cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vandrealbatross
Taksonomi
Vandrealbatross er en kompleks art som trolig blir splittet i flere arter, siden forskjellene mellom underartene er tildels betydelige på flere områder (som fysisk størrelse, fjærdrakten, mytingen og den geografiske utbredelsen). Nominatformen ble inntil ganske nylig betraktet som konspesifikk med både dabbenena og antipodensis, noen ganger også med amsterdamensis. Typearten har imidlertid gått tapt, men den refererer neppe til populasjonen på Tristan da Cunha, slik det tradisjonelt ble antatt; og som et resultat av det har populasjonen der blitt navngitt som dabbenena, mens exulans (nominatformen) nå refererer til en populasjon som tildligere ble listet som chionoptera.
Biologi
Nominatformen blir omkring 107–135 cm lang. Hannen veier omkring 8 190–11 910 g og hunnen cirka 6 720–8 700 g. Vingespennet måler omkring 254–351 cm, og arten har med det størst vingespenn blant alle nålevende fugler. Både lengdemål, vekt og vingespenn varierer imidlertid ganske mye mellom de ulike underartene. Blant rasen dabbenena måler fuglene i snitt 110 cm og hannen veier i snitt cirka 7 300 g og hunnen cirka 6 800 g. Vingespennet er ukjent. Blant rasen antipodensis måler fuglene cirka 110–117 cm og hannen veier opp til cirka 7 240 g og hunnen opp til cirka 5 790 g. Vingespennet utgjør 280–330 cm. Blant rasen gibsoni måler fuglene cirka 110–117 cm og hannen veier cirka 5 500–8 600 g og hunnen cirka 4 600–7 300 g. Vingespennet utgjør 280–330 cm. Blant rasen amsterdamensis måler fuglene cirka 107–122 cm og hannen veier cirka 6 000–8 000 g og hunnen cirka 5 000–7 000 g. Vingespennet er omkring 300 cm. Fjærdrakta er hovedsakelig hvit, men ryggen og oversiden varierer mellom underartene. Nominatformen kalles «snowy» og har hvitt hode og i hovedsak hvit overside, men vingene er sorte i bakkant og andelen sort øker gradvis, slik at den ytre halvdelen av vingene er sort. Rasen dabbenena ligner nominatformen, men har noe mer innslag av sort på oversiden av vingene. Rasen antipodensis har grå hodehette og skittenhvit overside, mens vingene og den ytre delen av stjerten er grå på oversiden. Hunnen er mørkere over det meste, inkludert nakken og overbrystet, mens buken hvit og vingene hvite med grå trim på undersiden. Rasen gibsoni ligner dabbenena, men den har mindre hvitt på overvingene. Rasen amsterdamensis er mørkest av alle underartene. Den har mørk grå, nesten sort hodehette, nakke, overbryst, ryggside og overvinger. Hodet har hvit panne og kinn og strupen og buken er hvit. Nebbet er benfarget, ganske langt og kraftig, men en nebbnegl ytterst. Rasen antipodensis har lysere nebb enn de andre, og rasen amsterdamensis har en mørkere nebbnegl ytterst enn de andre.
Vandrealbatrossen tilbringer det meste av livet på vingene, og den lander stort sett bare for å ete eller hekke. Arten er en langdistanseflyver, som kan tilbakelegge enorme avstander i løpet av kort tid. Arten er kapabel til å krysse sirkumpolart i løpet av 46 dager, og toppfarten kan ligge opp mot 130 km/t i opp til åtte timer i strekk. Ungfugler kan gjennomføre flere sirkumpolare krysninger før de vender tilbake til hekkeplassene første gang. 13 ungfugler som forlot koloniene sine på Crozetøyene ble sporet det første leveåret, og de tilbakela i snitt 184 000 km.
Vandrealbatrossen lever i sub-antarktiske farvann og hekkingen skjer på fjerntliggende øyer, blant annet Prince Edwardøyene, Sør-Georgia og Crozetøyene. Hekketiden varer i cirka ett år, så arten hekker bare annethvert år. Den legger kun ett egg, som er hvitt og cirka 10 cm langt. Redet er 20 cm høyt og plasseres direkte på marken, alltid nær kysten.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl (NNKF) og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020).
Middagskollen (Akershus)
Middagskollen er et fjell i Hurdal kommune i Akershus. Det har en høyde på 659 meter over havet og er det 17. høyeste fjellet i Akershus av fjellene med primærfaktor på minst 50 meter.
Fichtelbergschanzen
Fichtelbergschanzen (norsk: Fichtelbergbakkene) er et skihoppanlegg i Oberwiesenthal i Tyskland. Det ligger på nordsiden av byen og består av seks hoppbakker med størrelse K95 (HS106), K64, K51, K36, K15 og K9. Alle bakkene er utstyrt med plastmatter, slik at de også kan brukes i sommerhalvåret. Den største bakken er blitt brukt i verdenscupen i kombinert, senest i 2001, samt Sommer Grand Prix i kombinert. Den hadde også renn i verdenscupen i spesielt hopp i 1986 og 1987, og kvinnenes kontinentalcup (sommer). Anlegget er eid av WSC Erzgebirge Oberwiesenthal.
Anerkjent bakkerekord på snø i K95-bakken er 105 meter, satt av Jan Schmid (Sveits, nå Norge) i B-verdenscupen i kombinert 19. januar 2003. På plast er rekorden 108,5 meter, satt av Mario Seidl (Østerrike) i prøveomgangen i Alpen Cup i kombinert 1. oktober 2011.
Historie
Så tidlig som i 1912 ble det tyske mesterskapet i skihopping arrangert i en liten bakke i Oberwiesenthal. Byggingen av den første hoppbakken på det stedet der dagens anlegg ligger, startet i 1936. Martin-Mutschmann-Schanze ble åpnet 9. januar 1938, og ble omdøpt til Fichtelbergschanze i 1945. Bakken var konstruert av arkitekt Kunz fra Chemnitz, og hadde ovarenn av tre og K-punkt 70 meter. Den ble senere utvidet til K85, og den siste bakkerekorden i den utgaven av bakken var også 85 meter, satt av Jiří Raška (Tsjekkoslovakia) i 1970.
