Etter krigen fortsatte han med Frelsesarmeens arbeid i Tyskland innen gjenoppbygging. Hans neste oppgaver var som divisjonssjef i Uppsala, Sverige, sjefssekretær i Sveits, sjefssekretær i Sverige, territorialleder i Tyskland og stabssjef før han ble valgt til general i 1969. Han var første ikke-brite i denne stillingen.
Han var gift tre ganger. Hans første kone var en sveitsisk offiser som døde i forholdsvis ung alder. Hans andre kone var fra Tyskland. Hun døde kort tid etter at de var blitt pensjonert, og et par år etter hennes død, giftet han seg med en svensk frelsesoffiser. Som pensjonist bodde han i Stockholm.
Shenandoah nasjonalpark
Shenandoah nasjonalpark er en nasjonalpark i delstaten Virginia, USA. Parken ble etablert 26. desember 1935, og er på 805 km². De viktigste naturattraksjonene i nasjonalparken er Blue Ridge Mountains. Det kom 1,076,150 besøkede til parken i 2006.
Nasjonalparken er lang og smal med den brede Shenandoah River på vestsiden og åsene ved Virginia Piemonte i øst. En stor del av landarealet er blitt definert som villmark og er beskyttet som en del av National Wilderness Preservation System. Det høyeste fjellet i parken er Hawksbill Mountain som er 1 235 moh.
Shenandoah nasjonalpark går gjennom åtte fylker i delstaten Virginia. Den spektakulære og populære Skyline Drive som går tvers gjennom parken fungerer som grense mellom disse åtte fylkene. Vest for Skyline Drive, fra nordvest mot sørvest, ligger fylkene Warren, Page, Rockingham og Augusta fylke. Øst for veien ligger fylkene Rappahannock, Madison, Greene og Albemarle.
Arbeidet med å opprette Shenandoah-parken ble påbegynt i 1926, og parken ble etablert 26. desember 1935. Det meste av området var tidligere i privat eie, og ble kjøpt opp av delstaten.
Tony Rombola
Tony Rombola (født 24. november 1964) er en amerikansk musiker og gitarist. Han spiller gitar i det amerikanske hard rock-bandet Godsmack som har holdt på siden 1995.
Stallarholmen
Stallarholmen er et tettsted i Strängnäs kommune i Södermanlands län i Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 623 innbyggere. Tettstedet ligger dels på fastlandet, dels på Selaön i Mälaren, Sveriges største øy i en innsjø.
I og rundt Stallarholmen finnes mange fortidsminner, blant annet flere runesteiner og et godt bevart gravfelt fra den yngre jernalderen, Åsa gravfelt.
Hver sommer siden 2003 har Vikingafestivalen blitt arrangert i Stallarholmen.
Plautdietsch
Plautdietsch, eller mennonittisk nedertysk, var opprinnelig en lavprøysisk dialekt av østnedertysk, med påvirkning fra nederlandsk. Det ble brakt til Amerika av mennonittiske innvandrere på 1700-tallet. Det snakkes i dag over store deler av det amerikanske kontinentet, særlig i Canada, samt i enkelte områder i Europa, men antallet brukere er fallende.
Noen mener at plautdietsch er et eget språk, mens andre mener det er en dialekt av nedertysk.
Ordet plautdietsch betyr «nedertysk».
Silisiumforbrenning
Silisiumforbrenning er samlebegrepet for fusjonsprosesser i en massiv stjerne der silisium, svovel og andre atomer fra oksygenforbrenningen fusjonerer til jern, nikkel, krom, titan og andre tunge atomer med atomnummer ≤ 56. Silisiumforbrenning finner sted i stjernern > 11 M☉ når de har est opp til røde superkjemper og starter når temperaturen når 3,3 milliarder K. En stor del av energien som frigjøres ved silisiumfusjonen avgår i form av nøytrinoer. Utstrålingen av nøytrinoer frigjør hele 7,000,000 ganger mer energi enn utstrålingen av varme. Det gjør at stjernens forbrenningshastighet øker markant ettersom strålingstrykket, som forhindrer stjernens kollaps, ikke øker i samme takt som forbrenningen. Stjernens silisiumkjerne forbrennes raskt og allerede etter to uker er temperaturen i kjernen tilstrekkelig høy til at fusjon av enda tyngre grunnstoff kan startes. Når atomkjerner med flere enn 56 nukleoner skapes, forbrukes energi ved fusjon i stedet for å avgis som tidligere og stjernen kollapser i en supernovaeksplosjon.
Kjernereaksjoner
Temperaturen er så høy at silisiumkjernene splittes i en omvendt trippel-alfaprosess.
Fra henfallet frigjøres syv heliumkjerner (alfapartikler). Disse fusjonerer med andre silisiumkjerner til tyngre elementer i en fortsettelse av trippel-alfaprosessen etterhvert som stjernene blir varmere.
I det siste steget skapes den ustabile foreningen nikkel-56 som henfaller til kobolt-56 og senere til jern-56.
Fortsatt forbrenning
Når stjernens temperatur overstiger 7,1 milliarder K starter fusjonen av elementer med fler enn 56 nukleoner. Når dette inntreffer forbrukes energi til å fusjonere atomkjernen. Resultatet blir at stjernene kjøles ned og strålingstrykket som tidligere forhindret stjernen fra å kollapse under sin egen masse synker. Kjernen innleder et fritt fall. Stjernen løper løpsk og eksploderer i en supernovaeksplosjon og i den dannes alle elementene i periodesystemet. I løpet av en kort periode lyser supernovaen med samme intensitet som en hel galakse og svært store mengder nøytrinoer avgis. Etter eksplosjonen blir en stjernetåke med en nøytronstjerne i midten værende igjen. Stjernetåken vil i løpet av noen år etter eksplosjonen lyse når tunge ustabile atomkjerner, først og fremst nikkel-56 og kobolt-56, henfaller og avgir fotonér. Når en virkelig stor stjerne eksploderer kan kjernen kollapse til et sort hull.
Haifa
Haifa (hebraisk: – Hefa) er en havneby ved middelhavskysten i Israel. Det er den største byen i det nordlige Israel, og den tredje største byen i hele Israel, med en befolkning på ca. 280 000 mennesker (2016). I tillegg bor det ytterligere rundt 300 000 mennesker i byer, landsbyer og kibbutzer i direkte tilknytning til Haifa, inkludert Daliyat al-Karmel, Krayot, Nesher og Tirat Carmel. Til sammen utgjør disse områdene et sammenhengende urbant område hvor det bor bortimot 600 000 mennesker til sammen. De utgjør kjernen i Haifas storbyområde.
