cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kjerneenergi
Formering
Forskning og utvikling gjøres fortsatt på formeringsreaktorene siden de har potensial til å brenne opp alle de aktinoidene som finnes i dagens atomavfall, samtidig som de kan produsere energi. I tillegg kan slike reaktorer skape ytterligere mengder atomdrivstoff som kan brukes i andre reaktorer via formeringsprosesser. I 2005 var det to formeringsreaktorer som produserte energi: Dette var Phénix i Frankrike, men denne ble stengt ned i 2009 etter 36 års drift. Dessuten er det en reaktortype kalt BN-600 som ble bygget i 1980 og installert i Beloyarsk i Russland og fortsatt (2016) er i drift, med forlenget levetid til 2025. Ytelsen i en BN-600 er 600 MW, og Russland har planer om å utvide landets bruk av formeringsreaktorer. Full drift for energiproduksjon startet i 2016 med en større type med betegnelse BN-800. Denne har en ytelse på 880 MW. Den tekniske utformingen av en enda større formeringsreaktor, BN-1200, er planlagt å bygges muligens i 2020, med konstruksjon antatt ferdig i 2016 eller 2017.
Mange land har i dag program for forskning og utvikling av såkalte hurtige nøytronreaktorer, og formeringsreaktorer. Spesielt er det Russland, India, Kina, Japan, Frankrike, USA og Sør-Korea, samt noen andre EU-land som har flere slike prosjekter, men der oppstart ikke er forventet før etter 2020 for mange av dem.
Et annet alternativ til hurtige formeringsreaktorer, er termiske formeringsreaktorer som bruker uran-233 fremskaffet fra thorium som fisjonsdrivstoff i thoriumbrenselssyklus. Thorium er omtrent tre ganger mer vanlig enn uran i jordskorpen. Et forsøk med en thoriumreaktor har vært drevet i forsøksreaktoren i Halden siden 2013, og er enda (2017) ikke fullført. Etter dette vil en oppsummere resultatene for mulig utvikling for fremtidig kommersialisering.
Atomavfall
Etter bruk i reaktoren tas brenselstavene ut og plasseres i et basseng for nedkjøling. Etter cirka fem år i dette bassenget vil det brukte brenselet fremdeles være radioaktivt, men temperaturen er lav nok til at de kan håndteres. Etter dette kan de bli transportert til videre tørr lagring i tønner, eller behandles på nytt.
Det kommer altså en konstant avfallsstrøm fra kjernekraftverk i form av atomavfall. Avfallet består først og fremst av ubrukt uran, samt betydelige mengder transuraniske aktinoider. Det vil for det meste si plutonium og curium. I tillegg er cirka 3 % av innholdet fisjonsprodukter fra kjernereaksjoner. Mesteparten av det langtidsradioaktive avfallet er aktinoider, mens fisjonsproduktene utgjør mesteparten av de korttidsradioaktive stoffene.
Høyradioaktivt avfall
Høyradioaktivt avfall gir bekymringer både når det gjelder håndtering og senere deponering. Slikt materiale blir skapt under produksjon av kjernekraft. Oppgaven med å ta vare på dette har noen utfordrende aspekter på grunn av den ekstremt lange tiden radioaktivt avfall utgjør en dødelig risiko for alle levende organismer. Av spesiell bekymring er to fisjonsprodukter med svært lang nedbrytningstid, kjent som technetium-99 med halveringstid 220 000 år, og jod-129 med halveringstid på 15,7 millioner år. Disse stoffene er det dominerende radioaktive avfallet etter et par tusen år. Det mest problemfylte transuranstoffet i brukt atombrenselet er neptunium-237, med halveringstid på to millioner år og plutonium-239 med halveringstid på 24 000 år. Derfor krever høyradioaktivt avfall avansert behandling for at det skal lykkes å isolere det fra biosfæren (livet på jorden). Dette nødvendiggjør vanligvis behandling, etterfulgt av en langsiktig forvaltningsstrategi som medfører permanent lagring, avhending eller omdanning til avfall som ikke er giftig.
Myndighetene rundt omkring i verden vurderer et spekter av forskjellige metoder for avfallshåndtering og deponeringsmetoder. Den vanligste er plassering dypt nede i jordskorpen, såkalt dyp geologisk deponering, selv om det har vært begrenset fremgang med å implementere langsiktige løsninger for avfallshåndtering. Dette skyldes blant annet tidsrammene som gjelder for håndtering av radioaktivt avfall, som varierer fra ti tusen til flere millioner år, ifølge studier basert på effekten av estimerte stråledoser.
Noen forslag til konstruksjon av atomreaktorer, slik som det amerikanske Integral Fast Reactor og den såkalte saltsmeltereaktoren, kan bruke atomavfall fra lettvannsreaktorer som drivstoff. Det vil omformes til isotoper som ville være trygge etter noen hundre år, i stedet for titusener av år. Dette gir et potensielt mer attraktivt alternativ til dyp geologisk deponering.
En annen mulighet er bruk av thorium i en reaktor spesielt konstruert for det, i stedet for å blande thorium med uran og plutonium, for bruk i eksisterende reaktorer. Brukt thoriumbrensel er også radioaktivt bare i noen få hundre år.
Siden en brøkdel av en radioisotops nedbryting av atomer per tidsenhet er omvendt proporsjonal med dens halveringstid, vil den relative radioaktivitet av deponert menneskeskapt radioaktivt avfall avta over tid i forhold til naturlige radioisotoper. Dette på samme måte som nedbrytingen av 120 billioner tonn thorium og 40 billioner tonn uran som det finnes naturlige konsentrasjoner av i jordskorpen. Over en tidsramme på tusenvis av år vil de mest aktive radioisotoper med kort halveringstid bli nedbrutt. Dermed vil alt atomavfall som deponeres i USA øke radioaktivitet i de øverste 600 meter av stein og jord (10 millioner km2) etter omtrent 1 til 10 millioner over den kumulative mengden av naturlige radioisotoper i et slikt volum. Dette selv om nærhet til området der deponeringen skjer ville ha en langt høyere konsentrasjon av kunstige radioisotoper i undergrunnen enn dette gjennomsnittet.
Lavradioaktivt avfall
Atomindustrien produserer også et stort volum av lavradioaktivt avfall i form av forurensede objekter som klær, verktøy, vann, og materialene som selve reaktoren er bygget av. I USA har Nuclear Regulatory Commission gjentatte ganger forsøkt å tillate at lavradioaktivt materiale kan håndteres som vanlig avfall, altså at det deponeres, gjenvinnes, et cetera.
