cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ka‘ahumanu
Dronningregent
Da Ka‘ahumanus mann døde den 5. mai 1819 så hevdet Ka'ahumanu at det var ett av den avdøde kongens ønsker at hun skulle få dele styringen over kongeriket Hawaii med deres 22 år gamle sønn Liholiho, som tok navnet Kamehameha II. Det parlamentariske organ på Hawaii aksepterte dette ønsket og opprettet stillingen som kuhina nui som betyr statsminister for henne. Hennes maktbase vokste etter dette, og til slutt styrte hun med tittelen Queen Regent under regimentene til både Kamehameha II og Kauikeaouli som overtok tronen som Kamehameha III.
Ka'ahumanu var mange tiår forut for sin tid og sto i spissen for flere rettigheter kvinnene på Hawaii, men historikere har i ettertid bemerket at dette var til hennes egen fordel.
Omfavner kristendommen
I april 1824 ble Ka`ahumanu offentlig anerkjent for sin omfavnelse av protestantisk kristendom og for å ha oppmuntret sine undersåtter til å bli døpt inn i denne troen. Det samme år presenterte hun sitt første kodifisert lovverk som var modellert etter den kristne etikk og verdier og de ti bud. Ka`ahumanu ble døpt den 5. desember 1825 på stedet der Kawaiahao-kirken står i dag.
Protestantiske misjonærer overtalte Ka`ahumanu at den katolske kirken, som hadde etablert Cathedral of Our Lady of Peace i Honolulu, burde avskaffes fra øynasjonen. Den 7. juli 1827 beordret Ka‘ahumanu den første katolske misjonæren å forlate landet. I 1830 signerte Ka`ahumanu en lovgivning som forbød de katolske læresetningene og hun truet med å deportere alle som brøt denne loven.
Bånd til Amerika
Den første traktaten mellom Kongeriket Hawaii og USA ble fremforhandlet i 1826 sammen med administrasjonen til daværende president John Quincy Adams. Traktaten tok ansvar på vegne av innfødte Hawaiere som hadde gjeld til amerikanske handelsmenn og regjeringen betalte gjeldsregningene på 150.000 amerikanske dollar. Avtalen var også en frihandels-traktat som gjorde at amerikanerne hadde rett til å seile inn til Hawaii når som helst for å gjøre forretninger med kjøpmenn på Hawaii. Amerikanerne ble også gitt rett til å saksøke hawaiere i hawaiiske domstoler og være beskyttet av lovene på Hawaii hvis de ble gjort urett mot.
Farris
Farris, eller Farrisvannet, er en innsjø i Vestfold mot grensen til Telemark. Innsjøen demmes opp av raet som danner Farriseidet som fra langt tilbake i historien har vært landeveis forbindelse mellom Brunlanes og resten av Vestfold. Langt den største delen av Farris ligger i Larvik kommune, mens den lengst i nord danner grense mot Porsgrunn og strekker seg inn i Siljan kommune. Innsjøen har et areal på ca. 22 km², og er opptil ca. 120 meter dyp.
Navnet
Farriseidet mellom Farris og Larviksfjorden hadde opprinnelig navnet Fareid (Fareið), sammensatt av far (ferd) og eid. Dette "ferdsleeidet" ga innsjøen navnet Fareiðsvatnet, som utviklet seg til Farrisvannet og videre til Farris. Et eldre navn på Farris kan være Lýsir som finnes i gårdsnavnene Lysby og Lysnes ved Farrisvannet.
Geografi og geologi
Farris er en vesentlig del av Farrisvassdraget som strekker seg fra Skrimfjella i nord til Larviksfjorden i syd, og den viktigste vannkilden er Siljanelva som har munningen helt nord i innsjøen. I tillegg kommer fra vest den mindre Rekåa via Oklungen og munner ut nordvest.
Farris er geologisk sett en fortsettelse av Larviksfjorden. Det store raet danner Farriseidet på tvers av den langstrakte fjordstrukturen, og demmer opp Farrisvannet i sydenden. Innsjøen har således en utstrekning på 20,5 km i nord-syd-retning, mens største bredde sjelden overstiger en km. Farris består av to hoveddeler, hver 10-11 km lange. I sydøst det egentlige Farrisvannet med Lysbufjorden i nord og Nesfjorden mot vest med forbindelse til Eikenesfjorden i nordvest. Mellom disse delene ligger en rekke øyer, de største er Bjørnøya, Eikenesøya og Flatøya.
På sydøstsiden ligger bukten Farriskilen og dens omgivelser var et av arnestedene for vinteridrett i Larvik med avholdte skirenn, travløp og skøyteløp.
Farriselva
Farriselva er Farrisvannets naturlige utløp, og har en lengde på ca. 1 100 meter før den munner ut i havet ved Larvik. Elva med sitt fossefall har vært en viktig kraftkilde for Larviks industri siden 1500-tallet. De siste årene har den hatt svært liten vannføring pga. stort uttak til drikkevann og kraftproduksjon.
Drikkevannskilde
Vestfold Interkommunale Vannverk leverer drikkevann fra Farris og Eikeren til omtrent 200 000 innbyggere. Sjøene er drikkevannskilde for nær 170 000 personer, hovedsakelig i Vestfold fylke. Farris er også inntaksdam for Fritzøe kraftverk.
Mineralvann
Farris har gitt navnet til mineralvannet Farris, som siden 1907 er tappet fra naturlige kilder med grunnvann fra Bøkeskogen, ikke fra innsjøen.
Hyundai Accent
Hyundai Accent (også kalt Brio, Excel, Pony, Verna eller Dogde Attitude i enkelte markeder) er en kompaktbil i liten mellomklasse produsert i Sør-Korea. Den erstattet den eldre modellen Pony (X2). Accent markedsføres ikke lenger i Norge og er erstattet av modellen i30 som produseres i Tsjekkia.
Antimilitarisme
Antimilitarisme (sammensatt av gresk anti, «mot», og militarisme, «overdreven militærinteresse») er en oppfatning at et lands militærvesen ikke må prioriteres på bekostning av andre viktige samfunnsinteresser, at myndighetene bør unngå krig og bruk av militære maktmidler og at man generelt bør unngå militærvelder og dyrking av det militære. Antimilitarismen har tradisjonelt vært begrunnet enten pasifistisk eller sosialistisk.