Bakken ble revet i 1972, og samme år begynte byggingen av en ny, moderne bakke samme sted, som ble åpnet 1. februar 1974. Den nye Fitchtelbergschanze, med tårn av stål, hadde K-punkt 90 meter. Den var konstruert av det offentlige Ingenieur-, Tief- und Verkehrsbaukombinat og firmaet VODOKOstrava. Bakken ble i 1991 utstyrt med glasspor i tilløpet og plastmatter i unnarennet. I årene 2001-2003 ble bakken modernisert og utvidet til K95.
I løpet av 2012 er det planlagt at tilløpet i K95-bakken skal utstyres med kunstfrosset spor, og at flomlysanlegget skal skiftes ut.
K51- og K36-bakkene fikk i 1983/84 såkalte «Freitag-tårn», der vinkelen i tilløpet kan justeres hydraulisk mellom 31 og 39 grader. Det kompliserte systemet var et alternativ til avsatsene som tidligere ble brukt til å bestemme farten i hoppbakkene, men er lite brukt etter at «Happle-bommen» ble introdusert på 1990-tallet.
Jens Weißflog, som er fra Oberwiesenthal, hadde sitt avskjedsrenn i Fichtelbergschanze 15. juni 1996. Det internasjonale rennet ble vunnet av Janne Ahonen (Finland), med Weißflog på andreplass.
Rorainópolis
Rorainópolis er en kommune i delstaten Roraima i nordregionen av Brasil.
Landssamanslutninga av Vasskraftkommunar
Landssamanslutninga av Vasskraftkommunar (LVK) er en organisasjon bestående av norske vertskommuner for vannkraftutbygginger. Organisasjonen ble etablert i 1978 og har 174 medlemmer per 1. januar 2019.
LVKs oppgave er å medvirke til at kommunene mottar en varig andel av verdiskapningen av utvinningen av vannkraften i distriktene. LVK bistår kommunene i energipolitiske spørsmål og gir faglig og juridisk bistand i spørsmål om nyutbygging av vannkraftverk, opprustning/utvidelse av eksisterende vannkraftverk, hjemfall, revisjon av konsesjonsvilkår, skatte- og avgiftsspørsmål, konsesjonskraft og kraftomsetning.
Organisasjonen er bygget opp med et landsmøte, landsstyre, arbeidsutvalg og sekretariat. Advokatfirmaet Lund & Co DA er fast juridisk sekretariat for LVK. Organisasjonens leder er Torfinn Opheim fra Sauda kommune.
I 1993 stiftet LVK selskapet Kommunekraft AS. Formålet til Kommunekraft AS er å formidle aksjeeiernes disponible kraft, herunder konsesjonskraft, og drive annen virksomhet i tilknytning til slik formidling.
Finnmark
Alta, Berlevåg, Kautokeino, Lebesby, Sør-Varanger
Nordland
Ballangen, Beiarn, Bindal, Bodø, Brønnøy, Evenes, Fauske, Gildeskål, Grane, Hamarøy, Hattfjelldal, Hemnes, Meløy, Narvik, Rana, Rødøy, Saltdal, Sortland, Sørfold, Tysfjord, Vefsn
Nord-Trøndelag
Grong, Lierne, Meråker, Mosvik, Namsskogan, Overhalla, Røyrvik, Snåsa, Verran
Sør-Trøndelag
Bjugn, Hemne, Klæbu, Meldal, Midtre Gauldal, Oppdal, Rennebu, Roan, Røros, Selbu, Tydal, Åfjord
Møre og Romsdal
Nesset, Norddal, Rauma, Rindal, Sunndal, Surnadal, Vanylven, Ørsta
Sogn og Fjordane
Askvoll, Aurland, Balestrand, Bremanger, Førde, Gaular, Hornindal, Høyanger, Jølster, Leikanger, Luster, Lærdal, Sogndal, Stryn, Vik, Årdal
Hordaland
Eidfjord, Etne, Fusa, Jondal, Kvam, Kvinnherad, Masfjorden, Modalen, Odda, Samnanger, Ullensvang, Ulvik, Vaksdal, Voss
Rogaland
Bjerkreim, Forsand, Gjesdal, Hjelmeland, Sauda, Suldal
Aust-Agder
Birkenes, Bygland, Bykle, Evje og Hornnes, Froland, Iveland, Valle, Åmli
Telemark
Drangedal, Fyresdal, Hjartdal, Kviteseid, Nissedal, Nome, Notodden, Seljord, Tinn, Tokke, Vinje
Hedmark
Alvdal, Engerdal, Folldal, Kongsvinger, Rendalen, Stor-Elvdal, Tolga, Trysil, Tynset, Åmot
Østfold
Askim, Marker, Sarpsborg, Skiptvet, Spydeberg, Trøgstad
ECMAScript
ECMAScript (eller ES ) er en programmeringsspråk-spesifikasjon som er standardisert av Ecma International i standardene ECMA-262 og ISO/IEC 16262. Spesifikasjonen var opprinnelig basert på JavaScript, men dette har nå snudd slik at JavaScript følger utviklingen i ECMAScript-standarden.
ECMAScript brukes vanligvis til klientside-skripting på World Wide Web, og i stadig større grad også til serverside-applikasjoner gjennom Node.js-plattformen. Blant andre implantasjoner av ECMAScript finnes JScript og ActionScript.
Utgaver
Det er publisert sju utgaver av ECMA-262. Sjuendeutgaven av standarden ble sluttført i juni 2016.
Bakkespringer
Bakkespringer (Thanatus striatus) er en av edderkoppene i gruppen trespringere (Philodromidae).
Utseende
Bakkespringer er en langbeint edderkopper. Kroppen er ganske flattrykket og er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene er ganske små.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppenes kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Levevis
Bakkespringer er en aktiv jeger og bygger ikke fangstnett, men jakter ute i det fri. Den lever ofte i trær og kan være godt kamuflert når den sitter stille på barken. Den noe flattrykte kroppen gjør at den kan skjule seg under løs bark og lignende. Hunnen spinner en eggsekk av edderkoppsilke, hvor hun legger eggene og selv vokter over dem til de klekkes.
Tribhuvan Bir Bikram Shah
Tribhuvan Bir Bikram Shah (født 30. juni 1906, død 13. mars 1955 i Sveits) var konge i Nepal fra 1911 til sin død i 1955. Han blei i 1951 den første kongen på 104 år som hadde politisk makt, og huskes for sin rolle i kampen mot Rana-autokratiet.
