cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nikifor
I 1930 ble han første gang oppdaget av Roman Turyn, som tok en del bilder med seg til Paris, hvor de polske malerne utgjorde en gruppe, kalt Kapistene. I Polen var der få, om noen som merket det. I 1938 var en skribent ute med en entusiastisk artikkel i månedsskriftet Arkady, som ganske snart kom i skyggen av den andre verdenskrig. I 1960 ble Nikifor kjent for maleren Marian Włosiński, som også bodde i Krynica. Han bestemte seg for å bedre Nikofors kår, og satte i gang med å presentere verker for polske gallerister. Dette ledet til stor utstilling i Zachęta- galleriet i Warszawa. Utstillingen var en suksess. Etter Nikifors død i 1968, konserverte Włosiński bildene og donerte mange til nasjonale og regionale museer. De mest komplette samlingene finnes i regionmuseet i Nowy Sącz og i Nikifor-museet i hjembyen.
I 2004 spilte regissøren Krzysztof Krauze inn en film kalt Mój Nikifor (Min Nikifor) med skuespillerinnen Krystyna Feldman i hovedrollen.
Navneforvirring
For- og etternavnet til kunstneren har vært gjenstand for disputt i mer enn et halvt hundreår. Han signerte arbeidene sine med Nikifor, Netyfor, Jan Matjeko eller Matejko. I 1962 valgte de daværende myndighetene navnet Nikifor Krynicki (Nikifor fra Krynica) så de kunne utstede pass for ham.
Denne beslutningen ble i 2003 kjent ugyldig av en domstol. Lemko-organisasjonen hevdet i den sammenheng at han var døpt Epifaniy Drovnyak (som skrives Epifaniusz Drowniak på polsk), og at moren var døvstum, og het Eudokia Drowniak, far ukjent. Gravsteinen lyder derfor på både Nikifor Krynicki med latinske bokstaver og Epifaniy Drovnyak skrevet med kyrillisk skrift.
Enonkoski
Enonkoski er en kommune i landskapet Södra Savolax i Finland. Kommunen har cirka 1 650 innbyggere og et areal på 419,25 km². Enonkoski er en finskspråklig kommune som grenser til Nyslott.
Irak-krigen
Krigen mot terror
I mellomtiden hadde spørsmålet om masseødeleggelsesvåpen blitt en sentral sak, etter terrorangrepet 11. september 2001 og den etterfølgende krigen i Afghanistan og krigen mot terror var Irak nå fokus for oppmerksomheten.
Før 11. september var det krefter innen George W. Bush sin administrasjon som var tilhengere av en politikk som tillot angrep mot stater som kunne være en fare for USAs sikkerhet, denne politikken ble første gang formulert av senere viseforsvarssjef Paul Wolfowitz. Etter 11. september styrket denne nykonservative gruppen ledet av forsvarssjef Donald Rumsfeld sin posisjon og ledet politikken frem til det som har fått kallenavnet «Bush-doktrinen» som forandret USA sin utenrikspolitikk og tillot landet å gå til forskuddskrig mot andre land.
USA brukte følgende begrunnelser for angrepet på Irak:
Det ble lagt særlig vekt på dette med masseødeleggelsesvåpen, og USA drev et omfattende spill i FN for å få aksept for en invasjon. Etter invasjonen sendte USA ut egne våpeninspektører som ikke fant masseødeleggelsesvåpen. Det viste seg i ettertid at mye av de bevisene USA presenterte var uten hold, og at Bush-administrasjonen hadde ignorert råd fra egen etterretningstjeneste, samt at noen «bevis» var blitt produsert for anledningen. Kontakten mellom al-Qaida og Irak har heller ikke blitt bevist.
I mars 2007 frigjorde USAs forsvarsdepartement en hemmeligstemplet rapport som bekreftet at amerikansk etterretning ikke hadde informasjon om direkte forbindelse mellom al-Qaida og Saddam Husseins regime, eller at Irak hadde masseødeleggelsesvåpen. Etterretningsinformasjon gikk til en avdeling i forsvarsdepartementet som skulle samle og analysere informasjonen og lage rapporter til den politiske ledelsen. Etter påtrykk fra viseforsvarsminister Wolfowitz fikk disse etterretningssammendragene et innhold som ikke alltid stemte med informasjonen bak, og som var med på å avgjøre/begrunne invasjonen.
Fylkesvei 756
Fylkesvei 756 (Fv756) var en av Norges korteste fylkesveier, bare 521 meter lang, og gikk mellom fylkesvei 72 i Sandvika i Verdal og riksgrensen ved tjernet Okseauget.
Veien er ikke skiltet som fylkesvei 756, men som fylkesvei 322, som egentlig er veiens länsvägnummer på svensk side.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei. Etter at Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 ble veien arm av fylkesvei 72.
Irak-krigen
Krigen mot terror
Nøytrale norske fag- og forskningsmiljøer gav USA bortimot strykkarakter for den berømte «bevisførselen» i FNs sikkerhetsråd i februar 2003. Vegard Valther Hansen, forsker og militærrådgiver på Norsk utenrikspolitisk institutt, NUPI, uttalte like etter at «Colin Powell ga oss ikke et eneste skikkelig bevis på noe som helst» og at «Mye av materialet som ble presentert hadde lav troverdighet, men samtidig ble det lagt fram som en sannhet». Han mener videre at tegningene av de påstått rullende giftfabrikkene slett ikke er noe bevis på noe som helst. «USA serverte tegninger nettopp fordi de ikke er funnet. Informasjonene kommer fra avhoppere, men vi vet som et faktum at svært mange av disse informasjonene faktisk har vært fri fantasi.». Han uttalte videre «Vi vet at supermaktene, og USA er intet unntak, har manipulert verden før. Og vi vet at CIA har en historie med svært frynsete moral og etikk.». I 2011 ble det kjent at den irakiske avhopperen og kjemikeren Rafid Ahmed Alwan al-Janabi hadde løyet for amerikanske og tyske myndigheter om Husseins påståtte biologiske våpenprogram. USAs daværende utenriksminister Colin Powell skal ha lagt betydelig vekt på Janabis opplysninger da han talte til FN i februar 2003 om Iraks påståtte masseødeleggelsesvåpen.
Spillet i FN
Den 8. november vedtok FNs sikkerhetsråd enstemmig resolusjon nr. 1441 med betingelser for hvordan Irak skulle oppfylle kravene til nedrustning. De innebar blant annet å slippe til FNs våpeninspektører og deklarere alle landets våpen. Irak gikk med på betingelsene, produserte en 12 000 sider lang våpendeklarasjon og slapp inn våpeninspektørene som ikke fant spor etter masseødeleggelsesvåpen. Inspektørene fant likevel brudd på resolusjonen siden Irak hadde destruert kjemiske og biologiske våpen uten overoppsyn fra våpeninspektører som kunne bekrefte at det hadde skjedd.