Haifa by er bygd på skåningen av Karmelberget, og bosetning her strekker seg mer enn 3000 år tilbake i tid. Den tidligste kjente bosetningen i området var Tell Abu Hawam, en liten havneby som etablerte seg i sen bronsealder (ca. 1300-tallet f.Kr.). På 200-tallet e.Kr. var Haifa kjent som et senter for farging. I århundrenes løp har byen hatt ulike herrer: den har blitt erobret og styrt av fønikere, persere, hasmoneerne, romere, bysantinere, arabere, korsfarere, osmaner, britene, og israelere. Siden etableringen av staten Israel i 1948 har byen lokalt blitt styrt av Haifa bykommune.
I dag er byen en betydelig havn lokalisert ved Israels kyst mot Middelhavet i Haifabukta. Den dekker 63,7 km² og er lokalisert rundt 90 km nord for Tel Aviv. Den er et betydelig regionalt senter i nordlige Israel. To respekterte akademiske institusjoner, Universitetet i Haifa og Technion, er lokalisert i byen. Byen spiller en betydelig rolle for Israels nasjonale økonomi. Matam, et av de eldste og største høyteknologiske anlegg i landet, ligger i Haifa. I Haifabukta er det tungindustri, petroleumsraffinering og kjemisk prosessering. Tidligere var Haifa den vestlige endestasjonen for en oljerørledning som strakte seg fra Irak, over Jordan og til Middelhavet.
Byen har blitt kjent som et godt og viktig eksempel på fungerende sameksistens og toleranse mellom ulike religiøse grupper i regionen, blant annet er byen kjent for lokaliseringen for Bahais verdenssenter, som er på UNESCOs liste over verdensarven. Det er også en norsk protestantisk sjømannskirke, etablert av pastor Per Faye-Hansen.
Etymologi
Det egentlige opphavet til Haifa er forblitt uklart. En teori er at det kan være avledet fra det hebraiske verbet (hafa) i betydningen «å dekke» eller «å skjerme», det vil si slik Karmelberget skjermer Haifa; en annen forklaring er i det hebraiske  (hof), i betydningen «kyst», eller  (hof yafe), i betydningen «vakker kyst».
Demografi
Haifa er Israels tredje største by, bestående av 103 000 husholdninger, eller en befolkning på 266 300 mennesker. Innflyttere fra det tidligere Sovjetunionen utgjør 25 % av Haifas befolkning. I henhold til Israels statistiske sentralbyrå utgjør israelske arabere 10 % av Haifas befolkning, og de fleste bor i nabolagene Wadi Nisnas, Abbas og Halissa.
Haifa er vanligvis framstilt som et godt eksempel på fredelig sameksistens mellom arabere og jøder, men en del spenning og fiendskap eksisterer fortsatt.
Mellom 1994 og 2009 hadde byen en nedadgående og aldrende befolkning sammenlignet med Tel Aviv og Jerusalem. Årsaken var at yngre mennesker flyttet til sentrum av landet for utdannelse og arbeid, mens yngre familier migrerte til boområdene i forstedene. Grunnet nye prosjekter og bedret infrastruktur har byen imidlertid greid å snu befolkningsnedgangen. Emigrasjonen er blitt redusert, samtidig som den har tiltrukket seg mer intern innflytning til bysentrum. I 2009 var det økning i befolkningstallet for første gang på 15 år.
Tidlig historie
En liten havneby som i dag er kjent som Tell Abu Hawam ble etablert i sen bronsealder (1300-tallet f.Kr.). I løpet av 500-tallet f.Kr. fortalte den greske geografen Skylaks i tiden under Perserriket om en by «mellom bukta og Zevs' forberg» (det vil si Karmelberget), hvilket kan være en referanse til Shikmona, en lokalitet i området Haifa. Ved hellenistisk tid hadde byen flyttet til et nytt sted sør for det som i dag er Bat Galim, ettersom havnen hadde blitt blokkert av sand. En gang på 200-tallet e.Kr. ble byen for første gang nevnt i jødisk talmudsk litteratur, da som en jødisk fiskerlandsby og hjemmet til rabbiner Avdimi og andre jødiske lærde. En gresktalende befolkning som levde langs kysten på denne tiden drev handel.
Haifa var lokalisert i nærheten av byen Shikmona, et senter for fremstilling av det tradisjonelle fargestoffet tekhelet (, «turkis/blå») benyttet for å farge særskilt tøy benyttet i religiøs sammenheng, blant annet klesdrakten til den jødiske ypperstepresten. Det arkeologiske stedet Shikmona ligger sørvest for Bat Galim. Karmelberget og elven Kishon er også nevnt i Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamentet). En hule ved toppen av Karmelberget er kjent som «Elias grotte», tradisjonelt knyttet til profeten Elia og hans lærling Elisja.
Under bysantinsk styre fortsatte Haifas befolkningstall å øke, men byen fikk ingen større betydning. Som følge av den arabiske og muslimske erobringen av Palestina på 630-tallet ble Haifa neglisjert som havneby til fordel for Akko. Under Rashidun-kalifatet begynte Haifa å utvikle seg som by. På 800-tallet under Umayyade- og Abbaside-kalifatet, etablerte byen handelsforbindelser med havner i Egypt og fikk flere skipsverft. Innbyggerne, jøder og stadig flere arabere, var engasjert i handel og sjøfart. Produksjon av glass og fargestoffer fra sjøsnegler var byens fremste industrier.
Korsfarer- og muslimsk tid
Byens framgang endte i 1100 da Haifa ble beleiret og erobret av vestlige korsfarere etter en hard kamp mot dens jødiske og muslimske befolkning. Under korsfarerne ble Haifa redusert til en landsby som drev jordbruk og fiske. Den ble en del av fyrstedømmet Galilea innenfor kongeriket Jerusalem. Som følge av seieren ved Hattin erobret Saladins hær Haifa i midten av juli 1187. Korsfarerne under engelske Rikard Løvehjerte gjenerobret Haifa i 1191. Karmelittordenen etablerte en kirke på Karmelberget i løpet av 1100-tallet. Under muslimsk styre ble kirken gjort om til moské og senere et sykehus. Først på 1800-tallet ble den gjenopprettet som karmelittisk kloster over grotten assosiert med Elia.