Hyundai Accent
1995
Accent (X3) ble introdusert høsten 1994 og var en helt ny og langt mer moderne modell enn utgående Pony. Eksteriørdesignet var preget av myke linjer med fargetilpassede støtfangere. Interiøret var enkelt, men samtidig brukervennlig og overraskende rommelig. Bagasjeromsvolumet var klassens største. Ble introdusert som både 3- og 5-dørs kombikupe samt 4-dørs sedan. (Sedanen ble raskt faset ut på det norske markedet.) Utstyrsutgavene varierte fra rimeligste LS Special til den mest påkostede GLS. Accent ble også levert med 3-trinns automatgir med el. overdrive. Blant motorjournalister fikk modellen kritikk for innvendig støynivå og lite overbevisende girkasser. Euro-NCAP ga 1998-modell Accent kun 1,5 stjerner i sin kollisjonstest.
Antimilitarisme
Begrunnelser og historikk
Historisk knyttes antimilitarismen særlig til kampen mot opprustning, våpenkappløp, kapitalisme, nasjonalisme og imperialisme, det vil si en aggressiv makt- og utenrikspolitikk som har som mål å styre og dominere andre land, gjerne ved bruk av våpenmakt. Antimilitarismen forbindes også ofte med pasifistiske protester, selv om antimilitaristene ikke nødvendigvis er pasifister imot bruk av vold; sosialistiske antimilitarister kan snarere være kritiske til det statlig sentraliserte voldsmonopolet og mene at soldatene må vende seg mot sin egen regjering for å stoppe en imperialistisk krig. De kan isteden gå inn for folkevæpning i ulike former. Dette synet kan føre til politisk situasjonsbestemt militærnekting; ikke-pasifistiske militærnektere og antimilitarister kan motsette seg å bruke våpen for det regimet man lever under, eller mot de fiendene som dette regimet peker ut.
Hyundai Accent
2000
Ny Accent (LC) ble introdusert 2000. Lengden økte med 9,5 cm og eksteriørmessig fikk modellen mer markerte linjer enn forrige utgave. Større kvalitetsfølelse med dyrere og bedre materialvalg preget interiøret. Nakkestøtter i baksete ble standard i Norge, ABS-bremser utstyres med EBD (elektronisk bremsefordeler) og automatgirkassen ble modifisert. Utstyrsutgaver fra L til GLS. Fra 2003-modellen (LC2) fikk eksteriøret en facelift med bl.a. klare lykteglass, og ble nå kun levert i GLS 5-dørs kombikupe i Norge. Nytt er også sidekollisjonsputer foran.
Antimilitarisme
Begrunnelser og historikk
I Europa og Norge sto antimilitarismen særlig sterkt i tida før og etter første verdenskrig, ikke minst i den internasjonale arbeiderbevegelsen. Antimilitarismen har i mindre grad preget kampen mot atomvåpen etter andre verdenskrig og protestene mot krigsoperasjoner ledet av Nato og FN, fordi de fleste mener at et samfunn til en viss grad har behov for et militærvesen av hensyn til egen sikkerhet.
Hyundai Accent
2006
Hyundai introduserte i april 2005 neste generasjon Accent på New York International Auto Show. Høyere sikkerhetsnivå med 6 kollisjonsputer, mer elegant eksteriør samt mer moderne interiør. Leveres med ny motor med CVVT-teknologi (kontinuerlig variable ventiltider) og nå bremseskiver også bak. Deler plattform og drivlinje med Kia Rio. 5-dørs kombikupe er faset ut og modellen ble da mindre interessant for det norske markedet.
Motor
Accent ble levert med Hyundais første egenutviklede motor (Alpha): Tverrstilt 12-ventiler rekkefirer med direkte bensininnsprøytning. 1,5 L ble ikke lenger importert til Norge fra 1997-modell. Samtidig ble maksimalt effektuttak redusert på 1,3 L med manuell girkasse (fra 84 hk til 75 hk). De siste utgavene av Accent (LC2) 1,3 L har blitt levert med høyere effektuttak på 86 hk. Drivstofftank på 45 L.
Det er levert noen få ekspemplarer med 1,5 L SOHC tresylindret dieselmotor til Norge. Den yter 82 hk v/4000 omd, maks dreiemoment 184 Nm v/1900-2600 omd (kun man. girkasse tilgjengelig). Største 1,6 L DOHC bensinmotor som yter 105 hk v/5800 omd, maks dreiemoment 143 Nm v/3000 omd er ikke blitt importert. 1,3 L er i enkelte markeder levert med forgasser (ikke i Norge).
WRC - World Rally Championship
Hyundai deltok i WRC (World Rally Championship) i 2001-2003. Beste plassering ble 4.-plass i merkemesterskapet i 2002. Accent WRC3 var utstyrt med en turboladet 2,0 L DOHC 16-ventiler rekkefirer som yter 300 hk med maks dreiemoment 580 Nm. 3-dørs kombikupe med 6-trinns sekvensiell girkasse, firehjulstrekk og 18" OZ-felger (på asfalt).
Gjermåa
Gjermåa er en elv på Romerike i Viken. Den er omkring 25 km lang. Elven kommer fra innsjøen Storøyungen (331 moh.) i Romeriksåsene Fra utløpet av denne danner den et stykke kommunegrensen mellom Nittedal og Nannestad, før den renner ut i de mindre innsjøene Smalgjermenningen (293 moh.) og Gjerdrumsgjermenningen (290 moh.). Videre renner den sydøstover før den svinger mot øst og kommer ut på det flate Romerike ved Grønlundfjellet. Den svinger så igjen mot sydøst og renner ut i Leira nordøst for Hekseberget. Et lite stykke før utløpet danner den kommunegrensen mellom Gjerdrum og Sørum.
Elva er ikke særlig stor, men har likevel svært mange fiskearter. Det er registrert hele 17 arter: abbor, gjedde, gullbust, hork, laue, mort, steinsmett, vederbuk, ørekyt, ørret, karuss, brasme, flire, gjørs, lake, stam samt ubestemt niøye. Det er dessuten regisrert edelkreps, men ikke elvemusling.
Elva nedenfor allmenningen er en viktig åre for biologisk mangfold i et ellers fragmentert landskap.
Fylkesvei 120 går i bro over Gjermåa ved Kråkvål.
Jalal Talabani
Jalal Talabani (født 12. november 1933, død 3. oktober 2017 ) var en irakisk jurist og politiker. Han var president i Irak fra 2005 til 2014. Han var grunnlegger av partiet Kurdistans patriotiske union (PUK), og ledet partiet fra starten. Talabani var en av de sentrale kurdiske lederne i Irak og var i mange år en respektert og fryktet geriljaleder. 6. april 2005 ble han valgt til Iraks president etter landets første frie valg. 11. november 2010 ble han gjenvalgt for en ny periode.