I begynnelsen av mars 2003 stod spørsmålet om dokumentasjon fortsatt åpent, og USA mente at Irak hadde brutt resolusjon nr. 1441 og at sikkerhetsrådet måtte komme sammen og gjøre de nødvendige tiltak for å sikre nødvendig internasjonal «fred og sikkerhet». Den 10. mars erklærte Jacques Chirac at Frankrike ville nedlegge veto mot enhver resolusjon som automatisk kunne føre til krig mot Irak, det viste seg at han hadde støtte fra flertallet i sikkerhetsrådet, og ingen andre resolusjonsforslag ble sendt.
I et møte på Azorene 16. mars ga USA, Storbritannia og Spania, som var ikke-permanent medlem av sikkerhetsrådet, Irak én dags frist på å oppfylle resolusjon nr. 1441. Neste dag erklærte Bush og Storbritannias utenriksminister Jack Straw at tiden for diplomati var over, og at ingen videre autorisasjon fra FN var nødvendig for å angripe Irak.
I sin tale til nasjonen 17. mars 2003 krevde president Bush at Saddam Hussein og hans to sønner Uday og Qusay måtte forlate Irak innen 48 timer. Dette kravet skal ha blitt avslått, og president Bush ga klarsignal for invasjonen.
Invasjon
Den 20. mars 2003 kl. 0230 GMT startet fly- og rakettangrep mot mål i Irak. Russland, Frankrike og Kina fordømte angrepene. Kurdiske bakkestyrker sammen med spesialstyrker og flystøtte fra koalisjonen angrep regjeringsstyrkene fra nord, mens britiske styrker startet landkrigen i sør ved å angripe Faw-halvøya.
De første dagene møtte koalisjonen tildels sterk motstand, særlig i kampen om havnebyen Umm-Qasr, men også i større byer som Basra og Nassiriya. Likevel var koaliasjonsstyrkene så overlegne at i begynnelsen av april stod amerikanske styrker ved «Bagdads porter». Fjerde april opptrådte Saddam Hussein på fjernsyn siste gang som president, men det er usikkert om det var et tidligere opptak. Ellers forsvant det irakiske regimet og forsvar etter hvert som styrkene nærmet seg hovedstaden, og snart så det ut til å være kun informasjonsministeren igjen for å forsvare regimet. Niende april ble den store statuen av Saddam Hussein i Bagdad sentrum revet.
I nord rykket kurdiske styrker raskt fram, ofte flyktet regjeringsstyrkene uten kamp. Den 10. april rykket kurdiske peshmergas inn i Kirkuk og dagen etter tok kurderne makta i Mosul.
Den 13. april inntok amerikanske styrker Saddams hjemby Tikrit. Første mai landet George W. Bush på et hangarskip i området og erklærte at hovdedelen av de militære operasjonene var avsluttet – Mission Accomplished.
I de påfølgende månedene kom landet under amerikansk kontroll. Saddam Husseins sønner ble drept i kamper i juli, mens Saddam selv ble tatt til fange 13. desember. Invasjonen var over, og en stor del av koalisjonens tropper og støttetropper dro fra landet og naboland. Ifølge PRIO endte derfor den regulære krigen i Irak i 2003. Det var sporadisk motstand fra restende av Saddams regime ut året. Disse forsvant etter hvert, men ble etterfulgt av nye motstandsgrupper fra begynnelsen av 2004.
Okkupasjon
Rivingen av Saddam-statuen symboliserte slutten på 30 års regime, men symboliserte også sammenbruddet i landets administrasjon og ordensmyndigheter. Okkupasjonsmakten hadde ikke tilstrekkelig med styrker til å holde orden, og ønsket heller ikke å benytte Iraks tidligere politi- og militære. I anarkiet som oppstod startet omfattende plyndringer, ødeleggelser og uroligheter. Mest kjent kjent er plyndringen av nasjonalmuseet, men sykehus og andre viktige offentlige bygninger ble også rammet.
Utover sommeren begynte de første tegn til væpnet motstand mot okkupasjonen, først og fremst fra den sunniarabiske minoriteten; tidligere baathister,  militære og etterretningsfolk. Seinere kom andre grupper til, blant annet sjia- og sunni-muslimske militsgrupper og Al-Qaida-tilhengere med erfaring fra Afghanistan.
I Iraks sentralbank ble nesten $1 milliard amerikanske dollar stjålet den 18. mars 2003, bare timer etter at USA begynte bombing av Bagdad. Dette er regnet for det største bankranet i historien.
Amerikansk styre
På forhånd hadde amerikanerne samlet sammen eksil-irakere og andre til å administrere Irak, 21. april ankom medlemmene i Coalition Provisional Authority (CPA) Bagdad sammen med Jay Garner, en tidligere general som skulle være leder for den nye administrasjonen. Garner gjorde en så dårlig jobb at han ble erstattet med Paul Bremer den 11. mai. Bremers administrasjon begynte umiddelbart å si opp flere titusener offentlig ansatte som hadde hatt forbindelse med Baathpartiet, det vil si nesten hele administrasjonen av det irakiske samfunnet, inkludert 15 000 lærere og ledere i helsevesenet. Det samme gjaldt ansatte i militæret og politiet. Resultatet av denne de-baathifiseringen var sammenbrudd i store deler av det irakiske samfunnsmaskineriet, som åpnet opp for det kaos og anarki som skulle komme.
CPA fikk ansvaret med å forvalte det Irakiske utviklingsfondet, som var irakiske midler fra Olje for mat programmet og utenlandske kontoer. Disse midlene som var over 23 milliarder dollar skulle brukes til gjenoppbygging av Irak, men det har vist seg at en stor del av disse midlene forsvant på grunn av korrupsjon, bedrag og udugelighet.
Irakisk motstand
Den første tiden etter invasjonen var preget mer av kaos og kriminalitet enn motstand. Etter hvert ble det demonstrasjoner som ble slått ned av de amerikanske styrkene. Da de-baathifiseringen ble gjennomført ble det advart mot at det ville føre til økt motstand, særlig fra tidligere politi og militære. I juni 2003 økte den væpnede motstanden mot koalisjonsstyrkene, særlig i sunniområdene vest for Bagdad. De væpnede sunnigruppene tok i bruk bilbomber og selvmordsbombere og deres aksjoner rammet langt flere irakere enn okkupanter. Motstanden hindret effektivt gjenoppbygging av infrastruktur som elektristet, vannforsyning og kloakk. Ved systmatiske  angrep på politirekrutter  skapte den dessuten en generell lovløshet som banet veien for omfattende kriminalitet, herunder kidnapping, voldtekter og plyndring.