Byens festning ble ødelagt i 1187 av Saladin, og i 1265 ble Haifa erobret av Baibars' hær av mamelukker fra det muslimske Egypt. De ødela byens forsvarsverker som hadde blitt gjenreist av kong Ludvig IX av Frankrike, foruten også det meste av husene i byen for å forhindre ny bosetning. Under mamelukktiden mellom 1200- og 1500-tallet syntes det som om byen stort sett var forlatt.
Osmansk tid
I 1596 nevnes Haifa i osmanske skatteregistre med 32 muslimske husholdninger og betalte skatt på hvete, bygg, oliven, geiter og biavl.
I 1764-1765 var Haifa en landsby på rundt 250 beboere. I 1761 hadde Daher el-Omar, den muslimske herskeren av Akko og Galilea, flyttet befolkningen til et nytt befestet sted rundt 2,4 km mot øst og ødela det gamle stedet. Denne hendelsen var begynnelsen på byen i dens moderne lokalisering. Etter al-Omars død i 1775, forble byen under osmansk styre fram til 1918, med unntak av to kortere perioder.
I 1799 erobret Napoléon Bonaparte byen under hans ellers mislykte krig for å erobre Palestina og Syria (1798–1801), og trakk seg snart tilbake. Han krevde æren for å ha ødelagt festningsverkene i Kaïffa (slik Haifa blant annet ble stavet), foruten dem i Gaza, Jaffa og Akko. Mellom 1831 og 1840 hersket Muhammad Ali av Egypt over Haifa etter at hans sønn Ibrahim Pasja hadde erobret den fra osmanene. Da den egyptiske okkupasjonen ebbet ut og Akko fikk en nedgang, økte Haifas betydning. Ankomsten av en tyske protestantisk sekt, tempelgesellschaft, i 1868, ble et vendepunkt for Haifas utvikling. Tyskerne bygde og drev en dampdrevet kraftstasjon, opprettet fabrikker og startet vogntrafikk til Akko, Nasaret, og Tiberias, og spilte en viktig rolle i moderniseringen av byen.
De første europeiske jødene kom til Haifa mot slutten av 1800-tallet fra Romania. Det sentrale jødiske koloniseringssamfunnet i Romania kjøpte over 4 km² med land i nærheten av Haifa. I 1909 ble Haifa sentral for det religiøse trosfellesskapet Bahai, da levningene av deres profet Báb ble flyttet fra Akko til Haifa og de reiste en helligdom på Karmelberget. Det ble bygget jernbane mellom 1903 og 1905, noe som økte Haifas vekst.
Britisk mandat
Haifa ble frigjort fra osmanene i september 1918 av indisk kavaleri med spyd og sverd som tjenestegjorde i den britiske hæren.
Under det britiske mandatet av Palestina ble Haifa en industriell havneby. Technion ble bygget på denne tiden. I løpet av de neste tiårene økte antallet jøder jevnlig grunnet innflytning særlig fra Europa. Samtidig økte antallet arabere som kom fra landsbyer rundt og fra platået Hauran i Syria. Grunnen til den arabiske innflytningen var hovedsakelig at prisene på jordbruksavlinger hadde falt. Mellom 1922 og 1932 økte de muslimske, jødiske og kristne befolkningene med henholdsvis 217 %, 256 %, og 156 %.
Haifas utvikling skyldes mye de britiske planene om å gjøre byen til en sentral havn og et midtpunkt for utskiping av råolje fra Midtøsten. Britene bygde havnen og raffineringsanlegg, og la således grunnlaget for byens tungindustri. Haifa ble også en av de første byene som ble elektrifisert. Haifas elektriske kraftstasjon åpnet i 1925, noe som også ga økt industrialisering. Det statsdrevne jernbaneselskapet Palestine Railways hadde sitt hovedverksted i Haifa.
Ved 1945 hadde befolkningsfordelingen endret seg til 33 % muslimsk, 20 % kristne, og 47 % jødisk. I 1947 var det 70 910 arabere (disse fordelte seg på 41 000 muslimer og 29 910 kristne) og 74 230 jøder i Haifa. Det kristne samfunnet var hovedsakelig tilhørende den greske melkittiske kirke.
FNs delingsplan for Palestina i 1947 hadde fordelt Haifa til den foreslåtte jødiske staten. Den 30. desember 1947 kastet medlemmer av Irgun, en jødisk undergrunnsmilits, bomber på en gruppe arabere i Haifa, drepte seks og skadde 42. Som svar drepte araberne 39 jødiske ansatte ved oljeraffineriet i Haifa. En jødisk milits tok hevn ved å angripe en arabisk landsby. Å kontrollere Haifa var kritisk i den påfølgende arabisk-israelske krig i 1948, ettersom det var den fremste industri- og havnebyen i britisk Palestina.
Britiske tropper i Haifa omgrupperte den 21. april 1948 ved å trekke det meste av styrkene fra byen, men beholdt kontrollen over havneanleggene. To dager senere ble en kombinasjon av lokale og utenlandske styrker angrepet av en jødisk styrke ledet av Moshe Carmel. Operasjonen førte til en stor forskyvning av den arabiske befolkningen i Haifa. Den arabiske flukten fra Haifa var motivert delvis av frykt, men også av ordre fra de arabiske lederne som håpet å paralysere byen ved å etterlate den som en spøkelsesby.
Staten Israel
Etter den israelske selvstendighetserklæringen og etableringen av staten Israel den 14. mai 1948 ble Haifa inngangsporten for jødisk innflytning til Israel. Etter den arabisk-israelske krig bosatte de jødiske immigrantene seg i nye nabolag, blant dem Kiryat Hayim, Ramot Remez, Ramat Shaul, Kiryat Sprinzak, og Kiryat Eliezer. I 1953 ble det opprettet en plan for byplanlegging for transport og framtidig arkitektonisk formgivning.
I 1959 gjorde en gruppe marokkanske jøder opprør i Wadi Salib ved å hevde at staten diskriminerte dem. Deres krav om «brød og arbeid» var rettet mot statlige institusjoner, Arbeiderpartiet og Histadrut (organisasjon av fagforeninger). Tel Aviv fikk uansett økt status, mens Haifas rolle som regional hovedstad minsket. Åpningen av Ashdod som havn forsterket dette. Også turismen sank da israelske myndigheter vektla Tiberias som et turistsenter.
Fra 1999 til 2003 var det flere palestinske selvmordsangrep i Haifa som førte til drap på 68 sivile. I 2006 ble Haifa rammet av 93 raketter fra Hizbollah, en islamittisk terrororganisasjon i Libanon. Det førte til drap på 11 sivile, og store deler av befolkningen flyktet i den første uken av den andre Libanonkrigen.