Sammenligning av radioaktivt avfall med industrielt giftig avfall
I land med kjernekraft utgjør radioaktivt avfall mindre enn 1 % av totalmengden giftig avfall fra industri, hvorav mye fortsatt er farlig i lang tid. Totalt produserer atomkraft langt mindre avfall i volum enn det som kommer fra et kraftverk basert på fossilt brennstoff. Kullkraftverk er spesielt kjent for å produsere store mengder giftig og svak radioaktivt aske, dette på grunn av konsentrasjon av naturlig forekommende metaller og svakt radioaktivt materiale i kull. En rapport fra Oak Ridge National Laboratory i 2008 konkluderte med at kullkraft faktisk resulterer i at mer radioaktivt avfall blir sluppet ut i miljøet enn ved drift av atomkraftverk. Dessuten at effektiv dose for befolkningen fra stråling fra kullkraftverk er 100 ganger så høy som fra driften av et atomkraftverk. Kullaske er riktignok mye mindre radioaktiv enn brukt kjernebrensel på basis av massen, men kullaske blir produsert i mye større mengder per enhet av produsert energi. Dette slippes direkte ut i miljøet som flyveaske, mens et atomkraftverk må beskytte omgivelsene mot alt skadelig radioaktivt materiale.
Avfallshåndtering
Deponering av atomavfall blir ofte sagt å være atomindustriens akilleshæl. For tiden blir atomavfall hovedsakelig oppbevart ved atomkraftverket det kommer fra. Det er over 430 steder rundt om i verden der radioaktivt materiale fortsetter å akkumulere seg opp. Noen eksperter foreslår at sentraliserte underjordiske depoter som blir godt forvaltet og overvåket, vil være en stor forbedring fra dagens tilstand. Det er «internasjonal enighet om at det er tilrådelig å lagre atomavfall i undergrunnen». Spesielt blir den såkalte Okloreaktoren, som er en naturlig oppstått fisjonsreaktor i berggrunnen i Oklo i Gabon, trukket frem fordi den har vært aktiv i 2000 millioner år uten at radioaktivt avfall har beveget seg opp. Denne blir omtalt som «en kilde til essensiell informasjon i dag».
Nederland under Sommer-OL 1960
Nederland under Sommer-OL 1960. 111 sportsutøvere, åttien menn og tretti kvinner fra Nederland deltok i tretten sporter. Nederland vant en sølv- og to bronsemedaljer og ble nummer 28 på medaljestatistikken.
Kjerneenergi
Avfallshåndtering
Det er ingen spesialbygde kommersielle underjordiske depoter i drift i dag. Waste Isolation Pilot Plant i New Mexico har tatt imot atomavfall siden 1999, men som navnet antyder er det et forsknings- og utviklingsanlegg. En strålingslekkasje ved dette anlegget i 2014 ga fornyet oppmerksomhet til behovet for forskning på problemet med avhending og behandling av brukt atombrensel.
Reprosessering
Reprosessering kan potensielt gjenvinne opptil 95 % av det gjenværende uran og plutonium i brukt atombrensel, slik at dette kan blandes inn i nytt brensel, såkalt MOX-brensel. På lang sikt gir dette en reduksjon av radioaktivitet i det resterende avfallet, da det i stor grad er snakk om kortvarige fisjonsprodukter, og reduserer avfallets volum med over 90 %. Reprosessering av drivstoff fra sivile atomreaktorer blir gjort i Europa, Russland, Japan og India. Det fulle potensialet for reprosessering er ikke oppnådd fordi det krever formeringsreaktorer, som ikke er kommersielt tilgjengelig i dag (2007).
Reprosessering av kjernepartikler reduserer volumet av høyradioaktivt avfall, men i seg selv reduserer det ikke radioaktiviteten eller varmeutviklingen, derfor eliminerer prosessen ikke behovet for en geologisk deponering. Reprosessering har vært politisk omstridt på grunn av faren for kjernefysisk spredning. Den potensielle risikoen for kjernefysisk terrorisme, de politiske utfordringene relatert til lokalisering av deponier i undergrunnen (et problem som gjelder like mye deponering av annet brukt atombrensel), og på grunn av høy pris i forhold til om det brukes bare én gang som brensel. Flere forskjellige metoder for reprosessering har vært forsøkt, men mange har hatt sikkerhetsmessige og praktiske problemer som har ført til avslutning av slike prosjekter.
I USA gikk den tidligere Obama-administrasjonen tilbake fra president Bushs planer for reprosessering i kommersiell skala, og tok opp igjen et program med fokus på reprosessering relatert til forskning. Reprosessering er ikke tillatt i USA. Status i USA er at alt brukt kjernebrensel blir behandlet som avfall. En viktig anbefaling fra Blue Ribbon-kommisjonen om USAs fremtid når det gjelder atomkraft var at «USA bør gjennomføre et integrert behandlingsprogram for atomavfall som fører til rettidig utvikling av en eller flere dype geologiske lagringssteder for sikker deponering av brukt atombrensel, og høyradioaktivt atomavfall».
Nedstengning
I USA var det i 2011 totalt 13 atomreaktorer som var permanent nedstengt og var i en eller annen fase av demontering. Dette inkluderte Connecticut Yankee kjernekraftverk og Yankee Rowe Nuclear Power Station som hadde fullført prosessen med nedstengningen i 2006–2007, etter at kommersiell kraftproduksjon opphørte rundt 1992. Flesteparten av de 15 årene siden 1992 ble brukt for at anlegget skulle nedkjøles på egen hånd. Dette gjør den manuelle prosessen med demontering både tryggere og billigere. Om det skulle oppstå en ulykke i denne prosessen blir nedstengningen både kostbar og tidkrevende.
Ulykker
Noen svært alvorlige kjernekraft- og strålingsulykker har forekommet siden kjernekraft ble tatt i bruk i 1950-årene. En oversikt utført av den danske professoren Benjamin K. Sovacool i 2010 viser at på verdensbasis har det vært 99 ulykker ved atomkraftverk. 57 ulykker har skjedd etter Tsjernobyl-ulykken, og 56 av de totalt 99 ulykkene har skjedd i USA.