Oppvekst
Talabani, som gjerne ble kalt Mam (onkel) Jalal blant kurdere, var utdannet advokat ved universitetet i Bagdad. Den politiske karrieren begynte han allerede som student, da han grunnla Den kurdiske studentunion, ungdomspartiet til Kurdistans demokratiske parti (KDP).
Han steg raskt i gradene i partiet, og ble valgt inn i partiets ledergruppe, Politbyrået. Som følge av partilederen Mustafa Barzanis autoritære lederstil, så vel som politiske uenigheter, kom det til brudd mellom Barzani og politbyrået, som opprettet sine egne væpnede styrker (peshmerga). Politbyråets leder var Ibrahim Ahmad som seinere skulle bli Talabanis svigerfar. I 1966 kjempet politbyrået sammen med irakiske regeringsstyrker mot KDP.
Partileder og geriljafører
I 1975 var Talabani og Politbyrået med på å danne Kurdistans patriotiske union (PUK), et sosialistisk parti som søkte å bryte det tradisjonelle klansamfunnet som KDP bygde på og samtidig kjempe mot den arabiske regjeringen i Bagdad.
I 1987 innledet Saddam Husseins hær den beryktede anfal-kampanjen mot kurderne, som er blitt stemplet som folkemord av det internasjonale samfunnet. Første fase i anfal-kampanjen omfattet angrep på landsbyer under PUKs kontroll, og gjorde  systematisk bruk av stridsgass. Talabani og hundretusener av andre kurdere måtte flykte fra Nord-Irak til Iran.
Etter at allierte styrker hadde kastet Irak ut av Kuwait i 1991, kom det til opprør mot Saddam Husseins regime flere steder i Irak. Regjeringsstyrkene ble raskt fordrevet fra de kurdiske områdene, uten at PUK eller KDP var forberedt på dette. Talabani og mange andre kurderledere vendte tilbake til Irak, men måtte snart flykte for en offensiv fra Baathpartiets republikanergarde. Masseflukten førte til at det internasjonale samfunn opprettet en «sikker sone» for flyktningene i Nord-Irak. Fra denne sonen  har dagens selvstyrte kurdiske region utviklet seg.
I 1992 vendte Talabani tilbake til Nord-Irak og ledet PUKs arbeide for å utvikle en kurdisk administrasjon i områder som Baathpartiet hadde trukket seg ut av. Motsetningene mellom PUK og KDP førte til at det kurdiske selvstyreområdet ble delt i to atskilte områder. I 1995 brøt det ut kamper mellom de to kurdiske partiene. PUK erobret den kurdiske hovedstaden Arbil, og KDP tilkalte den irakiske hæren for å gjenerobre byen. Talabani fikk på sin side hjelp fra Iran.
I 1998 ble det etablert våpenhvile mellom de to partiene, som siden har delt makta i kurdiske regionen mellom seg.
President i Irak
Etter den allierte invasjonen i 2003 har samarbeidet mellom KDP og PUK gjort store framskritt. De to partiene har stilt felles lister ved nasjonale og regionale valg. Talabani ledet den kurdiske alliansen i nasjonalforsamlingen i Bagdad, og ble i 2005 valgt til president i Irak, mens KDP-lederen Massoud Barzani (sønn av Mustafa Barzani) fikk vervet som president i den kurdiske regionen.
Som statsoverhode arbeidet Talabani for å samle Iraks ulike etniske og religiøse grupperinger. Han drev også aktivt diplomati i verdenssamfunnet. Som første kurder noen sinne deltok han under samlinger av statssjefene i Den arabiske liga. Han besøkte flere ganger Ankara for å forhandle med tyrkiske myndigheter, og var en hyppig gjest i Washington såvel som i Teheran.
11. november 2010 ble Talabani gjenvalgt som president for en ny periode av den irakiske nasjonalforsamlingen. Hans første embetsgjerning var å be den sittende (interim-)statsminister Nouri al-Maliki å danne ny regjering. Malikis regjering tiltrådte  21. desember.
Splittelse i PUK
Splittelsen medførte at PUK ikke lenger var jevnbyrdig med Massoud Barzanis KDP. Såvel i den kurdiske regjering i Arbil som i nasjonalforsamlingen i Bagdad ble KDP nå det klart største kurdiske partiet, mens Gorran og PUK kjempert om annenplassen.
Helse
Talabani hadde lenge dårlig helse og ble gjentatte ganger behandlet for ulike lidelser ved sykehus i Irak, Tyskland og USA.
4. august 2008 gjennomgikk en hjerteoperasjon ved Mayo-klinikken i Minnesota.
17. desember 2012 ble Talabani rammet av et alvorlig hjerneslag, og ble først innlagt på sykehus i Bagdad. Neste dag ble han fløyet til Berlin for videre behandling. Det ble raskt spredd rykter i media om at han var død. Kurdiske og irakiske kilder dementerte ryktene umiddelbart, men spekulasjonen om hvem som skulle etterfølge ham som president i Irak, og som leder for PUK skjøt fart.
Guus Hiddink
Guus Hiddink (født 8. november 1946) er en nederlandsk fotballtrener. Han ble i 2014 ansatt som trener for Nederlands herrelandslag.
Hiddink ble nasjonalhelt i Sør-Korea etter lagets overraskende resultater i VM i 2002, der han ledet Sør-Korea til den første VM-semifinalen noensinne. Samme år ble han kåret til årets trener av World Soccer Awards.
Yrkesforbud
Yrkesforbud, på tysk Berufsverbot, er i Tyskland og andre land et forbud mot å ansette personer som er mistenkt for forfatningsfiendtlig innstilling eller virksomhet, i offentlige stillinger. Yrkesforbud kan også praktiseres ved at personer som har et samfunnsskadelig politisk eller kulturelt syn, mister jobben de allerede har.
Berufsverbot i Tyskland
Berufsverbot var historisk en foranstaltning iverksatt av de nazistiske myndighetene og var rettet mot «samfunnsavvikere» og «mindreverdige raser». Ordningen skulle være til hinder for at kunstnere fortsatte å lage entartete kunst, og sikre at bare rettsindige mennesker fikk anledning til å tjene til livets opphold.