Härad
Härad er et tettsted i Strängnäs kommune i Södermanlands län i Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 508 innbyggere.
Guløyet aftendøgnflue
Guløyet aftendøgnflue (Procloeon bifidum) er en døgnflue som tilhører familiegruppen smådøgnfluer strømdøgnfluer eller bekkedøgnfluer. Gruppens mange norske navn har oppstått på grunn av ulike norske dialekter og fra litteraturen.
Nymfer/larver
Nymfene er mellom 6-7 millimeter lang. Den har tre haletråder som er like lange. Haletrådene er kortere enn kroppen og med mørke ringer. Den midterste haletråden har små korte hår ut til hver side. De to ytre haletrådene har bare små korte hår på innsiden. Det er sju par små enkle bladformede runde gjeller bokover på siden av bakkroppen. Labialpalpens (de korteste og nederste «munnføttene») ytre (tredje) ledd er innoverbøyd og har et avrundet indre hjørne.
Levevis
Guløyet aftendøgnflue finnes i små bekker og større elver med rennende vann, men også i innsjøer. Den lever mesteparten av sitt liv som larver eller nymfer. Eggene slippes av hunnen ned på vannoverflaten. De synker straks til bunnen. Nymfene lever nedgravd i bunnmaterialet, i mudder og sand på bunnen. De spiser små partikler av organisk materiale, som alger, planterester eller råtnende planter. Men også av andre mindre dyr. I Norge har den vanligvis et nymfestadium på 1 år.
Guløyet aftendøgnflue tilhører gruppen insekter med ufullstendig forvandling, som betyr at den ikke har et puppestadium mellom nymfestadiet og «Fluestadiet» (imago). Døgnfluenes livssyklus er enestående i dyreriket på grunn et mellomstadie kalt subimago som ingen andre kjente insektsgrupper gjennomgår. Fluefiskere kaller dette stadiet for dun (engelsk).
De voksne kan ikke ta til seg føde eller fuktighet som voksne individer. Hanner lever sjeldent mer enn ett døgn.
Federatsjia Futbolu Ukraini
Federatsjia Futbolu Ukraini (FFU) (Ukrainsk: Федерація Футболу України) er særidrettsforbundet for fotball i Ukraina. FFU er ukrainsk fotballs øverste organ og er ansvarlig for å avholde nasjonale serie- og cupmesterskap samt landskamper for herrer og kvinner i Ukraina. Forbundet ble grunnlagt den 13. desember 1991 kun få dager etter Sovjetunionens fall og ble medlem av både FIFA og UEFA i 1992.
FFU arrangerer blant annet Premyer-Liha (landets øverste divisjon) og Kubok Ukrajiny (den ukrainske cupen).
Tredveårskrigen
Tredveårskrigen eller trettiårskrigen var en serie militære konflikter utkjempet mellom Europas stater på de tysktalende småstatenes jord. Konflikten tidfestes offisielt fra 1618 til 1648, selv om den var en fortsettelse av tidligere kriger og snart kom til å bli etterfulgt av nye konflikter mellom de samme aktørene. Krigen var tilsynelatende en religionskrig mellom protestantiske og katolske land, men kan bedre forstås som et oppgjør mellom en allianse dominert av Habsburg-keiseren og den franske kongemakten. Åttiårskrigen, en konflikt basert på nederlendernes ønske om uavhengighet fra den habsburgiske kongen av Spania, gikk parallelt og endte samtidig som Tredveårskrigen.
Krigen og dertilhørende epidemier og hungersnøder førte til at befolkningen i store deler av de tysktalende smårikene nærmest ble halvert. Den franske kongemaktens villighet til å alliere seg med enhver hær – uansett religion – som var villig til å plyndre og ødelegge rivalene i øst, førte til at tysklandene forble politisk og religiøst splittet i ca. 1500 småland i 222 år etter krigen. Fredsslutningen i Westfalen, som ble proklamert den 25. oktober 1648 fra rådhusene i de to forhandlingsbyene Osnabrück og i den westfalske byen Münster, kom til å danne grunnlaget for statssystemet i Europa frem til Napoleonskrigene.
Årsaker til krigen
For å forstå årsakene til tredveårskrigen, må de rådende forholdene i denne perioden betraktes. Europa var preget av religionskriger, og protestantismens fremvekst førte med seg en konflikt med den rådende og vel etablerte katolisismen.
Hovedaktørene i konfliktene var Frankrike, som var den største katolske staten, og Habsburgriket, den største og fremste beskytter av katolisismen. Habsburgdynastiet var meget omfattende. Det hadde posisjoner i Spania, Østerrike, Burgund, Italia og Nederlandene. Disse konfliktene endte med at det ble inngått en fredsavtale i Augsburg i 1555. Her ble det fastslått at fyrstene kunne bestemme hvilken konfesjon (katolisisme eller lutherdom) deres fyrstedømmer skulle ha (latin: «Cuius regio eius religio», dvs. «Den som styrer, hans tro skal gjelde»), og befolkningen måtte innrette seg deretter.
Det tysk-romerske riket var et konglomerat av 300 fyrstedømmer. På toppen satt en keiser som var uten noen særlig utøvende makt fordi de ulike fyrstedømmene styrte seg selv. Det var trolig flere protestanter enn katolikker i det tysk-romerske riket på 1600-tallet, og mange av de 300 statene var protestantiske. I tillegg var store deler av befolkningen i de katolske statene også protestantiske, særlig i Böhmen, som ligger i dagens Tsjekkia. Dette førte med seg en sterkere protestantisk makt.
Den religiøse spenningen mellom katolikkene og protestantene ble ytterligere forsterket etter freden i Augsburg. I tillegg spredte en tredje trosretning seg i befolkningen, kalvinismen, som ikke bidro til å gjøre situasjonen bedre. Dette skjedde samtidig som lederne av de østeuropeiske statene og Spania prøvde å opprettholde katolisismen.
Geopolitisk
Inntil midten av 1900-tallet var krigen for det meste ansett som en tysk borgerkrig og en del av religionkrigene. I 1938 lanserte C. V. Wedgwood en teori som argumenterte for at krigen egentlig var en del av en større europeisk konflikt som var basert på konkurransen mellom det østerriksk-spanske Habsburgdynastiet og franske Bourbon. Dette synspunktet er nå vidt akseptert blant moderne historikere, selv om det fremdeles er noe debatt rundt i hvilken grad det var en europeisk heller enn en tysk konflikt, og hvor nøyaktig navnet Tredveårskrigen er. Argumentene for denne tolkningen, fremfor at krigen handlet rent om religion, var at andre stormakter på denne tiden som det protestantiske England, det katolske Polen-Litauen og Portugal i stor grad holdt seg unna konflikten.