Den største ulykken ved et atomkraftverk var Tsjernobyl-ulykken i 1986 med cirka 60 dødsfall som så langt tilskrives ulykken direkte. I tillegg er det estimert at de totale dødstallene kan være fra 4000 til 25 000 på grunn av dødelige kreftformer etter ulykken. Fukushima-ulykken i 2011 har ikke forårsaket noen strålingsrelaterte dødsfall, men det er anslått at de mulige totale dødstall kan være fra 0 til 1000. Etter oppfølgende studier av Three Mile Island-ulykken i 1979 er det ikke påvist noen dødsfall, kreft eller skader på annen måte. Kjente ulykker på atomdrevne ubåter er reaktorulykkene på de sovjetiske ubåtene «K-19» i 1961, «K-27» i 1968, og «K-431» i 1985.
Sett i forhold til tapte liv per enhet produsert energi, har kjernekraft forårsaket færre dødsfall enn alle andre store energikilder. Energi produsert av kull, olje, naturgass og vannkraft har forårsaket flere dødsfall per enhet produsert energi, når alt fra luftforurensning til ulykker regnes med. Dette gjelder når sammenligningen tar med strålingsrelaterte dødsfall, og holdes opp mot umiddelbare dødsfall fra andre energikilder. Videre inkluderes latente, eller antatte, indirekte kreftdødsfall fra kjernefysiske ulykker i forhold til de umiddelbare dødsfall fra de ovennevnte energikilder,  og samlede direkte og indirekte dødsfall fra kjernekraft og fossile brensler, samt dødsfall ved gruveulykker i henholdsvis uran- og kullgruver, samt ved sammenligning av luftforurensning. På grunnlag av disse sammenligningene er det beregnet at bruk av kjernefysisk energi har forhindret rundt 1,8 millioner dødsfall mellom 1971 og 2009.
Ifølge Sovacool er kjernekraftulykker rangert først på grunn av deres totale økonomiske kostnader, da disse sto for 41 % av alle skader på eiendom. I analyser presentert i det internasjonale tidsskriftet Human and Ecological Risk Assessment, ble det funnet at ulykker relatert til kull, olje, flytende petroleumsgass og vannkraft (hovedsakelig på grunn av brudd på Banqiaodemningen) har resultert i større økonomiske konsekvenser enn atomkraftulykker.
Etter Fukushima-ulykken stengte landets myndigheter 54 atomkraftverk, men det har blitt anslått at hvis Japan aldri hadde tatt i bruk kjernekraft, ville ulykker og forurensning fra olje- eller gasskraftverk ha forårsaket flere tapte leveår. Per 2013 var status at området rundt Fukushima kraftverket var høyradioaktivt, med rundt 160 000 mennesker som var evakuerte og fortsatt bodde i midlertidige boliger. Noen områder i nærheten vil være udyrkbare i flere århundrer. Den vanskelige oppryddingen etter Fukushima-ulykken vil ta minst 40 år, og koste titalls milliarder US dollar.
Tvangsevakuering etter en kjernefysisk ulykke kan føre til sosial isolasjon, angst, depresjon, psykosomatiske lidelser, hensynsløs adferd, samt selvmord. Dette er i henhold til erfaringene etter Tsjernobyl-ulykken i 1986. En omfattende studie fra 2005 konkluderte med at «de mentale helseeffektene etter Tsjernobyl-ulykken er det største folkehelseproblemet som ulykken har utløst til dags dato».
Fire år etter Fukushima-ulykken har det ikke vært noen dødsulykker på grunn av eksponering for stråling, og ingen merkbar økt forekomst av strålerelaterte helseeffekter forventes blant befolkningen eller deres etterkommere. The Japan Times har anslått at 1600 dødsfall var et resultat av evakuering, på grunn av fysisk og psykisk stress på grunn av lange opphold på krisesentrene, mangel på innledende behandling som følge av at sykehusene ble lukket på grunn av tsunamien, samt selvmord. Den amerikanske professoren Frank von Hippel kommenterte Fukushima-ulykken slik: «frykten for radioaktiv stråling kan gi langtids psykologiske effekter for en stor del av befolkningen i de forurensede områdene». En rapport fra 2015 i legetidsskriftet Lancet beskrev at de alvorlige konsekvensene av atomulykker ofte ikke var direkte knyttet til stråling, men heller sosiale og psykologiske effekter. Evakuering og langsiktig forflytning av den berørte befolkningen skapte problemer for mange mennesker, særlig eldre og pasienter på sykehus. Men langsiktig forflytning av befolkningen er ikke en unik hendelse etter atomulykker, også vannkraft og dagbrudd for brunkull vil i mange tilfeller fortrenge tusenvis av mennesker. Eksempler på dette er De tre kløfters demning og dagbruddet for kull i Garzweiler i Tyskland.
Angrep og sabotasje
Terrorister kan angripe kjernekraftverk i forsøk på å frigjøre radioaktiv forurensning til omgivelsene. Kommisjonen etter terrorangrepet 11. september 2001 har uttalt at kjernekraftverk var vurdert som potensielle mål for terroristene. Reaktorbygninger er ofte bygget slik at de skal kunne motstå flystyrt, jordskjelv, tsunami, vulkanutbrudd, et cetera. Et angrep på basseng for brukt atombrensel kan også være alvorlig, da disse bassengene ofte er mindre beskyttet enn selve atomreaktoren. Utslipp av radioaktivitet kan føre til tusenvis av dødsfall på kort sikt og et større antall dødsfall på lengre sikt.
Sabotasje utført av ansatte oppstår fra tid til annet, fordi disse kan sette seg inn i, og omgå sikkerhetstiltak. Vellykkede forbrytelser av ansatte er avhengig av observasjon og kunnskap om sikkerhetssvikt. En brann i 1971 forårsaket skader til en verdi av 5–10 millioner US dollar ved Indian Point kjernekraftverk. Det viste seg at brannstifteren var en ansatt vedlikeholdsarbeider. Sabotasje utført av arbeidere har blitt rapportert på mange andre reaktorer i USA: Zion kjernekraftverk i 1974, Quad Cities kjernekraftverk, Peach Bottom kjernekraftverk, Fort St. Vrain kraftverk, Trojan kjernekraftverk i 1974, Browns Ferry kjernekraftverk i 1980, og Beaver Valley kjernekraftverk i 1981. I tillegg er det rapportert hendelser i mange andre land.
Spredning av radioaktivt materiale
Mange teknologier og materialer i forbindelse med etableringen av et kjernekraftprogram kan også anvendes til å lage kjernefysiske våpen. Om dette skjer kan et kjernekraftprogram bli til et kjent eller hemmelig våpenprogram. Frykten rundt Irans atomprogram er et eksempel fra de siste årene.