Kong Tribhuvan under Rana-diktaturet
Han blei konge i 1911 i en alder av 5 år, da hans far, kong Prithvi, døde. Hans mor var derfor regent de første åra han satt på tronen.
Ei historie som skal beskrive Tribhuvans maktesløshet handler om hvordan Nepal blei med i første verdenskrig i 1914.
For Rana-statsministrene var alliansen med Storbritannia viktig, og den blei opprettholdt ved å sende soldater som sloss for det britiske imperiet. For statsminister Chandra Shamsher Rana var det derfor av svært stor betydning at Nepal kom med i krigen.
Men dronningmoren skal angivelig ha støtta hæren, som ønska å være nøytral.
Det blei påstått at statsministeren derfor satte en pistol mot dronningmorens hode for å presse den 8 år gamle kongen til å erklære krig.
Enten dette er sant eller ikke, uttrykker historia et bilde av kongens maktesløshet under Rana-herredømmet som kongehuset ønska å spre.
Hemmelig kontakt med den demokratiske opposisjonen
Fra 1930-tallet begynte Tribhuvan å konspirere for å vinne makta tilbake for Shah-dynastiet.
Men kongemakta hadde ikke noe eget, sterkt sosialt grunnlag. Tribhuvan, som langt fra var noen demokrat, tok derfor kontakt med den gryende demokratiske opposisjonen.
Han sto i hemmelig kontakt med partiet Praja Parishad som planla et voldelig opprør mot Rana-diktaturet.
Han skal også ha drevet våpentrening sammen med ei gruppe i familien sin for å forberede et opprør.
Rana-diktaturet oppdaga hans forbindelse med opposisjonen og satte ham i husarrest.
Padma Shamsher, som kom til makta i 1945 og sto fram som mer liberal, ga Tribhuvan større frihet, og lot ham dra til India for å få behandling for hjertefeil i 1946. Her søkte han hemmelig kontakt med opposisjonelle som seinere kom til å lede Nepals Kongressparti.
Nepals Kongressparti, som blei stifta i India på denne tida, var også en farligere motstander for Rana-styret enn Praja Parishad. Tribhuvan utvikla i denne perioden sine forbindelser både med India og det nepalske Kongresspartiet.
Flukten til India i 1950
I november 1950 rømte kong Tribhuvan sammen med flere andre i kongefamilien til den indiske ambassaden i Katmandu, som åpenbart var forberedt på at de kom. Den indiske regjeringa pressa Rana-regjeringa til å la kongefamilien få dra i eksil til India.
Kongens 3 år gamle sønnesønn, Gyanendra, blei etterlatt i Katmandu,  og statsminister Mohan Shamsher Rana satte ham på tronen den 6. november 1950. Han regjerte formelt til Rana-regjeringa kapitulerte 8. februar 1951. (Dette interemessoet regnes ikke med i den offisielle lista over konger i Nepal, der Tribhuvan regnes som konge også i disse tre månedene.)
Kongresspartiet starter demokratirevolusjonen
Opprøret førte til at Rana-regjeringa kapitulerte, i praksis fra 8. februar 1951.
18. februar 1951 regnes som dagen da Shah-dynastiet vant den politiske makta tilbake, og en relativt demokratisk periode blei innleda.
Etter press fra England og India blei den første regjeringa et kompromiss med de gamle Rana-herskerne. Mohan Shamsher Rana fortsatte som statsminister i et problemfylt samliv med representanter fra Kongresspartiet.
Tribhuvans demokratiske løfter den 18. februar 1951
Fra denne tida begynte de mest aristokratiske og reaksjonære kreftene i landet, inklusive mange medlemmer av Rana-familien, å samle seg rundt kongehuset og kong Tribhuvan mot det de oppfatta som de mer radikale og demokratiske kreftene i Kongresspartiet.
Dette løfte holdt han ikke, og ingen av Shah-kongene som kom etter ham holdt det heller.
Både Nepals Kongressparti og de fleste etterfølgerpartiene til Nepals Kommunistiske Parti hadde kravet om valg på ei grunnlovsgivende forsamling på programmet fram til og med demokratirevolusjonen  i 1990.
Etter at de var med på å utarbeide en grunnlov der dette kravet ikke var innfridd, har både Kongresspartiet og det viktigste parlamentariske kommunistpartiet NKP(forente marxist-leninister) gått fra dette kravet, og det eneste store partiet som fortsatt hadde det på sitt program fra andre halvdel av 1990-tallet var NKP(Mabobadi). Først etter seieren i Jana Andolan 2006 kan det se ut som om Tribhuvans gamle løfte fra 1951 har mulighet til å bli virkelighet.
Tribhuvan regjerer ved å utpeke svake statsministre
Fra han kom til makta i februar 1950, fortsatte kong Tribhuvan å regjere ved å stadig utsette spørsmålet om frie valg.
Det fantes en viss ytringsfrihet og frihet for politiske partier. Men kongen utpekte sjøl statsministre etter sitt eget hode, og han sørga for å velge statsministre som ikke hadde for sterk støtte.
Hensikten var å unngå at Nepal blei et konstitusjonelt monarki der kongehuset ikke lenger hadde politisk makt. Derfor foretrakk Tribhuvan svake statsministre uten parlamentarisk og demokratisk basis som han sjøl utnevnte – en hersketeknikk som hans sønn Mahendra bir bikram Shah og sønnesønner Birendra og Gyanendra på tronen har fortsatt å bruke helt fram til år 2006.
De eneste valg i kong Tribhuvans regjeringstid var kommunevalg i september 1953. Alle forsøk på å få valgt nasjonalforsamling trenerte og avviste han til han døde.
Valget av M.P Koirala og ikke B.P. Koirala
Etter at Kongresspartiets leder Bishweshwar Prasad Koirala, som var innenriksminister i den første demokratiske regjeringa, hadde drevet en intens kampanje mot den siste Rana-statsministeren, måtte Mohan Shamsher Rana gå av i november 1951. Kong Tribuvan hadde nå som første konge på over 100 år mulighet til å velge en ny statsminister sjøl.
Overraskende valgte han ikke B.P. Koirala, den populære opprørslederen fra frigjøringskrigen som var Kongresspartiets suverene leder. Isteden utnevnte kongen hans rival og eldre halvbror Matrika Prasad Koirala, som var mindre populær og mer konservativ enn B. P. Kongen regna nok med at M.P. var lettere å styre, og dessuten frykta både de konservative og aristokratiske kreftene som nå hadde samla seg rundt kongehuset og Nehrus regjering i India at B. P. ville sette igang radikale reformer.