Berufsverbot ble praktisert i Vest-Tyskland fra 1972 av frykt for politiske ekstremister, og begrepet fikk stor oppmerksomhet i den politiske samfunnsdebatten på 1970-tallet. Ordninga gikk ut av bruk på 1980-tallet. Den tyske grunnloven har fortsatt forordningen, men nå rettet mot «samfunnsskadelig virksomhet». Forordningen opphever blant annet menneskerettighetskonvensjonens bestemmelse om enhvers rett til å søke lykken på sin egen måte.
Tor Egil Horn
Tor-Egil Moxness Horn (født 4. januar 1976) er en tidligere norsk fotballspiller. Han kom til Bodø/Glimt fra Brønnøysund Idrettslag i 1996 og fikk sin tippeligadebut i 1997. Horn hadde kontrakt med Glimt til 2009, men la opp i 2007 på grunn av skadeproblemer. I 2004 ble han tatt ut i Åge Hareides, men på grunn av skader måtte Horn melde forfall. I 2004 var FC Brussel interessert i Horn, men Bodø/Glimt avslo fordi de ønsket å ha tre keepere i troppen.
Yrkesforbud
Yrkesforbud i Norge
I Norge fastslår arbeidsmiljøloven og diskrimineringsloven at ingen kan utestenges fra et arbeid på grunn av politisk eller annen overbevisning. Unntatt er virksomheter som skal fremme spesielle politiske eller religiøse meninger. Også plagsom agitasjon på arbeidsplassen kan medføre oppsigelse. Det samme kan ifølge straffeloven dessuten gjelde for visse yrker der personer dømt for straffbare handlinger er utestengt. Dersom en person gjennom lovbrudd har vist seg «uverdig» en offentlig stilling, kan han eller hun også fradømmes en slik stilling.
Tor Egil Horn
Horn har de siste årene slitt med en kneskade som ikke vil forsvinne og har knapt spilt kamper siden 2005. Han var i gang med å trene seg opp til 2007-sesongen. Men tidlig i mars 2007 kom meldingen om at han ikke ble så bra i kneet som han hadde håpet, og at han bestemte seg derfor for å legge opp. Nå lever Horn i Mo i Rana på Helgeland i Nordland
Yrkesforbud
Andre yrkesbegrensninger
Svært mange land har i praksis bestemmelser som legger begrensninger for yrkesvalg. En kan diskrimineres ut fra kriminell bakgrunn, men også kjønn, etnisk tilhørighet, politisk virksomhet, religiøst syn og annet. Særlig personer med visse typer notater i strafferegisteret kan ikke søke utdanning og jobb i enkelte yrker. Eksempler på en type yrkesforbud i Norge er utestengelse av ranere i vaktselskaper og dømte sexovergripere mot barn i barnehager. Også politiet krever plettfri vandel hos sine ansatte. Dette legges imidlertid ikke til hinder for annen yrkesutøvelse.
Danmarks historie (1814–1848)
Det var et utarmet land som sto igjen etter statsbankerotten, Englandskrigene og tapet av Norge til Sverige. Frederik VI inviterte seg selv med til Wienerkongressen i 1814–15 for å sikre seg så gunstige betingelser som mulig og det lyktes han å få Lauenburg som ble makeskiftet med Svensk Pommern fra Preussen, samt et pengebeløp fra Sverige, som erstatning for tapet av Norge.
Yrkesforbud
Andre yrkesbegrensninger
Vanlige yrkesbegrensninger som faglige krav til beståtte prøver, eksamener og praksisperioder samt fysiske krav til arbeidssøkeren, for eksempel krav om svømmeferdigheter, normalt fargesyn og så videre, regnes ikke som yrkesforbud.
Teppaveien (Oslo)
Teppaveien (3–11B, 2–12C) er en vei på Grorud (bydel Grorud) i Oslo. Den går nordover fra Sagstuveien, forbi Kirkesvingen og gjennom Grorud kirkegård mot plassen vest for kirken.
Navnet er et gammelt lokalnavn der «teppe» betyr å stenge. Det viser til at veien har vært stengt med grind, muligens mellom gårdene Grorud og Ulsholt. Veien antas å ha svært gamle aner, og hadde forbindelse med Oldtidsveien på Furuset.
Danmarks historie (1814–1848)
Under Frederik VIs etterfølger Christian VIII oppsto det en bevegelse mot eneveldet og ved hans død var motstanden ikke blitt mindre. Da de tyske nasjonalliberale i hertugdømmene Slesvig og Holstein samtidig ønsket selvstendighet fra Danmark og den kongevalgte regjeringen nølte, gikk en deputasjon til den nye kongen Frederik VII. Han meddelte at han nettopp hadde avskjediget sitt ministerium og ville utnevne en ny samlingsregjering. Eneveldet var avskaffet og treårskrigen brøt ut da hertugdømmene utnevnte sin egen regjering.
Mot periodens avslutning ble eneveldet avskaffet og Danmark fikk en folkevalgt regjering som arbeidet for å utforme en fri forfatning.
Reformer
I 1814 ble det sendt ut en «anordning, som bestemmer, hvad bekendere af den mosaiske religion, der opholder sig i Danmark, har at iagttage.» Denne tittelen dekket over en opphevelse av alle lover om jøder i Danmark. Nå fikk jødene alminnelig borgerrett og rett til å livnære seg i ethvert lovlig yrke. Det hadde i første rekke vært et mindretall av velstående jøder med M.L. Nathanson i spissen som hadde arbeidet for den nye loven. De fattigere medlemmene av menigheten ønsket derimot å bevare det jødiske særpreget. Den nye anordningen kom mindretallet i møte ved å kreve at jødene skulle følge landets alminnelige lover om skifte, fattigvesen og skolegang.
Dokumenter vedrørende ekteskap eller testamente skulle skrives på dansk eller tysk og følge dansk tidsregning for å være rettsgyldige. Dessuten ble det i forbindelse med oppnåelse av borgerretten tilknyttet det krav at de unge jødene skulle bestå en eksamen i den mosaiske tro på linje med konfirmasjonen i folkekirken. Selv om jødedommen nå var blitt en offisiell religion, gikk mange jøder i de følgende årene skrittet videre og lot seg selv eller sine barn døpe. Blant dem var Henrik Hertz og C.N. David.
Forordningen var ikke like populær i befolkningen og resulterte blant annet i de såkalte jødefeidene i 1819 i København og flere provinsbyer etter den økonomiske krisen i 1816.