Et grunnleggende mål for amerikansk og global sikkerhet er å minimalisere farene for spredning av kjernefysisk materiale, også knyttet til utbredelsen av kjernekraft. Hvis denne utviklingen blir «dårlig forvaltet eller innsatsen for å redusere risikoen mislykket, vil fremtiden kunne bli farlig». International Framework for Nuclear Energy Cooperation er en slik internasjonal innsats for å skape et distribusjonsnett for utviklingsland som trenger energi. Disse vil motta atombrensel til rabattert pris, i bytte for at nasjonen aksepterer å gi avkall på sitt eget program for utvikling av anriket uran. Det franske Eurodif, som er en forkortelse for European Gaseous Diffusion Uranium Enrichment Consortium, er et program som bygger på dette konseptet. Spania og andre land uten anrikningsanlegg kjøper atomdrivstoff produsert på det franske anlegget, men uten en overføring av teknologi for anriking. Iran var en tidlig deltaker som var med helt fra 1974, og som fortsatt er aksjonær i Eurodif.
Ifølge Sovacool har en «rekke høytstående tjenestemenn, selv innenfor FN argumentert for at de kan gjøre lite for å stoppe stater fra å bruke kjernefysiske reaktorer for å produsere atomvåpen». En rapport fra de forente nasjoner fra 2009 sier at: «økt interesse for kjernekraft kan resultere i en verdensomspennende spredning av anriking uran og brukt brensel fra reprosesseringsteknologier, som representerer en åpenbar risiko for spredning, ettersom disse teknologiene kan produsere spaltbart materiale som er direkte anvendelig i atomvåpen».
På den annen side er en faktor som påvirker støtten for kjernekraft at atomreaktorer kan brukes til å redusere atomvåpenarsenalene gjennom det såkalte Megatonn til megawatt-programmet. Dette samarbeidet har eliminert 425 tonn med høyanriket uran, noe som tilsvarer 17 000 atomstridshoder. Ved å fortynne dette materialet med naturlig uran, og gjøre det om til lavanriket uran, blir dette egnet som brensel for kommersielle atomreaktorer. Dette er det mest vellykkede ikke-spredningsprogrammet hittil.
Megatonn til megawatt-programmet var en ide som Thomas Neff fra MIT kom på, og som talsmenn for atomvåpennedrustning omtalte som en stor suksess. Programmet har i stor grad vært drivkraften bak den kraftige reduksjonen i antall atomvåpen på verdensbasis siden den kalde krigens slutt. Men uten en økning av antallet atomreaktorer og større etterspørsel etter spaltbart brensel, har kostnadene for demontering fått Russland til å miste interessen for å fortsette nedrustningen. Ifølge Harvard-professor Matthew Bunn er ikke «russerne eksternt interessert i å utvide programmet utover 2013. Vi har klart å lage betingelser som koster dem mer og tjener dem mindre, enn bare å lage nytt lav-anriket uran for atomreaktorer fra bunnen av. Men det finnes andre måter å lage betingelser på som ville være svært lønnsomt for dem og som vil tjene flere av deres strategiske interesser i å forsterke den kjernefysiske eksporten.»
Inntil 2005 hadde Megatonn til megawatt-programmet behandlet høyradioaktivt kjernefysisk materiale til en verdi av 8 milliarder US dollar, noe om tilsvarer fjerning av 10 000 atomvåpen.
Gjennom omtrent 20 år har dette materialet produsert nesten 10 % av all elektrisitet som forbrukes i USA, eller omtrent halvparten av all amerikansk kjernekraft til elektrisitetsproduksjon. Det vil igjen si en produksjon på rundt 7 000 milliarder kWh. Dette er nok energi til å dekke hele elektrisitetsforbruket i USA i to år. Totalt er det anslått å ha kostet 17 millioner US dollar for amerikanerne, samtidig som Russland her tjent 12 milliarder US dollar. Dette er et viktig resultat for russiske atomindustri, som hadde store problemer med å finansiere sin virksomhet etter Sovjetunionens kollaps, både når det gjaldt vedlikehold, og sikkerhet for høyanriket uran og stridshoder.
Per april 2012 var det 31 land som har sivile kjernekraftverk, hvorav det var 9 land som har atomvåpen. Det store flertallet av disse landene hadde først produsert våpen, før kommersielle atomkraftverk ble ført opp. Utnyttelse av den sivile kjernefysiske industrien for militære formål er et brudd på ikkespredningsavtalen, som 190 land følger.
Utslipp av klimagasser
Livssyklusanalyse av utslipp av karbondioksid viser at kjernekraft er sammenlignbart med fornybare energikilder. Derimot er utslippene fra forbrenning av fossile brensler mange ganger høyere.
Da all elektrisitetsproduksjon baserer seg på teknologier som bruker sement for å lage betongkonstruksjoner, og lignende energikrevende materialer under bygging, er utslippene allikevel ikke lik null for kjernekraft. En gjennomgang utført i 2014 av litteratur om karbonutslipp som FNs klimapanel gjorde, angående utslipp fra den totale livssyklusen for elektrisitet produsert ved fisjon, viste en medianverdi på 12 g CO2-ekvivalenter/kWh. Dette er den laveste verdien for alle kommersielle energikilder tilgjengelig for grunnlast, og den nest laveste av alle kommersielle kraftteknologier, etter vindkraft, som produserer klimagasser på 11 g CO2-ekvivalenter/kWh. Dette i motsetning til kull og naturgass på henholdsvis 820 og 490 g CO2-ekvivalenter/kWh.
Med grunnlag i disse tallene har atomkraftverkene siden 1970 forhindret utslipp av om lag 64 milliarder tonn CO2-ekvivalenter som ellers ville ha blitt sluppet ut fra tilsvarende forbrenning av fossilt brensel i varmekraftverk.
En stor del av dagens utbygging av kjernekraft skjer i Kina. Der er det et presserende behov for å få kontroll over forurensning fra kullkraftverk, som skaper store lokale luftproblemer.