Kong Tribhuvan tar over statsministervervet i 11 måneder
M.P. Koirala fikk økende problemer og måtte gå av 14. august 1952. Kong Tribhuvan svarte med å personlig ta over ledelsen for regjeringa og sitte til den 15. juni 1953. I mellomtida hadde M.P. laga sitt eget, moderate pro-monarkistiske parti. Kongen satte ham inn som statsminister igjen og han satt til regjeringa hans gikk i oppløsning igjen den 14. april 1955.
Kong Tribhuvans grep med å sjøl ta over som regjeringssjef når «hans» statsminister ikke lenger kunne styre har også blitt en tradisjon i monarkiet i Nepal som har blitt holdt i live av alle hans etterfølgere på tronen.
Våren 1955 blei Tribhuvan sjuk og dro til Sveits for å få medisinsk behandling. Der døde han i april.
Arven etter Tribhuvan
Etter ham på tronen kom hans mer energiske sønn, kong Mahendra, som skulle avskaffe det ufullstendige demokratiet Tribuvan innførte og gjeninnføre monarkistisk absolutisme i desember 1960.
På tronen etter Mahendra fulgte Tribhuvans sønnesønner, Birendra, som skulle presidere over innføringa av parlamentarisk demokrati i 1990, og Gyrendra som gjeninnførte fullt kongelig diktatur 1. februar 2005.
Oppkalt etter Kong Tribhuvan er bl.a. Tribhuvan-universitetet i Kirtipur Katmandudalen, Tribhuvan-hovedveien som går fra Katmandu og ned til India, og Nepals internasjonale hovedflyplass nær hovedstaden.
Melhus (tettsted)
Melhus er det største tettstedet og kommunesenteret i Melhus kommune i Trøndelag. Stedet er også kjent som Nedre Melhus. Fram til 2005 gikk Europavei 6 gjennom Melhus sentrum og strekningen gjennom sentrum var kjent som en flaskehals. Veien ble så flyttet 200 meter vestover da ny firefelts motortrafikkvei gjennom Melhus åpnet. Tettstedet har innbyggere (per 1. januar ).
Nye Melhus sentrum
I forbindelse med flyttingen av E6 ut av Melhus sentrum, ble det vedtatt at gamle E6 skulle bygges om til en miljøgate. Miljøgata var ett ledd i prosessen med å skape bedre miljø i sentrum og samtidig la sentrum utvikle et mer bymessig preg. Samtidig med etableringen av miljøgata, ble det lagt nye vann- og avløpsledninger langs traséen. Miljøgata ble ferdigstilt høsten 2010.
Veger i Melhus
Vegene i tettstedet Melhus:
Manakiner
Manakiner er ei gruppe spurvefugler i det subtropiske og tropiske fastlandet i Mellom- og Sør-Amerika, og Trinidad og Tobago.
Beskrivelse
Manakiner varierer i størrelse fra 7 til 15 cm og i veier 8 til 30 g. I slekta Tyranneutes finnes de minste artene. Manakiner er kompakte fugler med kort hale, breie og avrunda vinger, og store hoder. Nebba er korte og har et breit gap. Hunnene og ettårige hanner har matt grønn fjærdrakt. De fleste artene har hekkedrakt, hannene som oftest svart drakt med flotte fargeflekker, og noen arter har lange dekorative halefjær, kronfjær eller utstående strupefjær. Hos enkelte arter har hanner på to til fire år som ikke er voksne ei særegen fjærdrakt.
Syrinxen er karakteristisk hos manakiner og skiller manakiner fra de næreste slektningene, kotingaer og tyranner. Syrinxen er så distinktiv for grupper og slekter av manakiner at til og med arter kan bli identifisert av syrinxen alene, i motsetning til arter av sangfugler. Lydene er fløytetoner, triller, og summing.
Utbredelse, habitat og diett
Manakiner finnes fra det sørlige Mexico ned til Nord-Argentina, Paraguay og det sørlige Brasil, dessuten på Trinidad og Tobago. De er svært trelevende fugler, finnes nesten utelukkende i skog og skogsterreng. De fleste artene lever i fuktig tropisk lavland, med få arter i tørr skog og elveskog. Noen arter i høglandet har altitudinal migrering. Føden er små frukter, bær og i mindre grad insekt. De kan plukke frukt i flukt, derfor tror man de kan ha utvikla seg fra instektetende fugler. Av og til danner de flokker med ulike arter på matauk.
Forplantning
Mange manakinarter har spektakulære ritual i paringsleiken, som er særlig omstendelige hos slektene Pipra og Chiroxiphia. Medlemmene av slektene Machaeropterus og Manacus har spesielle vingefjær som de bruker til å lage summelyder og klappelyder. Reiret er skålforma og ligger generelt lavt i terrenget. Hunnene ruger i 18 til 21 dager, og sørger for føde til ungene i 13–15 dager. Hjelmmanakin danner stabile par, men bidraget fra hannen er begrensa til å forsvare territoriet. Normalt er det er to egg i hvert kull, de er mattgule eller skittenkvite med brune markeringer.
’s-Hertogenbosch
’s-Hertogenbosch (ofte bare kalt Den Bosch) er en kommune og by i Nederland. Den ligger i provinsen Noord-Brabant der den også er administrasjonssete. Den ligger syd i Nederland, rundt 80 km syd for Amsterdam. Byen har rundt 135 000 innbyggere, og med forsteder opp mot 200 000. Den kjente St. Johan-katedralen ligger her.
Historie
Det offisielle navnet på byen er en sammentrekning av det nederlandske des Hertogen bosch – «hertugens skog». Hertugen det er snakk om var Henrik I av Brabant og familien hans hadde i mange hundre år en stor eiendom nær byen. Han grunnla en by på noen skogkledde sanddyner, midt i myr. 26 år gammel ga han ’s-Hertogenbosch byretter og handelsprivilegier i 1185. De første skriftlige kilder om byen er derimot fra før 1196. Han gjorde dette for å verne sine egne interesser mot Gelre og Holland. Byen hans ble ødelagt av Gelre og Holland i 1203, men raskt bygget opp igjen. Rundt 1475 ble det bygget en mye større bymur for å beskytte den stadig voksende byen. Kunstige vannveier ble gravd ut som vollgraver rundt byen, og vann fra elvene Dommel og Aa ble benyttet.