Landbrukskrise
Landbruket ble hardt rammet av pengereformen i 1813 og da mulighetene for eksport til de lukrative markedene var stengt, var det ikke åpning for å eksportere seg ut av problemet. Etter krigen innførte en rekke land proteksjonistiske lover for å beskytte det hjemlige kornmarkedet mot utenlandsk import; England innførte en kornlov i 1815 som forbød kornimport hvis den hjemlige kornprisen falt under et visst nivå og Frankrike fulgte etter i 1819. Også Norge, som hadde øket kornproduksjonen under krigen grunnet sviktende forsyninger fra Danmark, forsøkte å beskytte hjemmemarkedet sitt gjennom toll på utenlandsk korn. Den virkelige krisen begynte i 1818, da prisene og også salget til utlandet falt dramatisk. Det gikk mest ut over de kornproduserende godsbrukene og de nye selveierne med store lån i eiendommen og dette førte til mange tvangsauksjoner.
Ny nasjonalbank
Det var et brudd på eneveldets prinsipp om at all makt lå hos kongen. Ledelsen besto av et 15 mann stort representantskap som ble valgt blant aksjeeiere og låntakere i banken. Inndragingen av sedler gikk svært langsomt og først i 1830–årene var seddelomløpet halvert og i 1838 nådde banken pålydende verdi. Banken førte en meget stram og forsiktig utlånspolitikk som spesielt København kom til å lide under, med det resultat at Hamburg i etterkrigsårene overtok byens posisjon som regionens verdenshandelsby. Mange jyske handelsfolk foretrakk nå Hamburg og hamburgsk mynt. Den københavnske handel på Ostindia og Afrika gikk helt i stå og bare eneretten på handelen og raffinering av vestindisk sukker holdt byen på et akseptabelt nivå.
Etterkrigstiden gjorde det slutt på mange av Københavns store handelshus. De siste forsvant i 1820 i forbindelse med at det ble tatt opp et stort innenlandsk statslån på seks millioner riksdaler med en svært gunstig rentetilskrivning. Det tømte mange firmaer for kapital, firmaer som stadig led under handelskrisen etter krigen. Danmarks posisjon i verdenshandelen var tapt og i de kommende årene ble det bare gjort få forsøk på å starte nye selskaper. De eksisterende måtte konsentrere seg om å utvikle og handle med danske forbedrede industri- og landbruksprodukter.
Romantikken
I 1820–årene avtok interessen for den romantiske åndsretningen som var oppstått i starten på 1800-tallet. I stedet kom det en fornyet interesse for den engelske litteraturen fra det førromantiske 1700–tallet, spesielt hos den yngre generasjonen. En av hovedkreftene var Steen Steensen Blicher som i 1824 skapte en ny poetisk realisme med sin novelle Brudstykker af en landsbydegns dagbog. En annen tendens i romantikken var en fornyet interesse for dansk og norsk oldtid, språk og opprinnelse. Folkets etterlatenskaper: gravhauger fra oldtiden og runestener vakte ærefrykt. Dette var en radikal endring siden 1793 da en veiforordning hadde bestemt at de nye hovedlandeveiene skulle anlegges så tett på haugene som mulig da de ga mengdevis av råmaterialer til grus til veiene. I 1807 hadde regjeringen opprettet Den kongelige kommission til oldsagers opbevaring som fikk plass på loftet til Trinitatis kirke og i 1816 kom den under ledelse av Christian Jürgensen Thomsen.
Thomsen revolusjonerte samlingen ved å dele den inn etter ideen om at det hadde eksistert en steinalder som var blitt avløst først av en bronse–og senere av en jernalder. Staten fredet også flere og flere oldtidsminner i det danske landskapet i disse årene. Mange interesserte seg også for de gamle tekstene; Rasmus Nyerup ga ut Snorres Edda i dansk oversettelse i 1808 og i fra 1810 og utover utga Grundtvig sine gjendiktninger av Saxo og Snorre. Han dro også frem det gammelengelske Beowulfkvadet fra 800-tallet.
Hayes Jones
Hayes Jones tilhørte i flere år verdenstoppen på 110 meter hekk. Som vinner av den amerikanske OL-uttakingen var han favoritt foran OL 1960, men måtte nøye seg med bronse etter tittelforsvareren Lee Calhoun og Willie May.
Danmarks historie (1814–1848)
Romantikken
I 1825 ble Det kongelige nordiske oldskriftselskab stiftet. Det skulle utgi de gamle islandske skriftene og beskjeftige seg med alt som kunne belyse Nordens gamle språk, historie og oldsaker. Inspirert av den skotske forfatteren Walter Scott ble den historiske romanen populær i 1820–årene; B.S. Ingemann ga ut en rekke historiske romaner om den danske middelalderen, som skulle vekke danskenes bevissthet om seg selv som nasjon. Romanene ble trykket i store opplag og har antakelig nådd alle samfunnslag.
På begynnelsen av 1800–tallet gjennomgikk skoleundervisningen en større forandring. I 1814 kom en skolelov som krevde at all undervisning skulle skje ved en faglærer (og ikke en tilfeldig teolog på jakt etter et prestekall). Samtidig ble det innført skolepenger. Det innebar nedleggelse av en rekke latinskoler og antall elever sank. Det ble nå i større grad enn tidligere de bedrestiltes barn som fikk undervisning. Undervisningen fikk til gjengjeld en høyere standard.
Hayes Jones
Fire år senere stilte Jones igjen opp på 100 meter hekk under OL 1964 i Tokyo, hvor han vant gull.
Danmarks historie (1814–1848)
Romantikken
Også på de høyere læreranstaltene skjedde det forandringer. Blant annet ble de tradisjonelle fagene teologi, jus og medisin ved Københavns Universitet supplert av to-årige utdannelser i mekanikk og anvendt naturvitenskap i 1829. Dette ble tilbudt ved den nyopprettede Polyteknisk Læreanstalt. Den var blant annet opprettet etter initiativ av elektromagnetismens oppdager H.C. Ørsted. Også offiserutdannelsen fikk en høyere standard ved opprettelsen av Den Kongelige Militaire Højskole, som skulle gi en vitenskapelig overbygning på den utdannelsen kadettakademiet tilbød på.
Julirevolusjonen 1830
I juli 1830 abdiserte den franske kongen Karl X etter massive demonstrasjoner til fordel for Ludvig Filip som måtte underskrive en forfatning. Denne lille revolusjonen gav gjenlyd over store deler av Europa og ledet blant annet til uroligheter i Nederland og Polen. Frederik VI var også engstelig for at folket ville vende seg mot ham, men den jevne befolkningen i Danmark var ikke interessert i store omveltninger. Store deler av borgerskapet arbeidet for kongemakten og kongen nøt stadig stor popularitet blant bøndene for sine landboreformer.