I august 2003 ble FNs hovedkontor for gjenoppbygging av Irak sprengt i lufta av en selvmordsbomber. Minst 22 personer ble drept, heriblant FNs høykommissær for menneskerettigheter Sérgio Vieira de Mello. FN og mange humanitære organisasjoner trakk seg deretter ut av Irak, andre beholdt bare sin representasjon i Kurdistan.
Sjiamuslimer organiserte store demonstrasjoner mot okkupasjonen under ledelse av Muqtada al-Sadr, som var i gang med å bygge opp sin milits, Mahdi-hæreni direkte konflikt med det mere moderate sjiapartiet SCIRI. Situasjonen ble likevel dempet av at sjiamuslimenes øverste religiøse leder, Storayatollah Sayyid Ali Husaini al-Sistani oppfordret til ro.
Våropprøret
Fallujah er en by som ligger i sunnitriangelet syv mil vest for Bagdad, i begynnelsen av 2004 var Fallujah under kontroll av baathist- og salafist-grupper. Den 4. april startet amerikanerne en offensiv – Operation Vigilant Resolve – for å gjenvinne kontroll over byen. De møtte sterk motstand som etter seks uker endte i en våpenhvile som ga kontroll over byen til en styrke – «Fallujah-brigaden» – som var ledet av tidligere Baath-offiserer. Denne styrken brøt snart sammen og kontrollen gikk over til opprørerne.
I april 2004 ble amerikanske styrkers og kontraktørers tortur og misbruk av fanger i Abu Ghraib-fengslet avslørt. I november 2004 returnerte amerikanerne til Fallujah sammen med irakiske sikkerhetsstyrker i Operasjon Phantom Fury. Etter meget harde kamper hevdet de å ha kontroll over byen ved utgangen av året.
Sjiaopprøret
Sjiaene i Irak har nære forbindelser med sine trosfeller i Iran. En av deres viktigste ledere er den iranskættede ayatollahen Ali al-Sistani. Han tilhører en tradisjon som tilsier at de religiøse lederne har en viss avstand til den daglige politikken. Samtidig finnes det arabiske/irakiske nasjonalister blant sjiaene som er i opposisjon til denne praksisen og den meste kontroversielle av disse er den unge religiøse lederen Muqtada al-Sadr.
Etter invasjonen startet Sadr og hans tilhengere det såkalte Sadr-byrået, som skulle hjelpe innbyggerne i Sadr-byen, det store (slum)området nordøst i Bagdad. De hadde også sin egen milits – Mahdi-hæren.
I slutten av mars 2004, stoppet de amerikanske myndighetene utgivelsen av Sadr-byråets avis al-Hawza, og det som opprinnelig var protester mot dette utviklet seg til regelrette kamper i Sadr-byen og flere byer sør om Bagdad. Mahdi-hæren tok over flere byer, men etter meget harde kamper tok koalisjonsstyrkene kontroll over alle byene, unntatt deler av Najaf, 16 mil sør for Bagdad. Den 6. juni beordret Mahdi-hærens leder Muqtada al-Sadr opphør i kampene og inngikk fredsavtale med amerikanerne.
Avtalen varte til i august da amerikanerne angrep Najaf igjen og tilslutt beleiret Iman-ali-moskeen hvor al-Sadr befant seg. På dette tidspunktet var Sadrs posisjon svekket og gikk med på å samarbeide med Ali al-Sistani som forhandlet fram en våpenhvile med amerikanerne. Likevel fortsatte et begrenset sjiaopprør, blant annet i Sadr-byen, fram til slutten av året da al-Sadr gikk inn i politikken og Mehdi-hæren i den nasjonale sikkerhetsstyrken.
Irakisk styre
Den 28. juni ble Det irakiske styringsrådet lagt ned, og en provisorisk irakisk regjering ledet av eksilirakeren Iyad Allawi fikk en begrenset myndighet. Regjeringens viktigste oppgave var å lede prosessen gjennom flere valg til en permanent irakisk regjering, og dens første vedtak var å starte rettslig forfølgelse av Saddam Hussein og andre ledere for det avsatte regimet.
Valg på foreløpig nasjonalforsamling
30. januar 2005 ble det gjennomført valg på foreløpig nasjonalforsamling. Dette var det første frie valg i Iraks historie. I sjiittiske og kurdiske områder strømmet store folkemengder til valglokalene, men i sunnitriangelet var det få som møtte fram, siden sunnittiske opprøre hadde beordret  boikott og truet med angrep mot valglokalene. Den grunnlovgivende forsamling som ble valgt i januar fikk derfor nesten bare representanter fra sjiittiske og kurdiske partier.
Overgangsregjering
3. mai  utnevnte parlamentet  en ny  overgangsregjering, ledet   av Ibrahim Jaafari.
Konstitusjon
Et utkast til ny grunnlov ble, etter langvarige forhandlinger, lagt ut til folkeavstemning i 15. oktober, og vedtatt med overveldende flertall. Grunnloven forutsetter desentralisering av makta i landet, og åpner for at provinser kan slå seg sammen i regioner med utstrakt selvstyre. Pr. februar 2007 er det bare blitt opprettet en region, den kurdiske.
Valg på nasjonalforsamling
15. desember 2005 var det valg på den andre demokratiske nasjonalforsamlingen i Irak. Viktige oppgaver for den nye nasjonalforsamlingen var forhandlinger om den nye grunnloven, herunder spørsmålet om føderativ inndeling av landet og om fordeling av oljeinntekter mellom regionene. Valgdeltakelsen var over 70%, og flere sunniarabiske partier deltok også, mens de væpnede opprørgruppene holdt seg i ro.
Resultatet ble som ventet framgang for den sunniarabiske alliansen som fikk 55 av 275 representanter, sjiaalliansen SCIRI fikk 128 representanter og mistet det absolutte flertallet mens kurder-alliansen fikk 53 plasser og de kurdiske islamistene 5.
2006
Året 2006 var preget av økt vold mellom grupper innen det irakiske samfunnet. Store deler av landet var utenfor sentralregjeringens direkte kontroll, og særlig i Bagdad foregikk det omfattende «sekterisk rensing». I mange områder ble sivilbefolkningen utsatt for brutal vold, og hundretusener flyktet internt eller ut av landet.