Frem til 1520 blomstret byen og var den nest største byen i dagens Nederland etter Utrecht. Den ble også et kultursenter og renessansemaleren Hieronymus Bosch var blant annet født her. I tillegg fikk mange komponister, som Jheronimus Clibano, opplæring i byens domkirke. Reformasjonen og stridene dette førte med seg endret snart vilkårene for byen. Den ble et selvstendig bispedømme og under åttiårskrigen valgte den Habsburgs side. Kalvinistene prøvde seg på et kupp, men ble hindret. Byen ble flere ganger omleiret av fyrst Maurice av Orange, stattholder av Holland, for De forente Nederlandene. På grunn av de omliggende myrområdene viste det seg svært vanskelig å ta byen, men den ble til slutt erobret av Frederik Hendrik av Orange i 1629 da han brukte vindmøller til å pumpe bort vannet rundt byen. Etter en tre måneder lang beleiring måtte byen overgi seg. I 1672 klarte byen å stå imot hæren til Ludvig XIV av Frankrike. I 1794 gikk franskmennene til angrep på byen igjen og tok den til slutt etter harde kamper. Byen ble deretter en del av Den bataviske republikk.
Fra 1806 ble byen en del av Frankrike og ble erobret av Preußen i 1814. Året etter ble Det forente kongedømmet Nederland opprettet og den ble hovedstad i provinsen Noord-Brabant. Byen var overfylt med innbyggere på 1800-tallet og på grunn av konservative styresmakter i byen, som ikke ønsket at ennå flere skulle flytte hit, gikk den industrielle utviklingen tregt. Derfor ble byen etter hvert mindre viktig.
Karsporeplanter
Karsporeplanter eller bregneplanter (Pteridophyta) er karplanter som formerer seg ved hjelp av sporer og ikke frø. De har røtter og kar. Som andre sporeplanter har de generasjonsveksling, men den dominerende generasjonen er den ukjønnete.
Karsporeplantenes taksonomi
Taksogrupperingen av karsporetplantene er nedenfor gjengitt med basis i internasjonal taksonomi -The Angiosperm Phylogeny Group og APG II-systemet fra 2003 med 83 ordener og 461 familier av karplanter), samt nyere molekylær forskning på bregner basert på (Smith et al,2006) – og det nyeste nordiske standardverket, Den nya nordiska floran 2003 (på norsk: Gyldendals store nordiske flora 2007). med 5 klasser og 155 familier i Norden.
Hovednavn som er satt i kursiv angir ordener eller familier som utelukkende vokser utenfor Norden og som i 2007 ikke inngår i de 155 familiene i det nordiske standardverket.
Navnet karsporeplanter (pteridofytter) er en samlebetegnelse for karplanter (trakeofytter) som formerer seg med sporer, men kråkefotplantene (lykofyttene) skilte allerede i silur lag med den grenen som ga opphav til dagens eufyllofytter, det vil si frøplantene (spermatofyttene/lignofyttene) og bregnene. Sistnevnte inkluderer foruten egentlige bregner (Polypodiidae) også marattioidbregner (Marattiaceae), sneller (Equisetum), ormetunger (Ophioglossaceae) og piskebregner (Psilotaceae). I tillegg kommer enkelte utdødde grupper.
Legg merke til at de karsporeplantene som nedenfor er merket med «(Usikker taksonomi)», har vært foreslått plassert i en egen klasse gjennom nyere DNA-forskning.
Middagskollen
Middagskollen kan vise til:
Gressbåndspringer
Gressbåndspringer (Tibellus oblongus) er en av edderkoppene i gruppen trespringere (Philodromidae).
Utseende
Gressbåndspringer er en langbeint edderkopper. Kroppen er ganske flattrykket og er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene er ganske små.
Artene i denne slekten er ganske lik hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppenes kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Levevis
Gressbåndspringer er en aktiv jeger og bygger ikke fangstnett, men jakter ute i det fri. Den lever i vegetasjonen på blad. Den kan være godt kamuflert når den sitter stille, langstrakt, med beina samlet. Hunnen spinner en eggsekk av edderkoppsilke, hvor hun legger eggene og vokter over dem til de klekkes.
Kyrene gasskraftverk
Kyrene gasskraftverk er et varmekraftverk i Maricopa County i Arizona, USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 570 MW, fordelt på 7 turbiner. Operatør er energiselskapet Arizona Public Service Co.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1954, med utvidelser i 2002. Brenselkilden er naturgass, subsidiært fyringsolje.
Sportsklubben Hardhaus
Sportsklubben Hardhaus (stiftet 15. november 1936) er et idrettslag fra Ankenes i Narvik kommune i Nordland. Klubben hadde avdelinger for fotball og turorientering, men har nå kun for fotball. På seniornivå stiller klubben i 2019 lag i 5. divisjon avd Ofoten, for menn. Klubben har 16 lag påmeldt seriespill i aldersbestemte klasser. Hjemmebane for Hardhaus er Ankenesbanen (Ankenesstrand kunstgress). Hardhaus har en 11'er bane og en 7'er bane på sitt anlegg.
Bodø Sinfonietta
Bodø Sinfonietta (etablert i januar 1999) er et norsk orkester basert i Bodø, bestående av drøyt ti lokale musikere innen klassisk musikk. Sinfoniettaen debuterte på Iliosfestivalen i år 2000, og var i 2003 bidragsyter til «Komponistmøte Nordkalotten». De samarbeidet i 2005 med Madrugada og Erlend Skomsvoll om bestillingsverk til Nordland Musikkfestuke, noe som også ga plateutgivelse. Jevnlig er de arrangør av «Kammerfredag» i hjembyen, der de i 2006 blant annet feiret komponisten Sigmund Lillebjerka. I 2006 og 2007 var de deltakere på Ultimafestivalen. Fra oktober 2009 ble de en del av Nordnorsk Opera og Symfoniorkester.
I 2009 bestod Bodø Sinfonietta av Sveinung Lillebjerka, konsertmester og kunstnerisk leder; Kristin Alsos Strand, cello; Ellen Marianne Jenssen, fløyte; Elisabeth Kristensen Eide, fløyte; Turid Hjortdahl, obo; Martin Andersson, klarinett; Gunhild Pedersen, klarinett (vikar); Knut Thorbjørnsen, fagott; Heidi Sivertsen, valthorn; Øystein Felberg, trompet; Rasmus Henriksen, trombone; Marie Stokke, piano.