Hayes Jones
Hayes Jones satte aldri verdensrekord på 110 meter hekk, men han er likevel å finne på listen over tidligere verdensrekordinnehavere. Han var med på det amerikanske laget som satte verdensrekord på 4 x 100 m stafett på et stevne i Moskva, med tiden 39,1.
Han vant gull på 110 meter hekk under de Panamerikanske leker 1959 i Chicago.
Danmarks historie (1814–1848)
Julirevolusjonen 1830
Urolighetene fikk imidlertid betydning for Danmark. I 1814 hadde Frederik VI lovet å innføre en stenderforsamling for Holstein. Dette kravet ble nå fremsatt igjen av en representant fra Det tyske forbund.
En ung dansk embetsmann i det tyske kanselli, Uwe Jens Lornsen, ga ut en liten bok på 12 sider i 1830, som vakte oppsikt. Boken het «Ueber das Verfassungswerk in Schleswigholstein» og i den krevde Lornsen at Slesvig-Holstein skulle ha en fri forfatning og kun skulle ha «konge og fiende» felles med Danmark. Frederik VI ble bekymret for denne oppdelingen av riket som Uwe Lornsen skisserte og han ble avskjediget. Boken hans hadde imidlertid vunnet tilslutning spesielt blant studentene og borgerstanden i Kiel.
Stenderforsamlinger
I København ble regjeringen klar over at den måtte gjøre noe og innfridde sitt løfte fra 1814. I motsetning til Lornsen ville man ikke forene de to hertugdømmene, men hvis Holstein fikk en stenderforsamling, måtte man også gi Slesvig en. Som konsekvens av eneveldets prinsipp om like vilkår måtte kongen også innføre stenderforsamlinger i selve kongeriket. Etter en behandling i statsrådet sendte regjeringen den 28. mai 1831 ut to anordninger om rådgivende provinsialstenderforsamlinger i kongeriket og i hertugdømmene. Det ble til sammen opprettet fire forsamlinger; en for Øerne, en for Jylland, en for Slesvig og en for Holstein. Forslaget ble utformet av en stenderkomité og 15. mai 1834 kunne den utstede den endelige forordningen som ble det rettslige grunnlaget for de fire stenderforsamlingene.
Velgerkorpset var delt inn i tre klasser; grunneierne i byen, godseierne og bøndene. Hver klasse fikk en tredjedel av stemmene. Forsamlingen for Øerne fikk sete i Roskilde med 70 medlemmer, forsamlingen for Jylland i Viborg med 55 medlemmer, den slesvigske i Slesvig med 43 medlemmer og den holsteinske i Itzehoe med 47 medlemmer. Bare ca. 3 % av befolkningen hadde valgrett til forsamlingene, som ikke kunne gi lover, men kun gi råd til kongen og hans administrasjon. Da medlemmene fikk rede på den store statsgjelden på godt over 130 mill. riksdaler fremsatte de krav om å få kontroll med statsfinansene, noe statsrådet avviste kontant. Mellom 1837–41 ble det innført kommunale råd, byråd, amtsråd, sogneråd og i København en borgerrepresentasjon med omtrent samme stemmerett som til stenderforsamlingene.
Utilfredsheten med den begrensede stemmeretten til stenderne fikk de liberale kreftene til å bli mer synlige; C.N. David grunnla i 1834 det liberale ukebladet Fædrelandet, som brakte kritiske anonyme artikler som blant annet talte for en fri forfatning. Bladet ble hurtig nedlagt etter at kongen hadde bedt myndighetene om det og han utsendte et reskript som klart fortalte at «Vi alene vide».
Arvekravet fra Augustenborgerne
Den største jordeieren i Slesvig i 1830–årene var hertug Christian August av Augustenborg som satt i stenderforsamlingen for Slesvig. Han fremsatte i 1837 et arvekrav på både Slesvig og Holstein med henvisning til at den oldenburgske mannslinje var i ferd med å dø ut. Det ga slesvig-holsteinerne en mulighet for en uavhengig slesvig-holsteinsk stat mellom Elben og Kongeå og førte i 1848 til et program for de ikke-danske bevegelsene som inneholdt følgende tre punkter:
Det siste kravet innebar at Augustenborgerne skulle overta hertugdømmene etter Frederik VIIs død.
Striden hadde sitt utspring i de forskjellene i arvefølge som det var mellom kongeriket og hertugdømmene. I Danmark var arveretten bestemt av Kongeloven som påbød at den gikk gjennom nærmeste kvinnelinje i tilfelle av at mannslinjen etter Frederik III døde ut. I Holstein gjaldt kun mannlig arvefølge og augustenborgerne hevdet at det også var tilfellet i Slesvig. På denne måten ville augustenborgerne arve begge hertugdømmene og kunne opprette en stat som strakte seg helt opp til Kongeå. Danskene fastholdt at Slesvig var en del av Danmark og at det derfor var Kongelovens bestemmelser som gjaldt og Slesvig altså skulle forbli under den danske kongen og grensen skulle dras ved Ejderen slik de nasjonalliberale i Danmark ønsket.
Politisk organisering
Stenderforsamlingenes mangel på innflytelse fikk en liberal politisk bevegelse til å vokse frem, drevet av avisdebatten som oppsto etter opprettelsen av stenderforsamlingene. Blant annet beskrev kaptein A.F. Tscherning i 1831–32 manglene ved det danske forsvaret og anbefalte en folkevæpning i stedet for den udemokratiske verneplikten som påhvilte bøndene alene. Da kapteinen kritiserte både Danmarks forsvars-og utenrikspolitikk i Kjøbenhavnerposten i 1833, sendte Frederik VI ham på en mangeårig «studiereise» til utlandet. Alle kunne se at dette var en dårlig skjult landsforvisning og hyllesttalene ved avreisen hans i juni samme år viste viljen til å organisere en liberal opposisjon i Danmark.
Trykkefriheten trues
Utilfredsheten med stenderforsamlingene var størst blant studenter og akademikere. C.N. David, professor i statsøkonomi, advarte mot overvekten av grunneiere i stenderne. Han var i 1834 i forbindelse med valget til stenderforsamlingene med på å opprette Fædrelandet. Tonen i bladet var fra starten av kritisk mot stenderne og eneveldet. På tross av sensuren ga David ut en rekke kritiske anonyme artikler. Det fikk Frederik VI til i desember 1834 å pålegge kanselliet dels å overveie sak mot David, dels en generell skjerpelse av sensuren, bl.a. ved å frata domstolene muligheten for å underkjenne politimyndighetens inngripen.