Den irakiske samlingsregjeringen som kom igang etter flere måneders forsinkelser var svak. Gjenoppbyggingen av landet gikk svært tregt, og enorme summer forsvant gjennom korrupsjon, kriminalitet og udugelighet.
Landene som var militært engasjert i Irak møtte et betydelig press for å trekke de militære styrkene styrkene ut, og etter at rebublikanerne i USA tapte kongressen ved valget høsten 2006, forventet mange at president Bush ville måtte vike fra en «stø kurs» i Irak.
Slutten av 2006 ble preget av at Saddam Hussein ble henrettet ved hengning den 30. desember.
Regjeringsdannelse
I overgangsregjeringen hadde sjia-alliansen absolutt flertall i tillegg til at den hadde støtte fra kurderne. Alliansen ønsket å la statsminister Ibrahim Jaafari fortsette som leder for en ny koaliasjonsregjering, men hans kandidatur ble avvist av kurdere, sunniarabere og sekulære sjiitter. Jaafari fikk støtte først og fremst fra SCIRI-partiet og Muqtada al-Sadr. Sunniaraberne avviste Jaafaris kandidatur av flere grunner, bl.a. ble han beskyldt for å la sjia-milits operere som en del av sikkerhetsstyrkene. Kurderne mistenkte Jaafari for å konspirere med Tyrkia om å motarbeide kravet om en folkeavstemning i Kirkuk. USA og sekulære grupper mistrodde Jaafari blant annet fordi han regnes for å være en fundamentalistisk islamitt.
Ibrahim al-Jaafari trakk sitt kandidatur 20. april og Nouri al-Maliki, nestleder av Dawa-partiet, ble deretter valgt til ny statsminister.
Borgerkrig?
Ved inngangen til 2006 var det klart at situasjonen var i ferd med å endre seg i Irak. De væpnede gruppene brukte mindre kraft på å bekjempe okkupantene, og mer på overgrep mot andre irakere. Sunniekstremistenes gjentatte angrep på sjiittiske sivile fikk svar fra Mahdihæren og sjiittiske grupper innen statsadministrasjonen.
Hovedmønsteret så ut til å være at sunniarabiske grupper brukte selvmordsbomber, bilbomber eller andre eksplosiver til å angripe sjiitter eller okkupantene, og de som hadde forbindelse med dem. De ekstreme sjiittene lot til å være organisert i militser som operte mer målrettet som dødsskvadroner som hentet folk om natta og etterlater dem som lik med tydelige tegn etter mishandling. En del av militsene hadde forbindelser med sikkerhetsstyrkene og regjeringen. Til dette kom internasjonal terrorisme, og kriminalitet som følger et samfunn uten lov og orden. Resultatet av all denne volden var at hundretusener av irakere flyktet ut av landet. Andre har blitt interne flyktninger i en «sekterisk rensing» av Irak, og Bagdad er idag delt i to mellom sjiaer og sunnier.
Kurderne er den tredje irakiske parten. De har i praksis fullt selvstyre i sin region som hadde unngått omfattende sekterisk vold, og det var ventet at hvis situasjonen i de arabiske områdene førte til åpen borgerkrig, ville den kurdiske regionen erklære seg selvstendig.
Amerikansk tilbaketrekning
I løpet av 2006 ble det klart at Bush-administrasjonens mål om å overlate ansvaret for sikkerheten i Irak til den folkevalgte regjeringa fortsatt var langt unna realisering, situasjonen hadde forverret seg i løpet av året og det var små tegn til forbedring. Amerikanerne og andre utenlandske styrker måtte for en stor del holde seg innenfor «Den grønne sonen» i Bagdad og andre befestede områder. I flere av de sjiadominerte provinsene I Sør-Irak var kontrollen overlatt til irakiske regjeringsstyrker, men noen av disse områdene  ble i praksis kontrollert av lokale militser som bare formelt sto under regjeringskontroll. Sunnigrupper i opposisjon til regjeringen sloss med hverandre om kontrollen i store områder i de vestlige provinsene.
Det kurdiske området opplevde stort sett rolige forhold, med sterk økonomisk vekst og ubestridt kontroll fra de samarbeidende partiene KDP og PUK som også var viktige deltakere i regjeringa i Bagdad.
I USA var situasjonen i Irak medvirkende til at Det republikanske partiet tapte kontrollen over begge husene i kongressen, og medvirket til at republikanerne tapte presidentvalget i 2008
Den 6. desember la den såkalte Bakerkommisjonen frem en rapport med en handlingsplan på 79 punkter som skulle gi USA og dets allierte muligheten til trekke en betydelig del av sine styrker ut innen første kvartal i 2008. Et hovedpunkt i rapporten var at USA burde presse den sjia-/kurdiskdominerte regjeringen/styret i Irak til å komme de sunniarabiske opprørene i møte, reversere de-baathifiseringen av statsapparatet og garantere sunni-dominerte  provinser  en forholdsmessig andel av de statlige oljeinntektene. En annen anbefaling var å dra tidligere «ondskapens akse»-medlemmer som Syria og Iran inn på den diplomatiske siden, siden disse har innflytelse på henholdsvis sunni- og sjiagrupper i Irak. Rapporten påpekte også at fremgang i arbeidet med å løse den israelsk-arabiske konflikten var kritisk for situasjonen i Irak.
President Bush hadde stått for en «stø kurs» i Irak, men på pressekonferansen i forbindelse med fremleggingen av Baker-kommisjonens rapport innrømmet han at det «er problemer». Han avviste å innlede dialog med Iran og Syria, mens Iran og Syria skulle være villig til å hjelpe USA med «å trekke seg ut med æren i behold».
Presidenten i Irak, PUK-lederen Jalal Talabani, og presidenten i den kurdiske regionen, KDP-lederen Massoud Barzani , avviste begge hovedpunktene i Bakerkommisjonens forslag. De avviste at utenforstående skulle kunne endre den grunnloven som var vedtatt gjennom en omfattende politisk prosess som munnet ut i en folkeavstemning.
2007
I januar 2007 la president Bush fram en ny strategi for Irak som innebar en økning i de amerikanske styrkene og endring i bruken av disse. For å gjennomføre den nye strategien ble general David Petraeus ny leder for koalisjonsstyrkene.
En sentral del av den nye strategien var å beskytte befolkningen i stedet for å drepe opprørere. Det medførte at troppene måtte bevege seg ut blant befolkningen og holde seg der for å bygge opp tillit. En annen del av strategien var å søke samarbeide med lokalbefolkningen som ble ansatt som sikkerhetsstyrker, og andre som måtte ha felles interesse med amerikanerne.