Oyster (reisekort)
Oyster er navnet på det elektroniske billettsystemet som benyttes som betalingsmiddel i kollektivtrafikken i Stor-London. Alle Transport for Londons ruter samt flere jernbaneselskaper som kjører lokaltrafikk innen Stor-London godtar kortet. Kortet er designet for å redusere antallet transaksjoner ved billettkontorene og antallet papirbilletter. Ved å tilby betydeligere billigere billettpris ved kortet framfor med kontanter, oppmuntres de reisende til å ta systemet i bruk, På busser i London er det ikke lenger mulig å betale med kontanter.
Kortet ble introdusert i juli 2003 med en begrenset rekke av muligheter, men ved juni 2012 hadde over 43 millioner kort blitt utstedt og i juni 2010 hadde over 43 millioner kort blitt utstedt, og mer enn 80 prosent av alle reisene foretatt på Transport for Londons ruter blir betalt med Oyster-kort.
Bruk
Kortet må valideres ved sperreportene på undergrunnsbanen, London Overground og Docklands Light Railway (DLR) (både ved avreise og ankomst), og på kortleseren om bord på busser og trikk (kun ved ombordstigning). Grunnen til at man kun validerer en gang på buss og trikk, er at disse opererer med én pris over hele London, mens prisen for en reise på undergunnsbanen, DLR og Overground avhenger av hvor mange soner som passeres.
Kortet kan lades opp med et gitt beløp, og ved hver reise blir den korrekte prisen trukket fra kortet. Denne betalingsmåten kalles pay as you go. Ved betaling på denne måten, slutter kortet å trekke penger etter at et visst beløp er nådd (såkalt daily price cap), slik at man aldri betaler mer pr. dag enn det koster å kjøpe et tilsvarende dagskort. Pay as you go er praktisk blant annet fordi kortet selv holder rede på hvor mange soner passasjeren har reist gjennom, og trekker automatisk det korrekte beløpet for reisen.
Oyster-kortet kan også lades opp med periodebilletter. Innehaveren reiser da ubegrenset innen en gitt tidsperiode uten at noenting trekkes fra kortet. I tillegg kan kortet lades opp med et ekstra beløp, slik at reiser utenfor periodebillettens gyldighetsområde blir trukket på samme måte som ved pay as you go-løsningen. For at denne funksjonen kan tre i kraft, må brukeren aktivere enn såkalt ticket extension permit på billettautomat.
Ved bruk av Oyster-kort blir reisen alltid billigere enn ved bruk av tradisjonelle papirbilletter.
São João da Baliza
São João da Baliza er en kommune i delstaten Roraima i nordregionen av Brasil.
Jan van Dort
Jan «Joop» Leendert van Dort (født 25. mai 1889 i Heemstede, død 1. april 1967 i Leiden) var en nederlandsk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Van Dort var med på det nederlandske fotballaget som kom på tredjeplass i den olympiske fotballturneringen under OL 1920 i Antwerpen. Det var fjorten lag som deltok i fotballturneringen som ble avviklet i perioden 28. august til 5. september 1920. Belgia og Tsjekkoslovakia møttes i finalen på olympiastadion i Antwerpen. Belgia ledet kampen med 2-0 i slutten av første omgang da spillerne fra Tsjekkoslovakia forlot banen i protest mot dommeren. Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Belgia ble olympiske mestere i fotball.
Nederland som hadde tapt semifinalen til Belgia med 0-3 fikk da en mulighet å spille om sølvmedaljene. De fikk møte Spania i en sølvfinale, Spania som hadde tapt kvartfinalen til Belgia fikk etter at Tsjekkoslovakia ble diskvalifisert og Frankrike, som tapte semifinalen mot Nederland, hadde reist hjem en mulighet til å spille om sølvplassen. Spania vant over Sverige med 2-1 og over Italia med 2-0 og var dermed kvalifisert til å møte Nederland i en kamp om sølvmedaljene.
Van Dort spilte fem landskamper for Nederland og spilte klubbfotball for Ajax Amsterdam.
Eirik Hegdal
Eirik Hegdal (født 3. oktober 1973 på Gjøvik) er en norsk jazzmusiker (saksofon) og komponist, utdannet ved Jazzlinja (NTNU).
Karriere
Etter å ha gått jazzlinja ved Sund Folkehøgskole, der han også deltok på innspillingen SFH 1993 (1993), studerte Hegdal ved jazzlinja 1993 – 97. Her startet han i 1995 gruppen Dingobats, som foruten Hegdal besto av Njål Ølnes (tenorsax), Thomas T. Dahl (gitar), Mats Eilertsen (bass) og Sverre Gjørvad (trommer). Bandet, som eksisterte i 10 år, spilte hovedsakelig komposisjoner av Hegdal, og ga ut Cd-ene The New Dingobats Generation (1998), Pöck (2001) og Follow (2004).
I 2002 overtok Hegdal rollen som kunstnerisk leder for Trondheim Jazzorkester etter pianisten Erlend Skomsvoll. Orkesteret utga i 2005 Cd-en We Are? med Hegdals komposisjoner, og den samme besetningen kom i 2008 ut med Hegdals Wood and Water. Han sto også for alle arrangementene på orkesterets samarbeidsprosjekt med pianisten og komponisten Maria Kannegaard (Live in Oslo – 2006). Ved jazzfestivalen i Molde 2006 fremførte Trondheim Jazzorkester Hegdals bestillingsverk Space is still the place med den amerikanske saksofonisten Joshua Redman som gjestesolist. Denne produksjonen ble i 2008 sendt på Skandinaviaturné, og en studioinnspilling fra samme tid kom på CD i 2010 under navnet Triads and More. Prosjektet turnerte i Europa i april 2011. Ved Moldejazz i 2011 spilte Hegdal med orkesteret og Dave Holland (England/USA) hvor han arrangerte komposisjoner av Holland. Hegdal deltar som musiker ved flere av Trondheim Jazzorkesters Cd-er.