Utslipp av radioaktivt materiale
I henhold til United Nations Scientific Committee on the Effects of Atomic Radiation (UNSCEAR) vil drift av atomkraftverk, samt kjernebrenselsyklusen, føre til utslipp av radioisotoper i miljøet på 0,0002 millisievert (mSv) per år som gir eksponering for publikum, dette som et globalt gjennomsnitt. Dette nivået er lite i forhold til naturlig bakgrunnsstråling, som i gjennomsnitt er 2,4 mSv per år globalt, men ofte varierer mellom 1 og 13 mSv per år avhengig av en persons omgivelser, i henhold til UNSCEAR. En rapport fra 2008 anslo at den resterende strålingen etter den verste kjernekraftverkulykken, altså Tsjernobyl, var 0,002 mSv per år i global gjennomsnittlig eksponering. Strålingen var derimot høyere det første året etter ulykken, da et gjennomsnitt på 0,04 mSv per person for hele befolkningen er estimert på den nordlige halvkule for året 1986. Imidlertid var denne langt høyere blant den mest utsatte lokalbefolkningen og arbeidere som ryddet opp på stedet.
Kjernekraft og mulige driftsproblemer ved global oppvarming
Global oppvarming forårsaker ekstremvær som hetebølger, redusert nedbør og tørke, som kan ha en betydelig innvirkning på driftsforholdene for alle typer varmekraftverk, selv for så forskjellige typer kraftverk som biomasse- og atomkraftverk. Dette er fordi kondensatoren, som er en viktig komponent i alle slike kraftverk, ofte benytter store mengder ferskvann. Ferskvannet som holder en relativt lav temperatur benyttes for å få den brukte dampen som kommer ut fra dampturbinene til å kondensatorer, slik at når dampen er blitt til vann kan den pumpes tilbake til reaktoren. Elver og innsjøer benyttes for å skaffe dette kjølevannet, og om det ikke er tilgjengelig i samme grad, kan det gi økonomiske problemer for energiselskapet. Det er imidlertid også mange varmekraftverk som bruker sjøvannskjøling eller kjøletårn, som får lignende problemer.
Generelt er dette et lite problem i dag, men på sikt kan dette tvinge atomkraftverk til å stanse, slik det skjedde i Frankrike under hetebølger i 2003 og 2006. Energiforsyningen fra atomkraftverkene ble kraftig redusert på grunn av lite elvevann og tørke, fordi elvevannet hadde nådd maksimumstemperaturen som kreves for kjøling av kraftverkene. I løpet av disse hetebølgene måtte 17 reaktorer begrense produksjonen eller stenges helt. 77 % av fransk elektrisitet blir produsert ved hjelp av kjernekraft, og i 2009 inntrådte en lignende situasjon med et underskudd på 8 GW, noe som førte til at landet måtte importere elektrisitet. Lignende hendelser har skjedd i Tyskland, hvor ekstreme temperaturer har redusert kjernekraftproduksjon ni ganger på grunn av høye temperaturer mellom 1979 og 2007.
Sammenligning med fornybar energi
Brookings Institution publiserte i 2014 en rapport med tittel The Net Benefits of Low and No-Carbon Electricity Technologies som sier at «nettofordelene med ny kjernekraft, vannkraft og naturgass i kombikraftverk oppveier langt på vei nettofordelene med ny vind eller solenergianlegg», etter å ha utført en kostnadsanalyse for energiproduksjon og karbonutslipp. Konklusjonen var at den mest kostnadseffektive energiteknologien med lave karbonutslipp var kjernekraft.
Debatten om kjernekraft
Kjernekraftdebatten handler om kontroverser, som dreier seg om alle forhold rundt bruken av sivil kjernekraft. Debatten om atomkraft toppet seg i løpet av 1970- og 1980-årene, da den i noen land «nådde en intensitet som var unik i historien om kontroverser rundt teknologi».
Tilhengerne som for eksempel World Nuclear Association og Environmentalists for Nuclear hevder at kjernekraft er en bærekraftig energikilde som reduserer klimagassutslippene, samt at den øker energisikkerheten ved å redusere avhengigheten av importerte energikilder. Talsmenn hevder at kjernekraft nesten ikke gir luftforurensning, som for eksempel klimagasser og smog, dette i motsetning til det altoverveiende alternativet som er fossilt brensel. Kjernekraft kan produsere grunnlast i kraftsystemet, i motsetning til mange fornybare energikilder som ikke gir noe energi om vinden løyer eller solen går ned, fordi det ikke er teknisk tilgjengelige billige måter å lagre store mengder energi på. Den amerikanske geologen M. King Hubbert beskrev petroleum som en ressurs som vil ta slutt (peak oil), og han foreslo derfor kjernekraft som en erstatning. Tilhengere av kjernekraft hevder at risikoen ved lagring av avfall er liten, og kan bli ytterligere redusert ved hjelp av den nyeste reaktorteknologien. Dessuten fremheves at den historiske trenden for sikkerhet i den vestlige verden er god i forhold til de andre store energikildene.
Motstanderne, som for eksempel Greenpeace og Nuclear Information and Resource Service, hevder at kjernekraft utgjør mange trusler mot mennesker og miljø. Disse truslene består av problemene med behandling, transport og lagring av radioaktivt atomavfall, risikoen for spredning av atomvåpen og terrorisme, samt helserisiko og miljøskade ved urangruvedrift. De hevder også at reaktorene er komplekse maskiner der mange ting kan, og har gått galt: Tross alt har det vært flere alvorlige atomulykker. Kritikerne tror ikke at risikoen ved bruk av kjernefysisk fisjon som energikilde fullt ut kan kompenseres gjennom utvikling av ny teknologi. De hevder også at når alle energikrevende stadier av kjernebrenselkjeden er vurdert, fra gruvedrift til avvikling av anleggene, er kjernekraft verken en energikilde som gir lave klimagassutslipp eller er økonomisk forsvarlig energikilde. For øvrig blir argumenter angående økonomi og sikkerhet brukt av begge parter i debatten.
I Tyskland har en vedtatt at alle kjernekraftverk skal stenges innen 2022, dette er kjent som Energiewende. Denne politikken inkluderer også at landet skal gå over til en lav-karbonøkonomi med små miljøbelastninger.
I 2020 ble den frivillige organisasjonen Klimavenner for kjernekraft stiftet, som jobber for aksept for kjernekraft, og vil tale for fordelene med kjernekraft med tanke på klima og miljø.