I 2007 fortsatte den sekteriske krigen mellom sjaer og sunnier med januar som den blodigste måneden i krigen med over 100 sivile døde hver dag. Selv ikke sykehusene var trygge der vakter fra visehelseministerens militsia kidnappet eller drepte sunnimuslimske pasienter.
Etter hvert ble Bagdad hvor sjiae- og sunnimuslimer hadde levd i lag delt opp i sjia- og sunnibydeler. De amerikanske styrkene som var utplassert i bydelene sammen med irakiske styrker ble møtt med selvmordsangrep og veibomber fra Al-Queda. I mai hjalp amerikanske styrker sunnimuslimske innbyggere i bydelen Almeria som hadde gjort opprør mot Al-Quedas hardstyre og fikke der en åpning til samarbeide med sunnier. Amerikanerne hadde nå støtte på begge sider og kunne nå gå hardere inn på Al-Queda noe som førte til at voldssituasjonen hadde bedret seg betraktelig i september 2007.
The Surge
Den 10. januar 2007 la president Bush frem USAs nye strategi for Irak som innebærer en økning av de amerikanske styrkene med 21 500 soldater, økte krav til de irakiske myndighetene, samt satsing på gjenoppbygging. Tyngden i den økte amerikanske innsatsen vil bli satt inn i Bagdad.
Den nye strategien bryter med mange av anbefalingene fra Bakerkommisjonen, og sies å være påvirket av en rapport fra en nykonservativ tankesmie.
I mars 2007 var 2 av de 5 brigadene i innsatstyrken på plass under ledelse av den nye kommandanten av de amerikanske styrkene - general David Petraeus. Så langt ser det ut til at innsatsen har hatt liten virkning på aktiviteten fra sunniarabisk hold mens sjiamuslimene holder en lavere profil. Dette gjelder særlig Mahdi-hæren som ryktes å ha gått delvis i oppløsning, og blir styrt fra Iran etter at Muqtada al-Sadr ser ut til å forsvunnet fra bildet for en tid. I Bagdad er sikkerhetsstyrkene spredt mer utover og i kontakt med befolkningen, noe som ifølge tidsskriftet Time har bedret situasjonen.
Krigsforbrytelser og brudd på menneskerettigheter
Ifølge professor Richard Overy kan det argumenteres for at krigen var et brudd på internasjonal lov, da den ikke var sanksjonert av FNs sikkerhetsråd, og slik sett et brudd på Briand-Kellogg-pakten.
I løpet av krigen i Irak har det vært gjentatte grove brudd på menneskerettighetene fra alle sidene i konflikten. Det mest kjente er amerikanske styrkers tortur og misbruk av fanger i Abu Ghraib-fengslet, men det er også flere andre tilfeller som er under etterforskning. Blant annet Hamandiya-drapet, Ramadi-drapet, Ishaqi-massakren, Mahmudiya-massakren og Haditha-massakren.
Den såkalte «væpnede motstanden» har gjennomført systematiske overgrep, spesielt mot sjiittiske sivile, men også mot ikkemuslismke minoriteter som kristne, yezidier, mandeere m. fl.. Dette har ført til tusenvis av dødsfall (over 400 000 ifølge The Lancet), samt store antall lemlestede og  en utbredt utrygghet. Blant overgrepene fra «motstandsbevegelsen» er kidnapping, mishandling og brutale henrettelser på journalister, helsepersonell, politirekrutter, og andre ikke-stridende. Mange slike overgrep er filmet og lagt ut på internett.
Den irakiske befolkningen har vært utsatt for massive brudd på menneskerettene fra de forskjellige fraksjonene siden den borgerkrigslignende tilstanden startet for alvor i 2006. I perioden januar-juni ble det registrert over 12 000 drap på irakiske sivile, et antall som økte med 6 600 i juli/august. Over 5 000 av disse ble funnet i Bagdad, de fleste ofre for bilbomber, mange også med klare merker etter tortur og misbruk.
Under dekke av motstand mot den amerikanske okkupasjonen har irakiske opprørsgrupper gjennomført en lang rekke angrep mot militære og sivile mål. I henhold til tall fra det amerikanske militæret, gjennomførte irakiske opprørsgrupper 34 131 angrep i 2005.
Avtaleutkast 2008
Irak og USA skal ha blitt enige om en 27-punkts plan om tilbaketrekning av USAs styrker, om mulig innen utgangen av 2011. Det er per 24. august 2008 om lag 147.000 amerikanske soldater i Irak.
Detaljene i planen er fremdeles gjenstand for forhandlinger. For eksempel er en ikke enige om i hvilken grad amerikanere skal være unndratt fra irakisk lovgivning.
Intern strid mellom arabiske sjiamuslimer, arabiske sunnimuslimer og kurdere kan hindre at planen blir godkjent og resultere i at kampene i Irak blusser opp igjen og gjør rettretten vanskeligere.
Avslutning av krigen 2010
19. august 2010 trakk de siste 50 000 amerikanske stridene soldatene seg ut av landet. I Washington understrekes det imidlertid at USA fortsatt vil ha 50 000 soldater i Irak. Soldatene skal i hovedsak trene opp irakiske sikkerhetsstyrker og bistå i såkalt terrorbekjempelse. 31. august erklærte president Barack Obama at krigen var over.
Kostnader
Kongressens granskingsorgan, Congressional Research Service (CRS) har kommet til at krigføringen i Irak pr desember 2008 har   kostet USA 4.500 milliarder kroner. De reelle kostnadene knyttet til krigføringen er enda høyere, da renteutgiftene på lån, støtte til allierte og framtidige utgifter til krigsveteraner og utstyr som må erstattes, er ikke med i regnestykket. En rapport fra USAs generalinspektør for gjenoppbygging av Irak, sier at det er brukt over 800 milliarder kroner på å gjenreise Irak frem til desember 2008. Krigen i Irak har dermed kostet mer en Vietnamkrigen som kostet rundt 4.700 milliarder kroner i dagens dollarverdi. Utgiftene fortsetter å løpe ut i 2009.
Trondheim sentralstasjon
Trondheim sentralstasjon (Trondheim S, sørsamisk: Tråanten ruevtieraajroestasjovne) er hovedjernbanestasjon i Trondheim og er start- og endestasjon for Dovrebanen og Nordlandsbanen. Nord for stasjonen ligger Brattøra godsterminal med tilknytting til Trondheim havn. Stasjonen er også rutebilstasjon for Trondheim og betjener både by-, region- og fjernbusser. Inntil 1968 gikk også trikken til stasjonen.