I 2002 innledet Hegdal sammen med trommeslageren Tor Haugerud et samarbeid med den klassiske pianotrioen Trio Alpaca, som består av Else Bø (piano), Sigrid Elisabeth Stang (fiolin) og Marianne Baudouin Lie (cello). Gruppen arbeider med komposisjoner av Hegdal i skjæringspunktet mellom improvisasjons- og samtidsmusikk, og ga under orkesternavnet Alpaca Ensemble ut Ep-en Skråpanel og CD-en Tapet Tapet!, begge i 2007. I 2010 kom en tentettutgave av samme ensemble med verket Elevator, et samarbeid mellom Hegdal og poeten Matt Burt. Cd-innspillingen er fra urframføringen ved Trondheim Kammermusikkfestival i 2008.
Alan Oversby
Alan Oversby (født 20. februar 1933, død 8. mai 1996), best kjent under navnet Mr. Sebastian, var en av de viktigste personene innen utviklingen av midlertidig kroppspiercing i Europa.
Han var egentlig en kunstlærer, men gikk fra sitt yrke for å følge sine interesser for tatovering og piercing. Fra sitt studio i London, utførte han både tatovering og piercing, spesielt av homofile. Han hadde kontakt med både Doug Malloy og Jim Ward, og finansiert av Molloy besøkte han Los Angeles. Molly finansierte også en tur for ham, Jim Ward og Sailor Sid Diller til London for å besøke Alan Oversby. Disse møtene var kriteriene for den raske spredningen av teknikk og teknologi brukt i midlertidig kroppspiercing.
Alan Oversby var også ansvarlig for bruken av tropisk og lokal anestesi som en del av piercing bruk i Europa. Likevel er det brukt mindre nå, det er standard å bruke anestesi i England, mens i Nord-Amerika er denne metoden generelt ukjent.
Operasjon Spanner
I 1987 var Alan Oversby en av de 16 personene i Spanner-saken som endte med fengsling av homofile som hadde begått BDSM aktiviteter.
Alan, som de andre mennene ble anklaget for legemeskadigelse for utøvelse av piercing av en pasient. Han ble også anklaget for utføre handlinger uten lisens, og for sensitivt materiale gjennom posten (fotografier av piercinger).
Dommeren tok ikke frivilligheten til de deltagende med i vurderingen. Han fikk en dom på 15 måneder, som ble utvidet til to år.
Eirik Hegdal
Karriere
Hegdal har fra 2001 vært med i bassisten Per Zanussis gruppe Zanussi Five, som har gitt ut Cd-ene Zanussi Five (2004), Alborado (2006) og Ghost Dance (2010). Andre sammensetninger der Hegdal har en sentral rolle er saksofonkvartetten Saxwaffe med Frode Nymo, Klaus Holm og Atle Nymo, Ola Kvernberg/Liarbird, Eldbjørg Raknes w/WHB (Stian Westerhus (gitar) og Tor Breivik (lyddesign). Hegdal spiller også på Erlend Skomsvolls innspillinger Variasjoner (2002) og Skomsork (2004), utgivelser med rockebandene Dog and Sky Lhasa Express (2009), BC Sinecure (2009), Sivert Høyem Moon Landing (2010), folkemusikkbandet Harnihomba Harnihomba (2000), samt på sin egen plate med Brat Please don’t shoot (2005).
Som komponist har Hegdal, i tillegg til ovennevnte verker, bl.a. skrevet verket Circle Amen for Trondheim Symfoniorkester, Strange Call for gruppa Krøyt og Vertavo strykekvartett, Tyttebæret – Tute Bærte for Midtnorsk Kammerorkester, Is og ekko for Arctic guitar trio, ''Peas. A stew og Reiser'' for Trondheim Sinfonietta.
I tillegg til sine komponist- og utøveraktiviteter underviser også Hegdal i saksofon og komposisjon på jazzlinja ved NTNU, der han er ansatt som førsteamanuensis.
Priser og utmerkelser
I 2014 vant han sammen med Asle Karstad og Trondheim Voices Heddaprisen for beste audiovisuell design for for musikk og lyddesign til Hundre Hemmeligheter regi Kjersti Haugen og Anne Marit Sæther, Cirka Teater, Trøndelag Teater, Riksteatret, Trondheim Voices/Midtnorsk Jazzsenter.
Arve Isdal
Han spilte for Malignant Eternal fra 1998 til 2001, og Demonaz. I dag spiller han i Trinacria, Enslaved, Audrey Horne og I.
Karriere
Samtidig begynte han og noen venner for moros skyld hard rock-bandet Audrey Horne. Debutalbumet deres No Hay Banda mottok Spellemannprisen 2005. På deres andre plate Le Fol spiller Isdal bass. Denne ble også nominert til Spellemannprisen 2007. I Audrey Horne regnes Arve Isdal som en av hovedlåtskriverne. Isdal var med på å produsere debutalbumet til prosjektet I i 2006, hvor han også kan høres som gitarist. Han har også deltatt på plater av bandene Bourbon Flame, Ov Hell og Trinacria.
Norgesmesterskapet i fotball for menn 2002
Norgesmesterskapet i fotball for menn 2002 var en norsk fotballturnering som ble arrangert i 2002. Det var det 97. norgesmesterskapet i fotball. Vålerenga ble norgesmestre etter å ha slått Odd Grenland i finalen, som ble spilt søndag 3. november på Ullevaal Stadion i Oslo.
Odd Grenland kom til finalen ved å slå Åssiden, Lyngdal, Bærum, Start, Strømsgodset og Stabæk.
Vålerenga kom til finalen etter å ha slått ut Vang, Eidsvold Turn, Lørenskog, Moss, Viking og Aalesund.
Diosdado P. Macapagal
Diosdado Pangan Macapagal (født 20. september 1910 i Lubao i provinsen Pampanga på Filippinene, død 21. april 1997 i Manila) var en filippinsk politiker.
Bakgrunn
Diosdado P. Macapagal var sønn av forfatteren Urbano Macapagal, som skrev på det regionale språket kapampangan, og hans hustru Romana Pangan. Han var deres tredje av fem barn. Familien var fattig. Diosdado var en fjern etterkommer etter Don Juan Macapagal, fyrste av Tondo, som var oldebarn av den siste regjerende lakan av kongeriket Tondo, Lakan Dula.
I 1929 begynte han å studere ved University of the Philippines, og senere ved University of Santo Tomas i Manila der han jok juridisk eksamen i 1936. Han tok juridisk doktorgrad i 1957.
Tidlig virke
Før han slo inn på den politiske løpebane hadde Macapagal vært advokat i Manila. Han støttet opp under motstandskampen mot japanerne under den annen verdenskrig. I 1948 var han annensekretær ved den filippinske ambassade i Washington, DC i USA.