Avanserte konsepter
Nåværende fisjonsreaktorer i drift rundt omkring i verden er andre- eller tredjegenerasjons systemer. De fleste systemer av førstegenerasjonen har blitt nedstengt. Forskning på avanserte fjerdegenerasjons reaktortyper ble offisielt startet av Generation IV International Forum (GIF) basert på åtte teknologimål, herunder å bedre atomsikkerheten, bedre sikkerhet mot spredning, redusere avfallsmengden, forbedre ressursutnyttelse av naturforekomstene, evnen til å konsumere eksisterende atomavfall, samt å redusere kostnadene for å bygge og drive anleggene. De fleste av disse reaktorene avviker vesentlig fra de nåværende lettvannsreaktorer, og er generelt ikke forventet å være tilgjengelig for kommersiell bygging før 2030.
En ulempe med all ny reaktorteknologi er at sikkerhetsrisikoen kan bli større i begynnelsen, ettersom reaktoroperatørene har liten erfaring med det som er nytt. Kjernekraftingeniør David Lochbaum har uttalt at nesten alle alvorlige atomulykker har skjedd med det som på den tiden var det nyeste innenfor teknologien. Han hevder at «problemet med nye reaktorer og ulykker er todelt: det oppstår situasjoner som er umulig å planlegge for i simuleringer, og mennesker gjør feil». Som en leder av et amerikansk forskningslaboratorium uttrykte det: «ved fabrikasjon, bygging, drift og vedlikehold av nye reaktorer står en overfor en bratt læringskurve: avansert teknologi vil ha en økt risiko for ulykker og feil. Teknologien kan være etterprøvd, men det er ikke mennesker».
Hybride fusjon-fisjon atomkraftverk
Hybrid kjernekraft er et forslag til en måte å produsere energi på ved bruk av en kombinasjon av kjernefysiske fusjon- og fisjonsprosesser. Konseptet oppstod i 1950-årene, og ble senere promotert av kjernefysikeren Hans Bethe i 1970-årene. I stor grad forble konseptet uutforsket helt til det oppstod fornyet interesse i 2009, på grunn av forsinkelser i realiseringen av reaktorer for ren fusjon. Når et vellykket fusjonskraftverkverk er bygget, har det potensialet til å utvinne all fisjonsenergi som er igjen i brukt atomdrivstoff fra fisjonbaserte reaktorer. Dermed kan en slik reaktor redusere volumet av atomavfall, og enda viktigere kan slike reaktorer eliminere alle aktinoider til stede i det brukte brenselet som i dag forårsaker sikkerhetsbekymringer.
Kjernefysisk fusjon
Kjernefysiske fusjonsreaksjoner har potensial til å være både tryggere og generere mindre radioaktivt avfall enn fisjon. Disse reaksjonene er potensielt levedyktige, men teknisk sett vanskelige å realisere. En har ennå ikke lyktes med å få dette til i et slikt omfang at et funksjonelt kraftverk er realiserbart. Fusjonsenergi har vært under teoretisk og eksperimentell undersøkelse siden 1950-årene.
Konstruksjonen av den såkalte International Thermonuclear Experimental Reactor (ITER) startet i 2007, men prosjektet har vært beheftet med mange forsinkelser og budsjettoverskridelser. Anlegget er ikke ventet å være i drift før 2027, noe som er elleve år etter det som første gang ble annonsert.
Kraftproduksjon basert på fusjon ble først antatt å være lett å oppnå, på samme måte som fisjon tidligere hadde representert en stor utfordring som det var mulig å overvinne. Men de ekstreme krav til kontinuerlige reaksjoner, samt en reaktor som kan motstå den svært høye temperaturen som plasmaet vil ha, har ført til utfordringer. I 2010, mer enn 60 år etter de første forsøkene, ble kommersiell kraftproduksjon basert på fusjon antatt å være usannsynlig noe tidligere enn 2050.
Regulering av atomindustrien
Regulering av kjernekraftindustrien kan deles inn i fire hovedgrupper:
Det vitenskapelige grunnlaget for alle eksisterende internasjonale regler er basert på egne studier og samlinger utført av International Commission on Radiological Protection (ICRP), United Nations Scientific Committee on the Effects of Atomic Radiation (UNSCEAR) , eller i USA United States Environmental Protection Agency Office of Air and Radiation (OAR). I tillegg til disse finnes det en rekke etater for forskning og utvikling innen sikkerhet, som for eksempel Nuclear Energy Agency (NEA) og Electric Power Research Institute (EPRI). Av disse er det to internasjonale organer som utvikler grunnlag for lovgivning: Det internasjonale atomenergibyrået (IAEA) og Det europeiske atomenergifellesskap (EURATOM) i Europa.
Lysvatnet (Meløy)
Lysvatnet er en innsjø i Meløy kommune i Nordland. Innsjøen er regulert som magasin for Lysvatn kraftverk
Jenis av Rana
Jenis Kristian av Rana (født 7. januar 1953 i Trongisvágur) er en færøysk politiker og lege. Han har vært innvalgt på det færøyske Lagtinget siden 1994. Han representerer Miðflokkurin, som springer ut av de vekkelseskristne miljøene på Færøyene. Han var utenriks- og kulturminister i Bárður Nielsens regjering fra 2019 til 2022.
Familie og yrke
Han er sønn av Aslaug og Dánjal av Rana, tidligere borgermester i Tvøroyrar kommuna. Han er gift og har tre barn. Han er utdannet lege med spesialisering i allmennmedisin fra Aarhus Universitet fra 1983. Jenis av Rana har vært kommunelege i hovedstaden Tórshavn siden 1995.
Han har vært lekpredikant samt radiovert på den kristne radiostasjonen Lindin. Han er tilknyttet frimenigheten Lívdin i Hoyvík, som har sitt utspring fra den vekkelseskristne lekmannsbevegelsen Brøðrasamkoman.
Han har hatt en rekke tillitsverv i legenes faglige organisasjoner.
Politisk arbeid
Før dannelsen av Miðflokkurin i 1992 var Jenis av Rana medlem av forløperen Kristiligi Fólkaflokkurin. I perioden 1993–1996 var han medlem av kommunestyret i Tórshavn, valgt for den partiløse felleslisten Uttanflokkalistin.
Jenis av Rana har vært formann i Miðflokkurins hovedstyre siden 2001, noe han også var 1994 til 1997.
Jenis av Rana har representert Miðflokkurin på Lagtinget siden 1994. Han var innvalgt fra Suðurstreymoy frem til ordningen med valgkretser ble avskaffet i 2008. Han ledet Miðflokkurins lagtingsgruppe fra 1994 til han ble medlem av regjeringen i 2019.
Han har vært medlem av Lagtingets utenrikskomité siden 1998. Han har også vært medlem av Lagtingets arbeidskomité og Lagtingets markedskomité 1994–1998, Lagtingets velferdskomité 2002–2004 og Lagtingets kulturkomité 1998–2002 og fra 2011. Han var medlem av Færøyenes delegasjon til Vestnordisk Råd 1994–2008 samt medlem av Færøyenes delegasjon til Nordisk råd 2002–2004 og 2008–2011.
Den politiske retorikken hans minner mest om den som blir utøvd i kirker eller bedehus. Jenis av Rana og Miðflokkurin fremmer et tradisjonelt, kristent syn på moralske og etiske spørsmål. Han er en profilert motstander av blant annet selvbestemt abort og ekteskap eller registrert partnerskap for homofile.
Vale Park
Vale Park er Football League-klubben Port Vale FC sin hjemmearena. Klubben har spilt på Vale Park siden 1950. Vale Park ligger i Burslem i Stoke-on-Trent og har en tilskuerkapasitet på 18.900.
Looney Tunes
Looney Tunes er en amerikansk animert tegnefilmserie som ble laget av Warner Bros. i perioden 1930–2014. Navnet Looney Tunes har også blitt kjent som navnet på karakterene som var med i serien, inkludert Daffy Duck og Snurre Sprett.
Sangen «The Merry-Go-Round Broke Down» ble brukt som temamelodi i serien fra 1937 til 1969.
Historie
Historien til Looney Tunes begynner i 1930 med kortfilmen Sinkin' in the Bathtub.
Handlingen varierer i de forskjellige Looney Tunes-seriene og -filmene, men går vanligvis ut på sprø påfunn fra karakterer og mislykkede jaktforsøk, avhengig av hvilke karakterer som er med og hvilken serie og film det er snakk om.
Norske stemmer
Listen gjelder for de norske stemmeskuespillerne i de originale Looney Tunes-kortfilmene.
Warner Bros. har produsert to offisielle dubber for kortfilmene: En TV-dub som finnes på kassettene og DVD-ene utgitt fra og med 1997, og en VHS-dub på kassettene utgitt før det. De uoffisielle VHS-ene bruker egne dubber av varierende kvalitet og det engelske lydsporet kan ofte fortsatt høres i bakgrunnen. Det finnes også en uoffisiell «SF Norge-dub», og kassettene utgitt av denne distributøren bruker mesteparten av stemmene fra TV-dubben. Mye av musikken i utgivelsene deres er derimot byttet ut med nye MIDI-komponerte sanger. Kun de eldste tegnefilmene som faller innenfor «public domain» er utgitt uoffisielt.
Christopher Tostrup
Christopher Henrik Holfeldt Tostrup (født 20. september 1804 i Hjelmeland, død 17. oktober 1881 i Christiania) var en norsk trelasthandler og godseier.
Michel Pécheux
Michel Pécheux (født 24. mai 1911 fra Saint-Brieuc, død 29. august 1985) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin og 1948 i London.
Christopher Tostrup
Biografi
Han var sønn av infanterikaptein Nicolay Tostrup og Thale Margrethe Resen Holfeldt, og var bror av amtmann og stortingsmann Hans Tostrup og gullsmed Jacob Ulrich Holfeldt Tostrup. Foreldrene var ikke spesielt velstående og hadde bare råd til universitetsutdannelse for den ene sønnen, og det var derfor planen at Christopher skulle bli sjømann. Da han skulle ut med et skip for alvor første gang rakk han imidlertid ikke frem, og da skipet få dager senere gikk ned med mann og mus gjorde moren det straks av med sjømannsplanene. I stedet ble han i 1822 ansatt på kontoret til bordskriver Ole Nerdrum.
Michel Pécheux
Pécheux ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det franske laget vant i lagkonkurransen i kårde. De andre fekterne å laget var Henri Guérin, Henri Lepage, Marcel Desprets, Édouard Artigas og Maurice Huet.
Dansefest i bygda
Dansefest i bygda er et musikkalbum med Fernando, utgitt i 2003.
Michel Pécheux
Tolv år tidligere, under Sommer-OL 1936 i Berlin, vant han sin første olympiske medalje i lagkonkurransen i kårde.
Christopher Tostrup
Biografi
Seks år senere ble han ansatt av generalkrigskommissær Haagen Mathiesen, som bodde i København. Etterhvert ble han bestyrer for Mathiesens eiendommer i Hurdal, Skedsmo og Trysil, og viste seg raskt som en dyktig forretningsmann. Etter Mathiesens død i 1842 kjøpte han eiendommene i Hurdal, Hadeland og Nannestad sammen med Mathiesens sønn Mogens Mathiesen, og de dannet da firmaet Tostrup & Mathiesen, som de eide med en halvpart hver. Firmaet het juridisk opprinnelig bare «Chr. Tostrup», men det ble senere endret til «Tostrup & Mathiesen». Raskt kom Mogens Mathiesens sønn Haaken C. Mathiesen inn i firmaet, som kjøpte opp nye store skogeiendommer og ble et av de største trelastfirmaene i landet, som tidvis var det høyest lignede firmaet i Oslo. Ifølge en familietradisjon skal Haaken C. Mathiesen ha ønsket at firmaet skulle kjøpe Nordmarksgodset, men Tostrup gikk imot planen.
Tostrup var medlem av direksjonen for Hovedbanen, kommunestyret i Christiania, den kongelige skogkommisjon, fengselskommisjonen og ble vararepresentant på Stortinget i 1854. Han ble ridder av Vasaordenen i 1864, men bar aldri dekorasjonen. I 1845 kjøpte han løkken Bellevue i Christiania, som senere ble Vår Frelsers gravlund. Han restaurerte huset og anla parkmessig hage, og bodde der til 1870-årene. I 1870 kjøpte han herregården Kjellestad i Stathelle, der han bodde de siste årene. Kjøpet innledet en mer passiv periode for Tostrup i ledelsen av Tostrup & Mathiesen.
Familie
Christopher Tostrup var gift med Julie Camilla Schaft, datter av Andreas Schaft. De hadde tre sønner og fire døtre:
Ved Christopher Tostrups død trådte sønnene Oscar og Thorvald inn som partnere i Tostrup & Mathiesen, med de andre arvingene – enkefru Tostrup, døtrene Valborg og Louise, og dattersønnen Christopher Tostrup Paus – som kreditorer med pant i firmaets eiendommer. Oscar og Thorvald var begge ugifte og ved Oscars død i 1892 ble Tostrup-arvingene løst ut av Mathiesen-familien, muligens i tråd med en tidligere avtale.
Hovin stasjon
Hovin stasjon er en av de opprinnelige stasjonene på Trondheim-Størenbanen. Den har i dag bare lokaltrafikk.
Stasjonen ligger like sør for (ovenfor) Gaulfossen, der Gaula renner gjennom et trangt gjel. Denne trange passasjen gjør områdene ovenfor ekstra utsatt ved flomvannføring. Ved storflom i både 1918 og i 1940 sto vannet høyt oppe på veggen på stasjonen (se bilde).
Kyle Chandler
Kyle Martin Chandler (født 17. desember 1965 i Buffalo i New York) er en Emmy-nominert amerikansk skuespiller best kjent for roller i TV-serier som Morgenutgaven og Friday Night Lights.
Chandler ble født i Buffalo i New York. Foreldrene var Sally, en hundetrener, og Edward Chandler, en gårdseier. Han er gift med Katherine Chandler og de har to barn sammen, Sydney og Sawyer.
Chandlers første større rolle på fjernsyn var i TV-serien Homefront. Han medvirket også i de kortlevende TV-seriene What About Joan og The Lyon's Den. Han spilte også i filmen King Kong i rollen som Bruce Baxter.
Maurice Huet
Maurice Huet (født 1. desember 1918, død 8. juni 1991) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Huet ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det franske laget vant i lagkonkurransen i kårde. De andre fekterne å laget var Henri Guérin, Marcel Desprets, Michel Pécheux, Édouard Artigas og Henri Lepage.
Rappell
Rappell innebærer å fire seg ned i bratt terreng eller bygningsfasader ved hjelp av et tau, med dertil egnede hjelpemidler. Det finnes flere måter å gjennomføre en rappell på, avhengig av tilgjengelig utstyr og terrengets og situasjonens karakter.
Nicolau Vergueiro
Nicolau Vergueiro er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Holger Arctander
Holger Hanssøn Arctander (floruit ca. 1625) var en norsk student som skrev en latinsk lovprisning til Norge, Encomiolum Norvegianum (1625).
Arctander var sønn av Hans Holgerssøn og tilhørte en prestefamilien. Både faren og farfaren var sogneprester i Åfjord på Fosen. Han gikk på domskolen i Lund i Skåne, som fremdeles var dansk, under rektoren Mogens Grave. I 1624 ble han innskrevet ved Københavns Universitet som Oligerus Iohannides, og nevnes to år senere som alumnus ved Kommunitetet. Siden forsvinner han fra alle kilder, og det er antatt at han døde ung. Det eneste han har etterlatt seg er det lille diktet Encomiolum Norvegianum, som ble utgitt som et 16 siders hefte i København i 1625.
Encomiolum Norvegianum
Encomiolum Norvegianum betyr «en liten norsk lovsang» og er en lovsang til Arctanders fødeland Norge. Diktet er dedisert til prost i Fosen og sogneprest til Ørlandet Anders Christensøn, og til dikterens far Hans Holgerssøn og onkel Laurits Holgerssøn. I diktet nevner han blant annet nordmennenes skiløping, jakt på elg og andre dyr, Bergen og handelen med utlandet, Nidaros og Domkirken der.
Encomiolum Norvegianum ble gjenopptrykt i et festskrift til professor Ludvig Daae i 1904 av Roar Tank, som hadde fått utlånt et eksemplar av originalverket fra Det kongelige Bibliothek i København. Det var Ludvig Daae som hadde gjenoppdaget boken, etter at den hadde vært glemt i mange år.
Bad Gastein
Bad Gastein er en by og et vintersportssted i Østerrike som ligger cirka 1000 moh.
I vinterhalvåret trekker skisporten mange turister til byen, og i sommerhalvåret er fjellvandring den største aktiviteten. I og omkring Bad Gastein er det flere anlegg for både langrenn og alpint.
Bad Gastein arrangerte alpin-VM i 1958, og frem til 1988 var byen jevnlig åsted for renn i verdenscupen. Byen ligger øverst i Gasteindalen, innenfor delstaten delstaten Salzburg, der Salzburg er hovedstad.
Etter andre slesvigske krig, var byen vertskap for en konferanse hvor Preussen og Østerrike i august 1865 inngikk en avtale om delingen av Slesvig og Holstein. Østerrike skulle administrere Holstein, mens Preussen fikk Slesvig.
Helgelandshallen
Helgelandshallen er en flerbrukshall som ligger i Sandnessjøen i Alstahaug kommune. Hallen ble åpnet i 1995. Flerbrukshallen har en aktivitetsflate på 44 x 66 meter. Hallen har krøllfiberdekke med sand og benyttes primært til fotball. I slutten av 2017 ble jobben med å legge nytt kunstgress fullført etter at det forrige kunstgressdekket hadde ligget i 22 år.
Hallen kan deles inn i tre deler på 22 x 44 meter hver. I tillegg har hallen en løpebane på 60 meter med fire baner. Dekket på løpebanen er av typen Nortan Sandwich 13 mm.
Édouard Artigas
Édouard Artigas (født 26. februar 1906 eller 15. januar 1915, død 2001) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Artigas ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det franske laget som vant lagkonkurransen i kårde. De andre fekterne på laget var Henri Guérin, Marcel Desprets, Michel Pécheux, Henri Lepage og Maurice Huet.
Arlen Erdahl
Arlen Ingolf Erdahl (født 27. februar 1931) er en amerikansk republikansk politiker, offentlig tjenestemann og bonde fra Faribault County i Minnesota.
AC Legnano
Associazione Calcio Legnano er en italiensk fotballklubb fra Legnano, Lombardia, grunnlagt i 1913. Legnano spiller i Lega Pro Seconda Divisione, og spilte sist i Serie A i 1954. Klubben er kanskje mest kjent for å være den første klubben Luigi Riva spilte i.
Arlen Erdahl
Han har norsk-amerikansk bakgrunn og vokste opp med norsk som morsmål. Erdahl gikk St. Olaf College, avtjente verneplikten i United States Army og studerte så offentlig administrasjon ved Harvard University.
Erdahl var medlem av Minnesotas lovgivende forsamling for Faribault County 1963–1970 og delstatens administrasjonsminister under guvernør Wendell Anderson 1971–1975.
Han representerte Minnesotas 1. valgdistrikt i Representantenes hus 1979–1983.
Han var deretter føderal tjenestemann i Fredskorpset og Energidepartementet.