Den første stormakten som involverte seg i det som til å begynne med var en konflikt innad i området til Det tysk-romerske riket var da Spania. Spania ble Europas mektigste og rikeste stat på 1500-tallet etter koloniseringen av store deler av Amerika, som førte til opprettelsen av Det spanske imperiet og at store mengder gull og rikdom ble fraktet fra koloniene til Spania. I tillegg hadde Spania grener til omfattende deler av Europa etter Karl V av Det tysk-romerske rike (1500–1558) som var den første konge av et samlet Spania. I tillegg til å være konge over Spania (1516–1556) og de spanske koloniene i Latin-Amerika og på Filippinene var han gjennom arving også konge av Napoli til 1554, hertug av Nederland fra 1506 til 1555, hertug av Østerrike fra 1519 til 1521, i tillegg til keiser av Det tysk-romerske rike (som Karl V) i årene 1519–1556. Karls etterkommere (Habsburgdynastiet) var da i kontroll over mye av de de samme områdene da krigen brøt ut, men ikke uten konflikter. Da Tredveårskrigen brøt ut var allerede Åttiårskrigen hvor nederlendernes kriget om uavhengighet fra Spania pågått i 50 år.
Kort oppsummert kan interessene til aktørene i konflikten fra utenfor området til Det tysk-romerske riket beskrives som følgende:
Krigen
Det er vanlig å dele inn tredveårskrigen i fire faser, den bøhmiske (1618–1625), den danske (1625–1629), den svenske (1630–1635) og den svensk-franske (1635–1648).
Den bøhmiske fasen (1618–1625)
Selve gnisten som fikk krigen i gang, skjedde i Praha (Prag) i datidens Böhmen. Der var de redd for at keiseren skulle undergrave protestantismen, og dermed fjerne det protestantiske maktgrunnlaget. Da to utsendinger for den habsburgske, tysk-romerske keiseren Matthias var på besøk, viste de bøhmiske protestantene mangel på gjestfrihet ved å kaste dem ut av vinduet. Denne hendelsen, som er kjent som den andre defenestrasjonen av Praha, startet det bøhmiske opprøret. Snart spredte det seg over hele det bøhmiske området. Hadde det bøhmiske opprøret bare vært en sentraleuropeisk konflikt, ville krigen ha vart bare i tre år, men dødsfallet til keiser Matthias i 1619 forsterket opprørsstemningen blant de protestantiske lederne, som hadde vært nær ved å komme til enighet om en fredsslutning. Svakheten til både Ferdinand (som nå besteg tronen etter keiser Matthias) og bøhmerne førte til at krigen spredte seg til Vest-Tyskland. Ferdinand ble nødt til å be sitt søskenbarn, kong Filip IV av Spania, om hjelp.
Keiseren, som fungerte som konge for det bøhmiske folk, svarte med å sende soldater for å gjenopprette ro og orden. Bøhmerne, som nektet å la seg avvæpne, avsatte i stedet keiseren som sin konge og valgte en ny konge, kurfyrst Fredrik V av Pfalz, kong Fredrik I av Bøhmen.
Den nye tysk-romerske keiseren, Ferdinand, fikk pengestøtte fra paven og militær assistanse fra Spania og Bayern. Med det klarte han å slå Fredrik i slaget ved Hvitefjell i 1620.
Den danske fasen (1625–1629)
Protestantene så nå ut til å tape. Den som skulle føre an for protestantismen, var kongen av Danmark, Christian IV. I tillegg til å være konge over Danmark-Norge, var han også hertug av Holstein, en liten provins i det tysk-romerske riket. Om Christian gikk inn i krigen kun av religiøse grunner er vel heller tvilsomt, for det var også mye politikk med i bildet. Ved å invadere Tyskland kunne han skaffe seg flere provinser og bispeseter og skape et kongedømme til sin yngste sønn. En annen teori er at kongen var redd for at Sverige skulle stå i spissen i alliansen mot den tysk-romerske keiser. Med litt hjelp fra Nederlandene og England invaderte danskene Tyskland med en hær på 20.000 mann. For å hindre at Christian skulle invadere Tyskland, ansatte Ferdinand II den bøhmiske adelsmannen, Albrecht von Wallenstein. Wallenstein takket ja til å lede keiserens styrker da han fikk løfte om at han skulle få plyndre de områdene han okkuperte. Christian, som ikke visste om Wallenstein, ble nødt til å trekke seg tilbake før hærføreren Wallenstein og den katolske feltmarskalken Johann Tserclaes, greven av Tillys armeer ville utrydde hele den danske armé. Nederlaget ble ytterligere forsterket da danskenes allierte, England, som var internt splittet, trakk seg ut. Frankrike var i borgerkrig, og Sverige var i krig mot Polen. Tilly slo danskene i slaget ved Lutter i 1626. Wallensteins hær marsjerte mot nord, og okkuperte Mecklenburg, Pommern og til slutt Jylland. Han klarte ikke å innta hovedstaden, København, for han kunne ikke innta Sjælland uten en flåte, og verken Hanseatene eller Polen ville godta at en keiserlig flåte ble bygd i Østersjøen. Han beleiret derimot Stralsund, i et forsøk på å få kontroll over en havneby som var stor nok for en slagkraftig flåte, men kostnadene ble for høye til at en krig mot Danmark i hele tatt kunne bli lønnsom.
Det spredte seg nå frykt blant protestantene i Tyskland. Det så ut til at protestantismen, som til nå hadde hatt god oppslutning og et godt grep rundt de sentrale makthaverne i det tysk-romerske riket, var på vei mot undergangen. Til og med de nordlige lutherske statene var på randen til å bli katolske igjen. Frykten spredde seg ikke bare innad i riket, men også til nabolandene. Sverige og Frankrike gikk nå til aksjon.
Dette førte til Traktaten i Lübeck (1629), der Christian IV avga sin støtte til protestantene til fordel for å få kontroll over Danmark. I de påfølgende årene ble enda flere områder underlagt katolisismen.
Krigen var nå i praksis avgjort, men de katolske lederne overtalte Ferdinand II til å gjenerobre de lutherske (protestantiske) områdene, som etter Augsburgavtalen var katolske.