Politiker
President: Diosdado P. Macapagal ble valgt til president for Filippinene i 1961 som kandidat for en koalisjon av liberale og progressive, og beseiret Carlos Garcia som prøvde å bli gjenvalgt. Han la vekt på kampen mot korrupsjon og grådighetskultur. For å stimulere den økonomiske vekst, fulgte han rike rådgiveres råd om å la pesoen flyte fritt, frikoplet fra den amerikanske dollar. Denne pengepolitikken førte til at statsbanken ble tappet for mange millioner peso i hvert år av hans presidentperiode.
De landreformer han igangsatte viste seg å være av liten betydning. Hans reformtiltak ble blokkert i kongressen og senatet av nasjonalistpartiet, som dominerte disse organene på den tid. I 1965 tapte han presidentvalget mot Ferdinand Marcos.
I 1979 organiserte han partiet National Union for Liberation i opposisjon til president Marcos.
Hans datter, Gloria Macapagal-Arroyo, er Filippinenes president. Hun ble gjenvalgt til en annen presidentperiode den 10. mai 2004.
São Luiz
São Luiz er en kommune i delstaten Roraima i nordregionen av Brasil.
Utviklingsroman
Utviklingsroman er en litterær tradisjon der man følger en eller flere personers personlig utvikling gjennom en periode fra deres problem starter til den slutter. Utviklingsromanen skiller seg ut fra et slektende begrepet dannelsesromanen ved at hovedpersonen/ene har en aktiv innstilling og selv tar hovedansvaret for sin utvikling.
Toralf Westermoen
Politikk
Han var medlem Mandal bystyre i periodene 1955-1959 og 1959-1963. Han var formann i Vest-Agder KrF 1958-1960 og i Mandal KrF 1960-1962. Han møtte som stortingsrepresentant fra Vest-Agder fra 1969 til 1981. Han var medlem av industrikomiteen i tre perioder og forsvarskomiteen i en. Han var delegat til FNs generalforsamling flere ganger på 70-tallet. Han hadde også en rekke tillitsverv innen lokalt næringsliv og innen kirkelige og kristne organisasjoner.
Næringsvirksomhet
Westermoen grunnla i 1941 Brødrene Westermoen Båtbyggeri i Mandal sammen med sin bror Sverre. I 1948 ble bedriften omgjort til et aksjeselskap under navnet A/S Westermoen Båtbyggeri og Mek Verksted, der Westermoen var direktør fra 1948 til 1961. Han var etter det administrerende direktør ved Westermoen Hydrofoil A/S fra 1961 til 1971 da selskapet byttet navn til Westamarin, også lokalisert i Mandal.
Virksomheten ved A/S Westermoen Båtbyggeri og Mek. Verksted danner bakgrunn for Båtservice Verft A/S som i 1989 ble til Kværner Båtservice AS og som i dag videreføres i selskapet Umoe Mandal.
På egen regning og risiko startet Westermoen utviklingen av en hurtiggående motortorpedobåt tidlig på 1950-tallet. Dette resulterte i konstruksjonen «Nasty» som er grunnlaget for Tjeld-klassen. Prototypen ble satt i produksjon høsten 1957. Jan Herman Linge var ansatt som ingeniør i Westermoens virksomheter fra 1949 til 1956 og hadde hovedansvaret for designet.
Nasty/Tjeld-klassen var i kontinuerlig produksjon fra høsten 1957 til omkring 1970. Den norske marinen disponerte 20 båter av Tjeld-klassen fra Westermoen. Den ble også eksportert til Tyskland, Hellas, Tyrkia og USA. Totalt ble det bygget 42 båter i denne klassen. Seks ble bygd på lisens i USA. Disse båtene hadde en toppfart på ca. 45 knop. Westermoen Hydrofoil bygget også seks båter av Storm-klassen. Disse ble laget i perioden 1965-1970. Westermoen i Alta har bygget fire båter av Hauk-klassen.
Storm-klassen er karakterisert som en ‘genistrek’ av kommandørkaptein Harald Henriksen. Westermoen gav Henriksen ansvaret for å utvikle en ny hurtigbåt med katamaranskrog for sivile formål. Oppgaven ble i prinsippet løst ved at skrogprofilene fra Storm-klassen ble delt på midten, modifisert og dermed hadde man formen til de første katamaranene fra Westermoen, Westamaranen.
Den første generasjonen Westamaran var ikke så rask som hydrofoilbåtene, men passasjerkapasiteten var større, vedlikeholdet enklere og fartøyene kunne benytte eksisterende kaier uten modifikasjoner. Etter hvert kom annengenerasjonsfartøy med slanke, symmetriske skrog som hadde maksfart på 35-40 knop.
De siste årene, etter at Westermoen var ute av driften, ble det utviklet tredjegenerasjons katamaraner med hastigheter opptil 50-60 knop. Dette har vært mulig ved å kombinere en toskrogs katamaran med luftputeteknologi. Denne koblingen kalles Surface Effect Ships (SES). Se hurtigbåt. Skjold-klassen er blant annet bygget ved hjelp av denne teknologien, og det samme er de nåværende norske minerydderfartøyene.
Mandals 50 år lange erfaring innen hurtigbåtteknologi som Westermoen initierte, ble videreført av selskapet Umoe Mandal som overtok Båtservice Kværner og bygde 9 mineryddingsfartøy av SES-type og 6 missiltorpedobåter med samme teknologi for Sjøforsvaret.
Mandal Industriforening har reist en byste over Toralf Westermoen som er plassert der «Hydrofoilen» i sin tid lå.
Dvergmål
Dvergmål er en norsk folkemusikkgruppe som baserer seg på folkemusikk. Gruppa består av Øyonn Groven Myhren, Marit Mattisgard, Jon Anders Halvorsen og Turid Spildo Nerdrum. Gruppa har tatt navn etter et gammelt ord for ekko, folk trodde det var dvergene som hermet når det kom ekko fra fjellet.
Dvergmål ble formelt startet i 1996 da de ga ut en plate med musikk basert på Ivar Aasens tekster. Den ble nominert til Spellemannprisen. De ble så utfordret til å lage en konsert til Folkemusikkdagane i Ål i 2002, og da laget de en kirkekonsert med salmedikteren Elias Blix sine tekster til folketoner. Dette stoffet ble i 2004 spilt inn på plate i Ris kirke i Oslo.