Da en gruppe akademikere i København fikk rede på tiltaket, organiserte de en innsamling på nesten 600 underskrifter på en trykkefrihetsadresse til kongen. I den ba de i ydmyke vendinger kongen om ikke å endre trykkefrihetslovgivningen og opprettholde domstolenes mulighet for inngripen. Kongen svarte i et ofte sitert reskript: Kongen og hans administrasjons oppvisning i bedreviten var et dårlig varsel om hvor lite kongen ville lytte til råd fra stenderforsamlingene. Det satte for alvor gang i organiseringen av de liberale kreftene.
På vårparten i 1835 stiftet en gruppe moderate liberale «Selskabet for Trykkefrihedens rette Brug» som både skulle virke for å sikre den daværende trykkefrihet og motvirke «misbruk» av trykkefriheten. Ikke bare fra smusspressen, men også fra ultraliberalt hold. Selskapet hadde i april allerede 500 medlemmer og tallet steg til 2 256 ved årets utgang, noe som gjorde selskapet til datidens største. Det var dominert av akademikere; en gruppe som fra starten av var delt opp i to grupper: En yngre, spesielt københavnske, ultraliberale, som ønsket at selskapet skulle virke for en ubegrenset trykkefrihet som prinsipp. Og en eldre med moderate liberale som ønsket å opprettholde den opprinnelige målsetningen.
C.N. David ble i forbindelse med rettssaker i desember og mai frikjent både ved første instans og i Højesteret. De liberale påpekte nå overfor administrasjonen at stenderforsamlingene ville få vanskeligheter med å gi kongen råd dersom de ikke kunne få kjennskap til hva som rørte seg i offentligheten gjennom en forholdsvis fri meningsutveksling i pressen. Regjeringen nøyde seg med å avskjedige David fra hans professorstilling.
Stenderforsamlingenes møter
Utenfor møtesalen videreførte bondestanden den organiseringsformen den hadde utviklet på slutten av 1700–tallet. Gjennom en lang rekke petisjoner, bønneskrifter, med tallrike underskrifter la den press på stenderrepresentantene spesielt for å få avskaffet gårdmannshoveriet. Godseiernes svar lød at skulle festebøndene ha større frihet så skulle godseierne ha friere rådighet over festejorden som var deres eiendom. Petisjonsbevegelsen innledet tendensen til at de deputerte selv kom med forslag til debatt i stedet for bare å drøfte lovforslag fremsatt av regjeringen. Til de liberales forargelse var ikke møtene offentlige og de første referatene fra møtene som ble utgitt i Stændertidende, var mangelfulle. Etter hvert tok stenderforsamlingene med eller mot regjeringens vilje mange politiske spørsmål opp til debatt, som var vanskelige å debattere i et eneveldig samfunn med utstrakt pressekontroll.
I april 1836 møttes de to andre stenderforsamlingene i Viborg og Slesvig. Den jyske forsamlingen var både mindre og hadde et mer ensartet preg enn øyenes. De fleste bønder på Jylland var selveiere og godsene var mindre, og akademikerne og embetsmennene var lenger vekk fra det «dannede» København og var nærmere bøndenes og byboernes daglige liv. I alle fall utgjorde bøndene en større gruppe i forsamlingen og var ikke så tause som dem i Roskilde. Spesielt gjorde selveieren Ole Kirk seg bemerket ved et godt grep om de parlamentariske formene. Da de sosiale skillene var mindre på Jylland, ble motsetningene mellom de liberale og konservative samt mellom bønder og godseierne ikke så store som i Roskilde. Ofte fant de to gruppene sammen for å motvirke skattekravene og det regulerende presset fra København.
Dansk språk i Nordslesvig
I den slesvigske stenderforsamlingen anmodet den nordslesvigske bonden Nis Lorentzen den 8. juni 1836 om innføring av dansk rettsspråk i Nordslesvig. Det ønsket var neppe av nasjonalistisk karakter, men mer en mulighet for de dansktalende bøndene til å få sine saker behandlet på sitt eget språk og av embetsmenn som kunne snakke med dem på deres språk. Episoden innebar at de små kretsene som i Kiel og Nordslesvig kjempet for det danske språkets rett i Slesvig og de liberale danske kretser fant sammen for første gang. Professor Christian Paulsen slo i brev til Fædrelandet til lyd for Nis Lorentzens synspunkter.
De yngste liberale, med juristen og journalisten Orla Lehmann i spissen, tok saken opp i Trykkefrihetsselskapet og fikk vedtatt at selskapet skulle bre sin virksomhet ut til de dansktalende områdene av Slesvig. Det var et uhyre populært trekk som fikk medlemstallet til å stige til rundt 5 000. Episoden viste imidlertid også at de dansk-og tysktalende slesvig-holsteinske liberale kunne få vanskeligheter med å arbeide sammen i stenderforsamlingen. Den danske opposisjonen i Slesvig fikk enda fastere form da kjøpmannen P.C. Koch i Haderslev begynte å sende ut bladet Dannevirke. De liberale i København støttet aktivt denne virksomheten selv om bladets kongetro linje ga visse betenkeligheter.
Forholdet mellom byen og landet
I 1837 ble portkonsumtionen (en form for avgift) lempet for å sikre en større vareutveksling mellom byen og landet og provinsbyene opplevde i 1830–årene en generell vekst i innbyggertall og handelsomsetning, mens Københavns vekst nesten var gått i stå etter krigen. Samtidig ble det bygget grunnmurte hus med tak av teglstein og ofte i flere etasjer, mens underklassen ble stuet sammen i bakhus og tilbygg.