Den svenske fasen (1630–1634)
Først ut var Sverige. De var under ledelse av den evnerike kong Gustav Adolf, som hadde samlet alle de svenske partiene under seg. Han hadde dermed et godt utgangspunkt for å gå til krig. I tillegg hadde han også politiske motiv til å invadere Tyskland. Samtidig som svenskene fryktet et altfor sterkt tysk-romersk rike, var de også interessert i å skaffe seg land og økonomisk innflytelse i det tyskkontrollerte Baltikum.
Ved hjelp av Nederland og andre militære eksperter hadde Gustav Adolf skaffet seg datidens mest moderne hær. Den var kjent for å ha høy disiplin, stort mot og et mobilt artilleri. Svenskene, med hjelp av sakserne, slo den tyske keiseren ved slaget ved Breitenfeld (1631) og ved Lützen, der Gustav Adolf falt. Selv om svenskene hadde flere suksessrike seire og kom seg langt inn i Tyskland (helt frem til Böhmen), var de betydelig svekket. Det samme var den tyske keiseren. Derfor endte det med en fredsavtale i Praha i 1635, hvor disse avtalene ble inngått:
De religiøse konfliktene ble også rettet på i Praha. Det så nå ut som at tilstandene skulle bli roligere. Slik artet det seg ikke. I Frankrike så man med vaktsomme øyne på denne nye fredsavtalen. De mente at den førte til at Habsburgerne fikk for mye makt. Dermed brøt krigshandlingene ut igjen.
Den svensk-franske fasen (1635–1648)
Krigen ble avsluttet med at Frankrike blandet seg inn i krigshandlingene. Frankrike var en stor katolsk stat, men på grunn av rivalisering med det tysk-romerske riket og det habsburgske Spania allierte de seg med protestantene. Kardinal Richelieu, Ludvig XIIIs sjefsminister, mente at Habsburgerne var altfor mektige da de hadde områder i det sørlige Frankrike og deler av Nederland.
Krigen artet seg som en internasjonal krig på tysk landjord. På den protestantiske siden befant Frankrike, Sverige og Nederland seg. På den andre siden var det Tyskland og Spania. Spania var som kjent under Habsburgernes kontroll og var katolisismens fremste beskytter. Spania benyttet sjansen til å invadere Frankrike. De plyndret områdene Champagne og Burgund og kom så langt at de truet selve hjertet av Frankrike, Paris. De ble imidlertid stoppet før de kom så langt. I slaget ved Compiegne klarte hertugen av Weimar å stoppe de spanske styrkene, og spanjolene måtte trekke seg tilbake til grensen mellom Spania og Frankrike. Der fortsatte kampene uten at noen av sidene fikk et særlig overtak.
I 1642 døde Richelieu, etterfulgt av Ludvig XIII året etter. Den franske tronen ble overtatt av den fem år gamle Ludvig XIV. Den nye kongens regent, kardinal Mazarin, begynte arbeidet med å få i gang en fredsavtale.
Claude Bowes-Lyon, 14. jarl av Strathmore og Kinghorne
Claude George Bowes-Lyon, 14. jarl av Strathmore og Kinghorne, (født 14. mars 1855, død 7. november 1944) var en adelig britisk landeier og bestefaren til dronning Elisabeth II.
Fra og med 1937 ble han kjent som 14. og 1. jarl av Strathmore og Kinghorne, dette fordi han var den 14. jarlen i Skottland, men den 1. i Det forente kongerike.
Tredveårskrigen
Den svensk-franske fasen (1635–1648)
Krigen endte med freden i Westfalen i 1648.
Claude Bowes-Lyon, 14. jarl av Strathmore og Kinghorne
Bakgrunn og virke
Han ble født ved Lowndes Square i London, sønn av Claude Bowes-Lyon, 13. jarl av Strathmore og Kinghorne og hans kone Frances Dora Smith (hennes navn før ekteskapet).
Tredveårskrigen
Sosiale og politiske aspekter ved krigen
Tredveårskrigen var ulik og nyskapende på flere områder. Først og fremst var det en svært blodig krig hvor mange ble drept. De religionskrigene som utspilte seg før 1618, var stort sett oppgjør mellom konger og fyrster, og berørte ikke lokalbefolkningene i like stor grad som denne krigen gjorde. Med tredveårskrigen kom en ny måte å føre krig på. I stedet for en nasjonal hær eller en hær knyttet til et folk med politiske ambisjoner, var det nå private hærer som kunne leies. Disse private hærene var topptrente og kunne handle etter andre motiver enn det som kanskje var intensjonene til de som leide dem.
De private hærene var en blanding av flere folkeslag uten noen spesiell tilknytning til en region. Dermed ville ikke de, under en krig, få forsyninger fra makten. De måtte heller plyndre nærmeste landsby. Landsbyboerne som ikke ble drept, hadde ofte ikke noe annet å gjøre enn å følge hæren til neste plyndringssted. Dette førte til at flere landsbyer ble lagt øde, og sult og sykdommer var ofte en følge av dette igjen. Det finnes ikke noen eksakte tall, men et estimat tilsier at Tyskland hadde et befolkningstap rundt 40 % på landet og 33 % i byene.
Følgene av krigen
Freden i Westfalen betraktes som starten på det moderne Europa med suverene småstater. To direkte følger var Nederland og Sveits. Det var også avslutningen på religionskrigene som hadde herjet Europa i flere tiår. Det var en protestantisk seier over katolikkene samt en svensk og fransk seier over Habsburgdynastiet. En annen viktig beslutning som ble vedtatt i Westfalen, var forbudet mot private hærer. Dette faremomentet som hadde utsatt sivilbefolkningen for så mye nød og lidelse, ble avskaffet og har ikke vært brukt siden.
Det som skjedde i Tyskland, var at alle de rundt 300 statene fikk mer eller mindre egen suverenitet. De kunne selv gjøre avtaler med andre stater uten noen form for innblanding fra keisermakten. Det tysk-romerske riket var nå i praksis oppløst som et rike. Ingen lover kunne bli vedtatt av keisermakten, keiseren kunne heller ikke innkreve skatter. Tyskland gikk med dette tilbake til et føydalt system uten noen form for sentralstyre, og hadde ingen spesiell politisk innflytelse på det nye Europa som oppstod etter krigen. Den habsburgske drømmen om et forent tysk-romersk rike gikk dermed i vasken. Et annet utfall av freden i Westfalen var at kalvinismen ble godkjent som tillatt tro i de tyske fyrstedømmene.