Navnehistorikk
Stasjonen ble åpnet som Throndhjem (Brattøra) i 1881 som endestasjon for Meråkerbanen. Den eldste delen av stasjonsbygningen sto ferdig i 1883. I 1884 ble den endestasjon også for Trondhjem–Størenbanen, som til da hadde hatt Throndhjem stasjon på Kalvskinnet som endestasjon, navnet ble endret til Trondhjem i 1894. Fra 1. januar 1930 til og med 5. mars 1931 var stasjonsnavnet en kort tid Nidaros, for så bli Trondheim. Fra 1995 anvendte NSB navnet Trondheim S (sentralstasjon), men dette ble tatt i bruk av Jernbaneverket først fra 15. desember 2002.
Buss
I 1995 ble byens rutebilstasjon flyttet fra Leütenhaven til Trondheim sentralstasjon. Med dette ble en ny bygningsmasse oppført for betjening av lokale bybusser og region- og fjernbusser. I forbindelse med ombygging av stasjonsområdet som pågår frem til 2025, ble bussholdeplassen i 2022 oppgradert til metrobuss-standard og nyåpnet 7. november.
AtB har ansvaret for bylinjene og de fleste regionlinjene som går via stasjonen, med noen unntak. Flere av bybussene stopper her, deriblant metrobuss-linje 2 og linjene 10, 20, 21, 24, 25 og 75. I rushtidene stopper også linjene 23, 70B, 70D, 72, 76 og 79 her.
Trondheim S er holdeplass for AtBs regionbusser som knytter Trondheim med nærliggende deler av Trøndelag, slik som Orkanger - Fannrem (linje 310, 410 og nattbuss 4101), Stjørdal (311), Sorgenfri (311), Støren (340), Rissa - Råkvåg (350), Fillan - Sistranda (420), Stjørdal - Selbu - Stugudalen (430), Støren - Røros (440), Åfjord - Sandviksberget (452), Orkanger - Kyrksæterøra - Aure (470) og Støren - Oppdal (480).
Andre fylkestrafikale busselskaper som opererer fra Trondheim S, er Fram som driver Mørelinjen linje 905 mot Skei - Halsa - Molde - Ålesund og Innlandstrafikk som driver Østerdalsekspressen linje 135 mot Tynset - Alvdal.
Kommersiell trafikk
Vy express har etablert fjerntrafikk fra stasjonen med sin linje VY710 mot Lillehammer.
Tidligere gikk Værnesekspressen (Unibuss Ekspress) til Trondheim lufthavn og Fjordekspressen (NOR-WAY Bussekspress) linje 431 til Bergen herfra, men det er usikkert om disse rutene vil returnere i fremtiden.
Komplett liste
Hurtigbåt
En ny gangbro over det eksisterende jernbanesporet (åpnet okt. 2012) forbinder stasjonsområdet direkte med Pirterminalen og et nytt parkeringsbygg i forbindelse med Nordre avlastningsvei (NAV). Trondheim sentralstasjon er to minutter med buss fra Pirterminalen hvor Torghatten Midt har hurtigbåttrafikk. De tre hurtigbåtlinjene er 800 mot Kristiansund via Brekstad, 805 mot Brekstad og 810 mot Vanvikan. Det er omtrent 15 minutter gange fra kaia for Hurtigruten mot Bergen og Kirkenes.
Trikk
Mellom 1913 og 1968 var stasjonen terminus for Elgeseterlinjen (linje 2) og Singsakerlinjen (linje 3) drevet av Trondheim Sporvei.
Marneuli
Marneuli (georgisk: ) er en liten by i det sørlige Georgia. Den ligger nær Georgias grenser mot nabolandene Aserbajdsjan og Armenia. Byen er administrasjonssenteret i distriktet Marneuli. Befolkningen på 20 100 (2006) er for det meste azerier.
Kuwait under Sommer-OL 1980
Kuwait i Sommer-OL 1980. 56 utøvere fra Kuwait deltok i sju sporter i Sommer-OL 1980 i Moskva. Det var fjerde gangen Kuwait deltok i et OL. Deltagerne i troppen vant ingen medaljer
William Jones (språkforsker)
William Jones (født 28. september 1746 i Beaufort Buildings i Westminster i London, død 27. april 1794 i Calcutta i Britisk India) var en britisk filolog, kjent for å ha foreslått at det kunne være slektskap mellom mange asiatiske og europeiske språk (indoeuropeiske språk).
Bakgrunn
Han ble født i Beaufort Buildings i Westminster, hvor faren, som også het William Jones, var matematiker. Den unge William Jones var et språklig vidunderbarn; han lærte gresk, latin, persisk, arabisk og grunnleggende kinesisk i ung alder. I løpet av sitt liv lærte han 13 språk grundig og 28 ganske godt.
Karriere
De neste seks årene tok han arbeid som huslærer og oversetter. I løpet av disse årene ga han ut Histoire de Nader Chah, en fransk oversettelse av et opprinnelig persisk verk, på forespørsel fra kong Christian VII av Danmark, som hadde besøkt Jones. Han hadde nemlig alt som 22-åring skaffet seg et navn som orientalist. Dette skulle bli det første av mange verk om Persia, Tyrkia og Midtøsten generelt.
Fra 1770 studerte han jus i tre år. Dette førte ham til en karriere i India; i 1783 ble han ansatt ved høyesterett i Bengal. I India ble han begeistret for indisk kultur, og grunnla Asiatick Society of Bengal. I løpet av de neste 10 årene utga han en mengde arbeider om India, og kom derved til å grunnlegge det moderne studiet av subkontinentet. Han skrev om lokale lover, musikk, litteratur, botanikk og geografi, og skrev de første engelske oversettelsene av mange viktige indiske litterære verker.
Indoeuropeiske språk: Blant alle hans oppdagelser er han i dag mest kjent for ha observert og skrevet om likheten sanskrit har med klassisk gresk og latin. I The Sanscrit Language (1786) foreslo han at alle de tre språkene kunne ha et felles opphav, og at de dessuten kunne være videre beslektet med gotisk og de keltiske språkene, samt persisk. En avhandling han utga i 1798 angis ofte som begynnelsen til fagfeltet sammenlignende lingvistikk og studiet av indoeuropeiske språk.
Nederlenderen Marcus Zuerius van Boxhorn (1612–53) og hadde sett at gammelpersisk tilhørte samme språkgruppe som de européiske språkene så tidlig som på midten av 1600-tallet. Dessuten var det blitt antatt av Filippo Sassetti på 1500-tallet, Benjamin Schulze i 1725 og Gaston-Laurent Cœurdoux i 1767. Men det var Jones' utdypning av argumentene som gjorde den indoeuropeiske språkfamilien kjent.