Flere provinsbyer fikk på slutten av 1700–tallet sine egne aviser, imidlertid trykket de langt opp i 1800–tallet gjenbruksstoff fra hovedstaden eller utlandet og kom ut bare en til to ganger i uken. Provinsbyene opplevde både øket vekst og øket konkurranse. Byhåndverkernes laugssmonopol ble presset, dels fra den økte importen av utenlandske industrivarer, dels fra den store gruppen av landhåndverkere som tross byhåndverkernes lovfestede monopol, ble tolerert av regjeringen. På grunn av den store veksten i landbruket i 1830 og 40–årene ble det behov for flere håndverkere på landet og derfor bodde opp mot 60 % av landets håndverkere i 1840-årene i landdistriktene og unndro seg dermed laugenes kontroll. Byhåndverkerne klaget forgjeves sin nød til stenderforsamlingene og det ble mer og mer klart at det antakelig ville komme en liberalisering av laugsystemet, med eller uten deres medvirkning. I 1838 sendte regjeringen ut en liberal tollov som skulle binde helstaten sammen ved å gjøre Danmark, Slesvig, Holstein og Lauenburg til et felles marked for å motvirke den tyske tollforeningen, som var begynt å virke i 1834. Tollsatsen ble hevet overfor det tyske markedet mens importtollen ved Kongeåen for varer fra Hertugdømmene ble opphevet. Imidlertid opprettholdt kongeriket en høyere toll enn Hertugdømmene på manufakturvarer, tømmer, kaffe og sprit blant annet for å beskytte den skrøpelige danske klesproduksjonen.
København ønsket å gjøre seg fri fra det tyske markedet for import og derfor opprettet en gruppe polyteknikere Industriforeningen i 1838 for å fremme dansk industriproduksjon. Samtidig plasserte eldre ledende liberale med forretningsmannen L.N. Hvidt seg i spissen sentralt i Nationalbankens styre, for på denne måten å gjennomføre en mer aktiv utlånspolitikk til fremme for arbeidslivet. Industriforenings medlemmer var i de første par årene hovedsakelig håndverkere som ønsket å benytte foreningen til å forsvare laugsinstitusjonen. Imidlertid var flesteparten av dem fra industrinæringen, de store handlende og liberale politikere, liberalister og dette førte til en splittelse og dannelsen av Håndværkerforeningen i 1840.
I løpet av de siste femti årene før opphevingen av stavnsbåndet var landbruket blitt totalt forandret. En opptelling året før hadde vist at under én prosent av landbruksjorden stadig var uutskiftet. Utviklingen var gått hurtig i starten, hvor halvparten av landets gårder opp til år 1800 var gått fra feste til selveie, men deretter gikk utviklingen i stå ved krigens utbrudd rundt århundreskiftet og først i løpet av 1830–årene tok utviklingen for alvor fart igjen og dette hadde skapt en interesse for en ny landboreform. Orla Lehmann grep sjansen og fremsatte et kontroversielt forslag på et hasteinnkalt festmøde i anledning af stavnsbåndsjubilæet. På møtet påsto han at da bondestanden så lenge hadde hatt bruksretten til festejorden, selv om den var eid av godseierne, hadde de fått hevd på medeiendomsrett til jorden. Derfor hadde de rett til å forlange at jorden mot en rimelig betaling gikk over til selveie. Lehmann forlangte også hoveriet avskaffet og innføring av alminnelig verneplikt og innskrenkninger i godseiernes jaktrett på bøndenes festejord. Med disse forslagene tok de liberale de første skrittene mot en allianse med bondestanden som ville være nødvendig for å velte eneveldet.
Christian VIII
Da Frederik VI døde 3. desember 1839 var det stor jubel blant de liberale, som nå mente veien for en forfatning sto åpen. Frederik VI var på sine gamle dager blitt meget konservativ, men nå skulle hans fetter Christian VIII ta over. Han hadde i et par måneder i 1814 vært konge i Norge, hvor han hadde akseptert en fri forfatning for Norge. Men alle de store forventningene ble gjort til skamme da kongen besteg tronen. Han hadde ikke tenkt å gi makten fra seg; statsrådet ble sittende og sensuren ble ikke lempet. Mange av de nye liberale uke-og dagbladene som kom frem i 1830–og 1840–årene ble inndratt av sensuren.
Etter en rekke henvendelser om en fri forfatning som Christian VIII avslo, gikk han med på å arbeide for større selvstyre i landsognene og i byene. Den første byen som fikk glede av en rekke administrative reformer, var København, som i 1840 fikk kommunalt selvstyre med direkte valg til en 36 mann stor borgerrepresentasjon. Valgbarheten til den nye borgerrepresentasjonen ble utvidet til alle grunneiere og skatteytere over en viss høy grense. Dessuten kunne den utnevne seks rådmenn til Københavns Magistrat, som stadig ble ledet av en overpresident og tre borgmestre utnevnt av kongen.
Selvstyre nådde ut på landet med de såkalte sogneforstanderskap, en forløper for dagens kommuner. Grensen mellom bønder og husmenn gikk ved en tønne hartkorn og den ble også grensen for valg til den nye instansen som altså ble dominert av gårdmenn. Presten var født medlem og beholdt ansvaret for fattigvesenet og skoletilsynet.
Kongen blandet seg også i den slesvigske språksaken og sendte ut et språkreskript i mai 1840 som påla at rettssystemet og embetsmennene skulle benytte dansk språk i områder hvor det ble snakket dansk i skolen og kirken. Det utløste store protester i den slesvigske stenderforsamlingen som ikke likte denne direkte innblandingen fra København. Kongen og regjeringen ble nå meget forsiktige ettersom de ønsket å bevare den eneveldige helstat samlet for enhver pris.
Motstanden mot eneveldet
Tradisjonelt støttet bøndene kongemakten ettersom de anså at kongen kunne skaffe dem rettferdighet overfor godseierne og embetsmennene. Særlig landboreformene hadde styrket denne oppfatningen. Derfor ble det i spesielt utvalgte kretser samlet inn underskrifter mot en fri forfatning og skattebevillingsrett til stenderne i 1840–årene. Etter at de intellektuelle ikke fikk innfridd sitt håp om en fri forfatning i forbindelse med Christian VIIIs tronbestigelse, viste de interesse for å vinne bøndene for seg.
I februar 1841 fikk Orla Lehmann muligheten til å vinne bøndenes gunst. Han hadde holdt en tale for velgere av bondestanden på Falster, en tale han senere ga ut. Her fremhevet han at det snarere var tidsånden enn Frederik VI som hadde frembrakt landboreformene og at bøndene ikke hadde noen garanti for at andre konger ville være like bondevennlige som den gamle monarken. Derfor ville skattebevillingsrett og en fri forfatning være et sikkert gode for bøndene. Det varte ikke lenge før Lehmann ble anklaget av generalfiskalen å ha oppfordret til å «udbrede had og misnøje mod landets forfatning». Han ble i første omgang frikjent i underretten, men Højesteret idømte han i januar 1842 tre måneders «simpelt fængsel».