Chandigarh
Chandigarh er en by i India og hovedstaden i de nordlige delstatene Punjab og Haryana. Chandigarh er fra 1966 forbundsterritorium. Byen er lokalisert 200 km nordvest for Delhi og omfatter et areal på 114 km² med 900,900 innb. (2001). Chandigarh var bare en landsby da det 1950 ble vedtatt å bygge en ny statshovedstad der for de to delstatene. Punjab mistet sitt historiske sentrum, Lahore, som ved grenseendringer tilfalt Pakistan. Chandigarh har et universitet, Punjab University.
Claude Bowes-Lyon, 14. jarl av Strathmore og Kinghorne
Bakgrunn og virke
Etter å ha fullført utdanningen på Eton College ble han i 1876 med i The Life Guards, et regiment innen Husholdkavaleriet. Han tjenestegjorde i The Life Guards i seks år, og avtroppet et år etter han giftet seg.
Da han arvet tittelen jarl fra sin far i oktober 1904 ble han eier av store områder i Skottland og England, blant annet Glamis Castle, St Paul's Walden Bury og Woolmers Park, nær Hertford. Han ble gjort til stattholder av Angus, men han forlot embetet da datteren Elizabeth ble dronning.
Til tross for jarlens reservasjoner mot kongelighet, giftet hans yngste datter seg i 1923 med kongens nest eldste sønn, prins Albert, hertug av York. Som en markering av bryllupet ble Lord Strathmore tildelt Knight Grand Cross av Royal Victorian Order. Fem år senere ble han gjort til ridder av Tistelordenen.
I 1936 abdiserte broren til svigersønnen hans, kong Edvard VIII av Storbritannia og hans egen svigersønn, prins Albert ble konge som Georg VI. Som dronnings far ble han gjort til ridder av Hosebåndsordenen og jarl av Strathmore og Kinghorne i Det forente kongerikes adel. Da han nå var jarl i Det forente kongerikes adel og ikke bare i Skottlands, fikk han plass i House of Lords som jarl (skotske adelige fikk nemlig ikke automatisk sete i House of Lords, så tidligere hadde han gått som Baron gjennom baroniet av Bowes, opprettet for faren hans).
Han var meget interessert i skogindustri, og var en av de første som plantet lerketrær fra frø i Storbritannia. Eiendommene hans hadde ofte mange småbrukere og han hadde rykte på seg for å være bemerkelsesverdig snill med sine leilendinger. Claude Bowes-Lyon var en aktiv medlem av Territorial Army og tjenestegjorde som æresoberst av den 4. / 5. bataljonen av Black Watch. Patrick Bowes-Lyon, lillebroren til Claude, var tennisspiller og vant Wimbeldon double i 1887.
Arnold Brown
Arnold Brown (født 13. desember 1913 i London, død 26. juni 2002) var Frelsesarmeens 11. general (internasjonal leder) 1977 – 1981.
Claude Bowes-Lyon, 14. jarl av Strathmore og Kinghorne
Bakgrunn og virke
Jarlen laget sin egen kakao til frokost, og hadde alltid en mugge med vann ved siden av seg til middag slik at han kunne tynne ut sin egen vin. Senere i livet sitt ble han døv. Lord Strathmore døde 89 år gammel på Glamis Castle i Angus av bronkitt. (Lady Strathmore døde før han, i 1938.) Hans titler ble overtatt av sønnen, Patrick Bowes-Lyon, Lord Glamis.
Familie
Han giftet seg med Cecilia Cavendish-Bentinck 16. juli 1881, i Petersham, Surrey.
Paret fikk ti barn:
Arnold Brown
Hans foreldre var frelsesarmeeoffiserer. Da han var ganske ung emigrerte familien til Canada. Det var fra korpset (menigheten) i Belleville Arnold Brown i reiste til Frelsesarmeens offisersskole og ble offiser i 1935.
Crash Test Dummies
Crash Test Dummies er en canadisk musikkgruppe dannet i Winnipeg i 1989. Medlemmer i gruppen er Brad Roberts (gitar, sang), Ellen Reid (sang), Benjamin Darvill (mandolin), Dan Roberts (bass), og Mitch Dorge (trommer). De er mest kjent for hitlåten «Mmm Mmm Mmm Mmm» (1993).
Arnold Brown
Han giftet seg 15. september 1939 med løytnant Jean Barclay. I 1970 ble han utnevnt til stabssjef og nestkommanderende for Frelsesarmeen av general Erik Wickberg. Da Clarence Wiseman ble general i 1974, utnevnte han Brown som sin etterfølger i stillingen som territorialleder for Canada og Bermuda. Tre år senere ble Brown selv general.
Både som stabssjef og general besøkte han Norge en rekke ganger.
Forfatterskap
General Arnold Brown skrev flere bøker blant annet:
Det hermetiske broderskap av Luxor
Ordenen entret arenaen som en erklært motstander av Teosofisk Samfunns orientalske «filosofi», og definerte seg selv som den vestlige «praktiske» motpart.
Ordenen hevdet å ha blitt grunnlagt i Luxor i Egypt 4,320 år før året 1881. Dette tallet kan tolkes bokstavelig – men også symbolsk, ettersom det inngikk i en lære om tids-sykluser. I årene 1884–1886 ble den ledet av Peter Davidson som «provinsiell stormester i nord», William Alexander Ayton som vikarierende «provinsiell stormester i sør», med Thomas Henry Burgoyne som sekretær, og Max Theon som «stormester av den ytre sirkel».
Andre kjente personer var Pascal Beverly Randolph og Emma Hardinge Britten.
Mediumisme
De innviede i ordenens innerste krets manglet klarsynte evner. I stedet benyttet de seg av mediumisme og medier utenfor dens indre sirkel. Dette gjaldt ikke minst Max Theon selv, som i 1885 giftet seg med Miriam Lin Woodroff, femme de Max Théon, og benyttet henne som et medium.
Benektelse av reinkarnasjon
Ordenen benektet reinkarnasjons-læren. Den hevdet at mennesker etter døden stod overfor kun to valg: Enten kunne de forenes med sin sjel og oppnå udødelighet i den åndelige verden. Alternativet var sjelens oppløsning og død, dersom man under sitt jordiske liv ikke hadde lyktes i å forene seg med sin egen sjel gjennom innvielse.
Tre unntak fra denne «regelen» var dødfødte barn eller barn som døde tidlig, såkalte «idioter» og «Messias-inkarnasjoner».
Ordenen benektet kategorisk at sjelen utviklet seg gjennom en serie reinkarnasjoner.
Politiske ambisjoner i USA
Inspirert av Platons antologi «Staten», ønsket ordenen å erstatte det parlamentariske demokrati og folkevalgte statsledere med åndelig opplyste statsledere som var håndplukket fra hemmelige selskaper.