Minnesmerker
Kunstneren John Flaxman utformet i 1801 et minnesmerke i marmor over William Jones. Det var opprinnelig meningen at monumentet skulle plasseres i katedralen i Calcutta, der Jones hadde blitt begravet. Det ble imidlertid besluttet at minnesmerket skulle installeres i University College Chapel i Oxford, som fra før hadde to andre arbeider av Flaxman.
Frelsesarméens internasjonale sjefssekretær
Det er stabssjefen som kaller inn til Frelsesarmeens høye råd når en ny general skal velges.
Anne Lise Søvde
Anne Lise Søvde (født 4. mai 1978) er daglig leder i Norsk Råd for Misjon og Evangelisering (NORME), en fellesorganisasjon for 40 organisasjoner og kirkesamfunn.
Frelsesarméens internasjonale sjefssekretær
Stillingen ble opprettet av William Booth i 1881. Den første stabssjefen var William Booths sønn Bramwell Booth.
Anne Lise Søvde
Hun har tidligere arbeidet i De norske pinsemenigheters ytremisjon (PYM) og vært lærer på Gå Ut Senteret i Hurdal. Søvde har vært misjonær og lærer ved en teologisk fagskole i Córdoba i Spania. Hun har mastergrad i kristendomskunnskap fra Menighetsfakultetet, bachelorgrad i teologi fra Ansgar Teologiske Høgskole i tillegg til teologisk utdannelse fra Centro Superior de Teologia de Asambleas de Dios i Spania. Søvde var en av de norske delegatene til Lausanne III-kongressen i Cape Town i oktober i 2010.
Søvde ble daglig leder i Norsk Råd for Misjon og Evangelisering (NORME) i oktober 2011. Hun er den første kvinne (og pinsevenn) som leder NORME.
BBVA Bancomer
BBVA México er en meksikansk finansinstitusjon, grunnlagt i 1932 som Banco de Comercio (Bancomer). Siden 2000 er Bancomer kjøpt opp av BBVA. Det er et samlet datterselskap av det spanske selskapet Banco Bilbao Vizcaya Argentaria (BBVA).
Sondre Båtstrand
Sondre Lindholm Båtstrand (født 27. februar 1983) er en norsk politiker og tidligere nasjonal talsperson for Miljøpartiet De Grønne. Han har hatt flere verv i flere perioder i Miljøpartiet De Grønne, slik som landsstyremedlem og nasjonal talsperson i ungdomspartiet Grønn Ungdom. Han var førstekandidat for Miljøpartiet De Grønne ved kommunevalget i 2007 i Bergen og ved stortingsvalget for Hordaland i 2009, men ble ikke valgt inn.
Ved kommunevalget i 2011 ble han valgt inn i Bergen bystyre, der han er medlem av finanskomiteen, valgstyret og fullmakts- og styringskomiteen.
Båtstrand vokste opp på Nøtterøy, og gjennomførte fra 1990 til 2002 Rudolf Steinerskolen i Vestfold og Vestoppland Folkehøgskole i 2002-2003. Fra 2003 til 2008 gjennomførte han bachelorgrad og mastergrad i sammenlignende politikk ved Universitetet i Bergen med masteroppgaven ''Politikk teller, kjønnsroller avgjør. Om kjønnsfordelingen i 30 europeiske parlamenter''. Han er nå stipendiat ved Institutt for sammenliknende politikk ved Universitetet i Bergen. Hans forskningsfelt omfavner miljøvern, kjønn, demokrati. Han skriver doktoravhandling om parlamentariske diskurser om klima.
I 2018 meldte han seg ut av Miljøpartiet De Grønne.
Bibliografi
Båtstrand er forfatter av boken ''Hamp! Industriell bruk og dyrking – fra historisk tid til i dag''.
Pākehā
Pākehā er et uttrykk māorier på New Zealand bruker om folk med europeisk bakgrunn (for det meste britisk). For mange māorier betyr det også ikke-māorisk. Ordet kom i bruk etter at europeisk kolonialisering av New Zealand begynte sent på 1700-tallet.
Opphavet til ordet
Det nøyaktige opphavet til ordet Pākehā er ukjent, men mest sannsynligvis kommer det fra ordet pākehakeha (som hos noen māoristammer betyr mytiske «fiskemenn», og/eller pakepakehā (mytiske menneskeliknende skapninger med lys hud og lyst hår).
9. september
9. september er den 252. dagen i året og den 253. i skuddår. Det er 113 dager igjen av året.
Fødsler
Se flere som er født 9. september i Kategori:Fødsler 9. september.
Dødsfall
Se flere som døde 9. september i Kategori:Dødsfall 9. september.
Adam Alsing
Rolf Adam Engelbrekt Alsing, kjent som Adam Alsing, (født 12. oktober 1968 i Karlstad i Värmland i Sverige, død 15. april 2020 ) var en svensk TV-programleder.
Alsing var kjent som programleder for den svenske utgaven av Big Brother fra 2000 til 2004, samt to sesonger av den norsksvenske samproduksjonen av serien sammen med Brita Møystad Engseth i 2005 og Pia Lykke i 2014. Han har dessuten hatt sitt eget talkshow, Adam, samt ledet reality-TV-serien Masterplan.
Ferjesambandet Forvik–Tjøtta
Ferjesambandet Forvik–Tjøtta krysser ytre Vefsnfjorden, Trosundet, Mindværfjorden og Vevelstadsundet som del av fylkesvei 17 på Helgeland. Det betjener ferjekaiene Tjøtta, Mindtangen og Tro i Alstahaug kommune, og Stokkasjøen, Vågsodden og Forvik i Vevelstad. Sambandet drives av Boreal.
Sambandet blir betjent av MF «Vannes» og MF «Tjøtta». Sommeren 2021 var MF «Sigrid» og MF «Alsten» supplerings- og erstatningsferjer. Hovedstrekningen Forvik–Tjøtta trafikkeres 4–11 ganger daglig i hver retning.
Adam Alsing
Alsing var bosatt i Bromma i Stockholm med kone og to barn.
Han døde i 2020 av covid-19.
Ballon d’Alsace
Ballon d'Alsace er et fjell på grensen mellom Alsace, Lorraine og Franche-Comté. Fra toppen kan man se Vogesene, Rhindalen, Schwarzwald og Alpene. Fjellet er 1 247 moh, og har en primærfaktor på 217 meter. En vei passerer nær toppen i en høyde på 1 171 moh.