Denne målsetningen kom til uttrykk i 1885 i en flersiders pamflett i The Occult Magazine, som i februar samme år var blitt det nye navnet på «The Seer and Celestial Reformer». Pamfletten gjengir et brev fra Thomas Henry Burgoyne til bladets redaktør (Peter Davidson).
Konspirasjonsteorier (Rudolf Steiner)
Det har blitt spekulert i om Teosofisk Samfunn ble utsatt for en konspirasjon. I 1915 holdt Rudolf Steiner 10 foredrag i Dornach, Sveits, der han omtalte denne ordenen uten å navngi den. Foredragene ble oversatt til norsk i 1995 under tittelen ''Kampen om mennesket. Åndelige makter og deres skjulte motiver''. Samme år offentliggjorde Jocelyn Godwin et. al hittil hemmeligholdte dokumenter og brev om ordenen, som både bekrefter, men også delvis avkrefter Rudolf Steiners påstander.
Blavatskys advarsel (1886)
I et brev til J. D. Buck i USA, sent fra Würzburg, skrev Helena Petrovna Blavatsky den 16. april 1886:
«To ord i all hast. Du har uten tvil hørt om det spekulative foretagende til H. B. av L. – oppkjøpet av en del land i Amerika, til en sum av £ 20,000. Dersom du eller noen av våre teosofer får det i hende, vennligst merk deg at blant navnene i ledelsen finnes presten A. L. Ayton. Han er teosof, eller var, ettersom han brøt med London-losjen, men ikke med oss, og er svært vennlig overfor meg. Svært overrasket over å se hans navn der, skrev grevinne Wachtmeister, som har oppholdt seg hos meg denne vinteren, til ham og spurte om hva som var meningen bak dette. Jeg legger ved svaret som ble kopiert av grevinnen. Vennligst hold dette hemmelig, men informer alle teosofer og advar dem, uten å fortelle at du fikk informasjonen fra meg... '''Jeg håper at dette «H. B. av L.» ikke blir identifisert med vår bevegelse, for det vil være dens [Teosofisk Selskaps] endelige ødeleggelse. Ettersom dets «primus motor» likevel «bare er» en straffedømt morder, og en engelskmann, vil han uten tvil aldri bli avslørt. Det er bare jeg, en russer, som kommer til å bli gjort til et offer i England.''' Gjør hva du kan, min kjære broder, for å berge våre teosofer fra en slik allianse. ... Han finner ikke noe annet i Kabbalaen hinsides measure and inch. Merkelig oppdagelse. Og han opphøyer frimureriet gjennom dette. Hans figurer, eller de fleste av dem, er korrekte; men hans feiltagelser er store hva angår andre ting. Alex Aytons adresse er [...]. Han vil aldri tilgi meg hvis han visste at jeg ga deg hans navn eller fortalte deg at han var okkultist. Vennligst hold dette hemmelig.»
Saguaro nasjonalpark
Saguaro nasjonalpark er en nasjonalpark i delstaten Arizona, USA. Parken ble etablert 14. oktober 1994, og er på 370 km². De viktigste naturattraksjonene i nasjonalparken er Sonoraørkenen og saguarokaktusene som har gitt parken dens navn.
Det hermetiske broderskap av Luxor
Oberst Olcott reagerer (1892)
I et sirkulære som skulle informere almenheten om dannelsen av Teosofisk Samfunn i 1875, forklarte Oberst Henry Steel Olcott at bevegelsens navn var «Broderskapet av Luxor». I 1895 skrev Olcott om dette sirkulære: «Jeg skrev selv hvert eneste ord i dette sirkulære, som bare ble korrekturlest av trykkeriet, og jeg betalte for trykkingen. Nærmere bestemt, ingen verken dikterte et ord av hva jeg hadde å si, interpolerte noen ord eller setninger, eller kontrollerte mine handlinger på noen måte... Da sirkulæret var i trykken, og jeg hadde korrekturlest det og forandret emnenes rekkefølge frem til dets avsluttende paragrafer, spurte jeg H.P.B. (gjennom brev) om hun mente at jeg gjorde best i å publisere det anonymt, eller tilføye mitt navn. Hun svarte at det var mestrenes ønske at det skulle signeres slik: «For komitéen av de Syv, Broderskapet av Luxor». Og slik ble det signert og publisert. Hun forklarte deretter at vårt arbeid, og mye mer av samme art, ble veiledet av en komité av syv adepter som tilhørte den Egyptiske gruppe av det universelle, mystiske broderskap. ... Denne tittelen, «broderskapet av Luxor», ble stjålet av de intrigemakerne som, flere år senere, startet den grundling-fellen som er kalt "Det H. B. av L." ....»
Saguaro nasjonalpark
Parken består av to separate deler; Tucson district og Rincon district. I den vestlige delen ligger Tucson Mountains, mens Rincon Mountains ligger i den østlige delen. Av det totale arealet på 370 km² er 287 km² definert som «wilderness», dvs uberørt natur.
Dyrelivet omfatter blant annet de truede artene liten langneseflaggermus (Leptonycteris yerbabuenae) og meksikansk flekkugle (Strix occidentalis lucida). Parken ble etablert som Saguaro National Monument den 1. mars 1933, og ble oppgradert til nasjonalpark den 14. oktober 1994. Fasiliteter i parken inkluderer besøkssentre i begge delene av parken og 240 km turstier.
Estadi Olímpic Lluís Companys
Estadi Olímpic Lluís Companys (tidligere kjent som Estadi Olímpic de Montjuïc) er et flerbruksstadion i Barcelona i Spania. Anlegget ble bygget i 1927 for 1929 Expo i Barcelona samt for byens OL-søknad for Sommer-OL 1936, som for øvrig gikk til Berlin. Stadionet ble ombygget i 1989 for å bli hovedarena for Sommer-OL 1992 og fikk dermed en tilskuerkapasitet på 70 000. Stadionet er oppkalt etter den katalanske presidenten Lluís Companys i Jover og befinner seg på Montjuïc, en høyde sørvest i Barcelona. Companys ble henrettet i nærheten av slottet her i 1940.
Slaget ved Kapp Bon
Sjøslaget ved Kapp Bon fant sted den 13. desember 1941 under andre verdenskrig. Slaget i Middelhavet ble utkjempet mellom to lette, italienske kryssere og en alliert jagerflåte utenfor Kapp Bon, Tunisia. Tapet av de to krysserne var et skikkelig tilbakeslag for Regia Marina.