Ballon d'Alsace er kjent for å ha hatt den første offisielle klatreetappen i Tour de France. Det skjedde 10. juli 1905, og ble vunnet av René Pottier. Etappe 9 i 2005-utgaven av Tour de France krysset dette passet på hundreårsdagen etter den første etappen her.
G3: Live in Tokyo
G3: Live in Tokyo er et dobbelt konsertalbum av prosjektbandet G3.
Denne gangen er John Petrucci med i tillegg til de faste medlemmene Steve Vai og Joe Satriani. I tillegg til musikkalbumet ble det også gitt ut en DVD.
Sporliste
John Petrucci
Steve Vai
Joe Satriani
The G3 Jam
Lopinga achine
Lopinga achine er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Den finnes ikke i Norge, men forekommer i Östergötland og på Gotland i Sverige, der den er sjelden og truet. Den er fredet i Sverige.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 42 – 50 mm), brun sommerfugl. Oversiden er brun, forvingen med 4-6 store, svarte, gulkantede flekker, kakvingen med 2-6 flekker. Vingenes underside er mørkebrun med en ujevn, hvit tverrstripe. Utenfor denne stripen sitter flekker som på oversiden, men de på undersiden er større og har hvit kjerne.
Levevis
Sommerfuglen flyr i juni – juli langs skogkanter og lysninger i skogen. Larvene lever på gressene kalkgrønnaks (Brachypodium pinnatum) og lundgrønnaks (Brachypodium sylvaticum). Den ser ut til å være sjelden nesten overalt, og bestandene har gått mye tilbake.
Stig Olai Kapskarmo
Stig Olai Kapskarmo (født 27. oktober 1980) er en norsk kulturarbeider og tidligere politiker (H/Ap). Han var inntil 2012 medlem av kommunestyret, formannskapet og Sektorutvalg levekår i Bærum kommune. Kapskarmo er utdannet ved Universitetet i Oslo og Høgskolen i Oslo.
Konsol undergrunnsbanestasjon
Konsol (norsk: konstruksjon) er en stasjon på Hyoksinlinja som er en av de to linjene til Pyongyangs undergrunnsbane i Nord-Korea. I likhet med de andre undergrunnsstasjonene i Pyongyang har den ikke fått navn etter hvor den ligger, men etter et revolusjonært tema. Stasjonen ligger ved Ponghwagata.
Imaginær enhet
I matematikk er den imaginære enhet i et komplekst tall med egenskapen i^2=-1. Navnet er gitt fordi ethvert komplekst tall z kan skrives på formen z=a+bi, der a og b er reelle tall. Dersom a er lik null sies det komplekse tallet å være rent imaginært
Konsol undergrunnsbanestasjon
Stasjonen ligger i nærheten av Ryugyong Hotel, Pyongyang College, Chung Ju Yung Stadion og Kisiu.
Hanger Lane undergrunnsstasjon
Hanger Lane undergrunnsstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane Den betjener West Ruislip-grenen av Central-linjen, og ligger i kollektivsone 3. Stasjonen ligger i gangavstand til Piccadilly-linjens Park Royal stasjon. Selve stasjonsbygningen utgjør sentrum av den komplekse rundkjøringen Hanger Lane Gyratory.
Imaginær enhet
Komplekse tall er viktige i mange deler av matematisk analyse, og den imaginære enheten opptrer hyppig i matematiske formler. Et viktig eksempel er Eulers formel, med spesialtilfellet Eulers likhet.
Historisk var innføringen av komplekse tall motivert av studiet av polynomligninger. Den imaginære enhet er en rot i andregradsligningen x^2=-1.
i og −i
Den mest presise forklaringen er å si at selv om det komplekse feltet definert ved er unikt opp til isomorfisme, er det ikke unikt opp til en unik isomorfisme — det er nøyaktig 2 feltautomorfismer fra, identiteten og automorfismen som sender X til -X. (Det må bemerkes her at dette ikke er de eneste automorfismene til \Complex; men de er de eneste feltautomorfismene til \Complex hvor den reelle del er fast.)
Et liknende problem oppstår hvis de komplekse tall fortolkes som reelle 2 × 2-matriser, fordi både  er løsninger av likningen x^2=-1. I dette tilfelle kommer de tvetydige resultatene fra det geometriske valg av hvilken «retning» rundt enhetssirkelen som er «positiv». En mer presis forklaring er å si at automorfismegruppen til den spesielle ortogonale gruppen har nøyaktig to elementer — identiteten og automorfismen som bytter om «med klokken»- og «mot klokken»-rotasjoner.
Mulige falske løsninger
Den imaginære enhet noteres eller behandles ikke som \sqrt{-1}. Denne notasjonen er reservert enten den prinsipale kvadratrotfunksjonen, som bare defineres for reelle x>0, eller for den prinsipale grenen av den komplekse kvadratrotfunksjonen. Å forsøke å anvende beregningsregler for den prinsipale (reelle) kvadratrotfunksjonen for å håndtere den prinsipale gren av den komplekse kvadratrotfunksjonen vil frembringe falske løsninger:
Beregningsreglen
Potenser av i
Potensene av i gjentas i en syklus:
Dette kan uttrykkes med følgende mønster hvor n er et vilkårlig heltall:
i og Eulers formel
Hvis man tar Eulers formel, og setter inn x=\pi/2, får man
Hvis begge sider opphøyes i potensen i, idet man husker at i^2=-1, får man følgende identitet:
Det er lett å fastslå at i^i har et uendelig antall løsninger på formen
hvor N er et vilkårlig heltall.
Oxxo
Cadena Comercial OXXO, S.A. de C.V., bedre kjent som Oxxo, er en kjede av døgnåpne kiosker i Mexico. Kjeden består av omtrent 7,000 butikker og er eid av FEMSA. De første butikkene ble åpnet i 1978 i Monterrey. For tiden er Oxxo representert i hele Mexico og har distribusjonsnettverk i 10 følgende byer:
Kolorist (musikk)
Koloristene (på tysk Koloristen) var en gruppe tyske orgelkomponister fra 1500-tallet med det fellestrekk at de «fargela» musikken ved hjelp av heftig forsiring av cantus firmus og senere av akkordprogresjoner.
Begrepet ble opprinnelig brukt av August Gottfried Ritter (1811–1885) som et nedsettende begrep fordi han mente koloristene ornamenterte koloraturpassasjer på en overdreven og meningsløs måte.
Komponister som tilhører koloristene er blant andre:
Paramnesi
Paramnesi er falsk hukommelse eller feil vurdering av virkeligheten.
Coandă
Coandă kan være flere ting: