cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Etiopias historie
Bronsealderens kontakt med Egypt
De tidligste nedtegnelser om Etiopia ble gjort i oldtidens Egypt i løpet av det gamle rike. Egyptiske handelsmenn refererte fra rundt 3000 f.Kr. til land sør for Nubia eller Kusj som Punt og Yam. Oldtidens egyptere var i besittelse av myrra, funnet i Punt, så tidlig som første eller andre dynasti, noe Richard Pankhurst tolket som indikasjoner på at handel mellom de to landene eksisterte allerede fra begynnelsen av oldtidens Egypts eksistens. Den amerikanske arkeologen James Henry Breasted hevdet at denne tidlige handelen kunne ha skjedd over land langs Nilen og dens bielver, det vil si Den blå Nil og Atbara. Den greske historikeren og geografen Agatharchides hadde dokumentert sjøfart hos de tidlige egyptere: «I løpet av den velstående perioden til det gamle rike, mellom 30. og 25. århundre f.Kr. ble elverutene holdt i orden, og egyptiske skip seilte langs Rødehavet så langt som myrra-landet.»
Encyclopædia Britannica av 1911 hevdet at forbindelsen mellom Egypt og Etiopia i det minste så tidlig som 22. dynasti var meget nært, og ved begynnelsen av styret til Pije, farao ved 25. dynasti, var de to landene tidvis styrt av samme hersker. Hovedstaden til disse to dynastiene lå imidlertid nord for det moderne Sudan, i Napata. Denne byen, som ligger i dagens Sudan, var hovedstaden i oldtidens etiopiske rike, ble erobret av farao Amenhotep II. Under det 21. dynasti grunnla flyktende prester av guden Amon, ætlinger av ypperstepresten Herhor, en selvstendig prestestat i Napata. Under det 23. dynasti begynte riket å utvide sitt område nordover og med 25. dynasti overtok det Egypts trone. Det etiopiske riket ble nå oppkalt etter sin nye hovedstad Meroë, og beholdt sin uavhengighet da Egypt kom inn under persisk overherredømme, dog krevde Dareios I av Persia både tributt og soldater fra Etiopia. Prestene i Napata var fortsatt de mektigste i staten, men til sist lyktes kongene i Meroë å frigjøre seg fra dem. Kulturforbindelsen mellom Egypt og Etiopia ble da minsket, og utviklingen forfalt.
Bevis på kontakter med Naqada, et sted ved Nilen i sørlige Egypt, omfattet obsidian (naturlig glass) fra både Etiopia og den egeiske kulturen.
Antikken
I oldtiden ble begrepet Etiopia (gresk Αιθιοπία) i antikken benyttet hovedsakelig om øvre Nildalen sør for Egypt, det området som i dag er kjent som oldtidens kongedømmet Kusj, i dag en del av Nubia, og som på 300-tallet e.Kr. ble angrepet av Aksum som ligger nord i dagens Etiopia på høylandet ikke langt fra Rødehavet. Referanser til kongedømmet Aksum som «Etiopia» går så langt tilbake i tid som første halvdel av 300-tallet e.Kr. ettersom inskripsjoner av Ezana Habashat (kilden for «Abyssinia») i ge'ez, et sørarabisk alfabet, og ble oversatt til gresk som «Æthiopia».
På 700- og 600-tallet f.Kr. eksisterte det et kongedømme kalt Da'amot i Eritrea og nordlige Etiopia. Kunnskapen om dette riket er sparsommelig da det er avdekket få inskripsjoner og få arkeologiske undersøkelser er blitt gjort. Det er derfor uklart om Da'amot gikk under med framveksten av Aksum, eller utviklet seg til Aksum, eller var en av småstatene som forent med Aksum.
Kongedømmet Aksum oppsto på 100-tallet f.Kr. på ruinene av Meroë i hva som i dag er nordlige Etiopia og Eritrea. Hovedstaden Aksum er i dag en liten by rundt 30 km fra grensen til Eritrea. På 300-tallet e.Kr. synes det som om det hadde nådd sitt høydepunkt da dets områder strakte seg fra sørlige Etiopia og til nordlige Sudan, og omfattet hva som tilhørte Nubia, hele Eritrea og nordlige Etiopia samt sørvestlige Arabia fra sørvestlige Saudi-Arabia til vestlige delen av Jemen. Riket hadde gode forbindelser med Arabia og India, foruten også med romerne og ble av gresk kultur. Kongene i Aksum lot prege gullmynter med greske inskripsjoner.
Benjamin von Kalláy
Benjamin Kállay (tysk: Benjamin von Kalláy) (født 22. desember 1839 i Pest i keiserriket Østerrike, død 13. juli 1903 i Wien i Østerrike-Ungarn) var en østerrikskungarsk embetsmann som ble født i Budapest.
Etiopias historie
Antikken
En etiopisk dronning som den greske historikeren Strabo kalte for Kandake forsøkte på keiser Augustus' tid, 23 f.Kr., å erobre Egypt fra romerne, men ble beseiret og den romerske hærføreren Petronius ødela deretter 22 f.Kr. den gamle byen Napata i Sudan. Under romersk overherredømme fram til Diokletians tid styrte Etiopia over så vel Napata som Aksum, men sistnevnte var mest velstående.
Benjamin von Kalláy
Bakgrunn
Faren til Benjamin von Kállay var en høytstående mann i den ungarske regjeringen og døde i 1845, da Kallay bare var seks år. Moren hans konsentrerte seg om hans utdanning. Hun døde i 1903.
Etiopias historie
Antikken
Det sagnomsust oldtidsriket Saba er nevnt i Det gamle testamente og selv om noen forskere mener at det kan ha vært lokalisert i Etiopia, er det som oftest plassert i Yemen. I henhold til etiopiske legender, best representert i Kebra Negest, ble dronningen av Saba lurt av kong Salomo av oldtidens Israel til å gå til sengs med ham, noe som resulterte i et barn kalt Ebn Melek som senere ble keiser Menelik I av Etiopia. I henhold til legenden reiste Menelik tilbake til Israel som voksen for å møte sin far. Salomo sendte med ham sønnen til ypperstepresten Zadok for å frakte med et etterligning av Paktens ark, beskrevet i den hebraiske Bibelen som et stort gullskrin. På reisen tilbake til Etiopia i følge med en del israelittiske prester oppdaget han at Zadoks sønn hadde stjålet den ekte arken. Det har blitt hevdet at den ekte arken er fortsatt oppbevart ved kirken dedikert jomfru Maria i Aksum. Tradisjonen som hevder at den bibelske dronning av Saba var en hersker av Etiopia som besøkte Jerusalem blir støttet av den jødiske historikeren Josefus på 100-tallet e.Kr. Han identifiserte Salomos besøkende som en dronning av Egypt og Etiopia.
Benjamin von Kalláy
Bakgrunn
Familienavnet hans, Kalláy, stammer fra deres eiendommer ved Nagykálló i Szabolcs. De anså seg å være etterkommere av Balogh Semsen-klanen som koloniserte kommunene Borsod, Szabolcs, og Szatmár mot slutten av 800-tallet. De spilte en viktig rolle i ungarsk historie allerede fra 1000-tallet. Kong Mattias Corvinus av Ungarn (1458–1490) skjenket dem deres eiendommer i Mezőtúr nær Kecskemét på grunn av Michael Kállay sin heroiske innsats i krig.
Etiopias historie
Antikken
Etiopia er nevnt flere ganger i Bibelen. Et eksempel på dette er fortellingen om den etiopiske evnukken i Apostlenes gjerninger 8:27-28: ''«Filip gjorde seg i stand og dro av sted. Han fikk se en etiopisk hoffmann, en høy embetsmann som hadde tilsyn med skattkammeret hos Kandake, dronningen i Etiopia. Han hadde vært i Jerusalem for å tilbe. Nå var han på vei hjem og satt i vognen sin og leste fra profeten Jesaja.»'' Teksten fortsetter med å fortelle hvordan Filip hjalp etiopieren å forstå et avsnitt av Jesaja som han leste. Etter at etiopieren hadde fått forklaringen og forstått at Jesus var «Guds Sønn» lot han Filip døpe seg. Dronning Gersamot Hendeke VII, et navn som har en viss likhet med «Kandake», var dronning av Etiopia fra år 42 til 52. Den etiopiske ortodokse kirke ble grunnlagt av munker fra Syria.
Benjamin von Kalláy
Bakgrunn
Kalláy viste tidlig en interesse i politikk, spesielt i Øst-Europa. Han reiste til Russland, Tyrkia og Anatolia. På sine reiser lærte han å kjenne tyrkisk, gresk og flere slaviske språk. Han snakket serbisk flytende.
Etiopias historie
Antikken
Frumentius kom fra Tyr i Libanon og sammen med Aedesius misjonerte de for kristendommen i Etiopia en gang etter 330 e.Kr. Frumentius ble vigd til biskop i Etiopia i 341 av patriarken i Alexandria, Athanasius. Frumentius' organisering av den kristne kirken ble videreført av egyptiske munker, monofysitter, i løpet av 400- og 500-tallet. En gang rundt 500 gikk kongene i Aksum over til kristendommen. Det er to innskrifter i Aksum som ble forfattet med etiopisk skrift på språket ge'ez. Begge verkene synes å tilhøre samme konge, men den ene er innhugget før han lot seg kristne, og den andre fra etter at han var blitt kristen. I løpet av middelalderen angrep muslimer fra riket Adal sørøst for Aksum og gjorde store ødeleggelser. Til sist, i 1535 ble Aksum helt ødelagt av sultanen i Adal. En del av de gamle kirkene har i nyere tid blitt restaurert.
Benjamin von Kalláy
Politikk
I 1867 trådte han inn i politikken i Ungarn, og i 1869 ble han utnevnt til generalkonsul i Beograd, og i 1872 besøkte han Bosnia for første gang. Hans syn på Balkan påvirket sterkt grev Andrássy, den østerriksk-ungarske utenriksministeren. Kalláy forlot Beograd i 1875 og returnerte til Budapest. Like etterpå startet han tidsskriftet Kelet Népe («Østlige folk») der han forsvarte Gyula Andrássys politikk.
Etter krigen mellom Russland og Tyrkia (1877–1878) dro han til Filippopolis som Østerrike-Ungarns representant i Den internasjonale østrumeliske kommisjon. I 1879 ble han sjef for utenrikskontoret i Wien. 4. juni 1882 ble han utnevnt til keiserlig finansminister og administrator av Bosnia-Hercegovina, en stilling han innehadde i 21 år.
Kalláy var forfatter og æresmedlem av flere akademier i Budapest og Wien. Han oversatte noen bøker og skrev egne verk. Blant disse var hans monografier om serbisk historie (Geschichte der Serben), og om Russlands ambisjoner østover i Eurasia (Die Orientpolitik Russlands). Begge disse bøkene ble oversatt til tysk og utgitt i Lepzig i 1878. Han selv mente at hans største verk var en akademisk tale om den politiske og geografiske posisjonen til Ungarn som et bindeledd mellom øst og vest.
Etiopias historie
Kongedømmet Aksum
Ifølge Periplus holdt Zoskales, ved siden av å herske i Aksum, også holdt to havner i Rødehavet: Adulis (nær Massawa) og Avalites (Assab). Han skal også ha vært kjent med gresk litteratur:
Benjamin von Kalláy
Politikk
I 1873 giftet han seg med grevinnen Vilma Bethlen, og sammen fikk de to døtre og en sønn. Hans popularitet i Bosnia var delvis på grunn av hans kone og hennes sjarm og personlighet.
Etiopias historie
Kongedømmet Aksum
Rossinis syn har blitt omfavnet av senere historikere som blant annet Yuri M. Kobishchanov og Sergew Hable Sellasie. G. W. B. Huntingford har argumentert for at Zoskales var kun en småkonge med en autoritet som var begrenset til havnebyen Adulis, og at Rossinis identifisering ikke kan bli bekreftet.
Inskripsjoner som har blitt avdekket i sørlige Arabia har feiret militære seirer over en GDRT, beskrevet som «nagashi av Habashat [= Abyssinia] og av Aksum». Andre daterte inskripsjoner har blitt benyttet for å avgjøre den historiske virkeperioden for GDRT (tolket som representant for et ge'ez-navn som Gadarat, Gedur, Gadurat eller Gedara) til en gang rundt begynnelsen av 200-tallet e.Kr. Et bronsesepter eller embetsstav har blitt avdekket ved Atsbi Dera med en inskripsjon nevner «GDR av Aksum». Mynter som viser kongelige portrett begynte å bli preget under kong Endubis mot slutten av 200-tallet.
Kristendommen ble som før nevnt innført til landet av Frumentius en gang rundt 330. Frumentius konverterte kong Ezana av Aksum som har etterlatt seg flere inskripsjoner som har gitt detaljer om hans styre både før og etter hans konvertering. En inskripsjon som er funnet i Aksum hevder at han erobret nasjonen til bogoene, og senere dro tilbake for å takke sin «far», krigsguden Mars, for seieren. Senere inskripsjoner har vist Ezanas voksende tilknytning til kristendommen, og Ezanas mynter vitner om dette da deres formgivning byttet ut disken og halvmånen med et kors.
Ekspedisjoner gjort av Ezana inn i kongedømmet Kusj ved Meroë i Sudan kan ha påført stedets nedgang, skjønt det er også bevis for at dette kongedømmet allerede var i en periode med nedgang. Som et resultat av Ezanas ekspansjoner grenset Aksums rik mot den romerske provinsen Egypt. Graden av Ezanas kontroll over Jemen er uklar. Selv om det er få bevis som støtter Aksums kontroll over regionen på denne tiden, er hans tittel, som inkluderte Saba og Salhen, Himyar og Dhu-Raydan (steder i dagens Jemen), sammen med gullmynter fra Aksum med inskripsjonen «konge av Habshat» eller «Habashite», indikerer at Aksum kan ha hatt en del lovmessig eller faktisk brohode på dette området.
Fra de sparsommelige bevisene som er tilgjengelig synes det som om den nye religionen i begynnelsen hadde liten framgang. Mot slutten av 400-tallet synes det som at et stort antall munker, kjent som «Nilhelgenene», fra middelhavslandene etablerte seg i landet. Etter den tid har klostervesenet vært en maktfaktor i det etiopiske folket og ikke uten innflytelse på de senere historiske hendelser.
Kongedømmet Aksum er nedtegnet på nytt som å kontrollere deler – om ikke faktisk hele – Jemen på 500-tallet. En gang rundt 523 kom Himyarkongen Dhu Nuwas til makten i Jemen og som konvertitt til jødedommen annonserte han at han ville drepe alle kristne. Han angrep Aksums garnison ved Zafar, og brente byens kirker. Han angrep den kristne festningen ved Najran og drepte alle kristne som ikke ville konvertere. Keiser Justinus I av Østromerriket ba sin medkristne kollega, kong Kaleb av Aksum, om hjelp til å bekjempe den aggressive kongen i Jemen. En gang rundt år 525 invaderte og beseiret kong Kaleb herskeren i Jemen. Deretter utpekte han sin kristne undersått Sumuafa' Ashawa' som sin visekonge i området. Dateringen til 525 er imidlertid forsøksvis på grunnlag av at herskeren i Jemen døde dette året, og som kan ha vært påført av Kalebs visekonge.
Detaljer om kongedømmet Aksum, om en aldri i mengder, ble enda mer sparsommelige etter dette punktet. Den siste kjente kongen som preget mynter var Armah, hvis mynter hadde referanser til den persiske erobringen av Jerusalem i år 614. En tidlig muslimsk tradisjon hevder at en «Ashama ibn Abjar» var negus (konge) i Aksum og tilbød i år 615 asyl til en gruppe muslimer som flyktet fra forfølgelse i løpet av Muhammeds liv. Historikeren Stuart Munro-Hay mener at Aksum hadde blitt forlatt som hovedstad på dette tidspunktet, – skjønt Kobishchanov har uttalt at etiopiske pirater herjet i Rødehavet og lurte utenfor arabiske havner så sent som i 702.
Slutten på kongedømmet Aksum er like dunkelt som dets begynnelse. I mangelen på en detaljert historie er det antatt at kongedømmet gikk under ved en eller flere faktorer som en vedvarende tørke, overbeiting, avskogen, pest, en endring i handelsruter som reduserte viktigheten av Rødehavet. Munro-Hay har sitert den muslimske historikeren Abu Ja'far al-Khwarazmi/Kharazmi, som skrev før 833, som hevdet at hovedstaden i «kongedømmet Habash» var «Jarma». Om ikke «Jarma» er et annet navn for Aksum (hypotetisk fra Ge'ez girma, «bemerkelsesverdig, aktet»), hadde hovedstaden flyttet fra Aksum til et nytt sted som ennå ikke er oppdaget.
Etiopias mørke århundrer
En gang rundt 1000, antagelig ca. 960 herjet en ikke-kristen prinsesse ved navn Yodit (tigrinja for navnet Judit, også kalt «Gudit», et ordspill i betydning «ond») i området. Hun sørget for å drepe alle medlemmer av den kongelige familie og etablerte seg selv som monark. I henhold til legendene ble et barn, arvingen til Aksum, skjult for henrettelsene og tatt med til Shewa av trofaste tilhengere hvor hans autoritet ble anerkjent mens Yodit hersket i førti år over resten av kongedømmet og overførte deretter kronen til sine etterkommere. Ved et tidspunkt i løpet av det neste århundret ble den siste av Yodits etterkommere veltet av en herre fra Agawfolket ved navn Mara Takla Haymanot. Han grunnla Zagwe-dynastiet og giftet seg med en kvinnelig etterkommer av de gamle monarkene i Aksum. Høydepunktet for dette dynastiet var styret til Gebre Mesqel Lalibela. Under hans tid på 1200-tallet ble de store steinkirkene i Lalibela hugget ut.
I løpet av 1000-tallet var det flere stridigheter hvor en del som synes å bekjente seg til jødedommen greide å få styringen og holdt på den fram til 1268.
Det etiopiske riket
En gang rundt 1270 ble et nytt dynasti etablert på høylandet i Abessinia under Yekuno Amlak som avsatte den siste av kongene fra Zagwe-dynastiet og giftet seg med en av deres døtre. I henhold til legendene nedstammet denne kongeslekten fra mannlige etterkommere av de tidligere monarkene i Aksum, og som i dag er anerkjent som fortsettelsen av salomoske dynasti, det kongedømme som således gjeninnførte de bibelske kongehus.
Under dette dynastiet var de viktigste provinsene den nordlige delen av Tigray, sentrale Amhara og sørlige Shewa. Regjeringens sete, eller heller overherredømme, hadde pleid å være i Amhara eller Shewa, og hvor herskerne, som pleide å titulere seg selv som nəgusä nägäst, krevde skatt fra andre provinser. Tittelen nəgusä nägäst var i en betydelig grad basert på deres påståtte direkte nedstamming fra Salomo og dronningen av Saba. Grunnen til deres suksess hadde mer å gjøre med deres militære makt enn til renheten i deres avstamming.
Portugisisk innflytelse
Pêro da Covilhã forble i landet, men i 1507 ble en mann ved navn Mateus av armensk opprinnelse sent av keiseren til kongen av Portugal med anmodning om hjelp mot de angripende muslimene. I 1520 gikk en portugisisk flåte med Mateus ombord inn i Rødehavet som følge av denne anmodningen. En gruppe diplomater fra flåten besøkte keiseren, Lebna Dengel, og ble i Etiopia for bortimot seks år. En av diplomatene var fader Francisco Álvares som skrev en av de tidligste og ikke minst den mest interessante redegjørelse av landet Etiopia. Den het Verdadeira Informação das Terras do Preste João das Indias («En sann redegjørelse av landene til Prestekongen Johannes til inderne»), utgitt i 1540.
Etiopia–Adal-krigen
Mellom 1523 og 1540 ble Etiopia angrepet av muslimske hærer under imam Ahmad ibn Ibrihim al-Ghazi fra lavlandet i sørøst. Imamen veltet kongedømmet og tvang keiseren til å søke tilflukt i fjellene. I denne ekstreme tiden ble Johannes Bermudez, en underordnet medlem av ekspedisjonen i 1520, og som hadde blitt i Etiopia siden, ble i henhold til hans egen (ikke alltid troverdige) vitnemål ordinert til abuna, det vil si erkebiskop, og deretter sendt til Lisboa. Hva som var hans akkreditiver er ikke kjent.
I 1529 beseiret imam Ahmad en større etiopisk hær. Seieren ble kostbar, men viste at muslimenes hær kunne i motstå en tallmessig større, men langt mer gammeldagse etiopisk hær. I 1531 førte flere seiere under imam Ahmad til at muslimene fikk overtaket i krigen. Den første var slaget ved Antukyah, hvor kanonild ved begynnelsen av slaget skapte panikk hos de etiopiske soldatene. Den andre kom 28. oktober i slaget ved Amba Sel, hvor imamens tropper beseiret og splittet den etiopiske hæren, og fikk tak i deler av de etiopiske regaliene. Disse seierne gjorde at muslimene kunne trenge inn på de etiopiske høylandene, hvor de ødela mange kirker, inkludert Atronsa Maryam, hvor levningene etter flere etiopiske keisere var. Landet ble plyndra av muslimene som herjet og ødela flere kristne monumenter. Dawit II døde i 1540 og hans etterfølger ble tatt til fange av muslimene. Keiserinnen kunne ikke gjøre noe, siden hun var beleiret i hovedstaden.
Som svar på budskapet til Bermudez ble en portugisisk flåte under kommando av ledelse av Estêvão da Gama, sønn av Vasco da Gama, sendt fra India og nådde fram til Massawa i februar 1541. Her møtte han et sendebud fra keiseren som ba om hjelp mot de muslimske overgrepene, og i juli marsjerte en styrke på 400 musketére under ledelse av Cristóvão da Gama, en yngre bror av admiralen, mot innlandet og fikk hjelp av etiopiske soldater. De hadde i begynnelsen en del suksess mot fienden, men ble beseiret i slaget ved Wofla den 28. august 1542 hvor deres kommandant ble tatt til fange og henrettet. Den 21. februar 1543 ble imidlertid imam Ahmad skutt og drept i slaget ved Wayna Daga og hans soldater fullstendig utslettet. Etter dette oppsto de krangel mellom keiseren og Bermudez, som hadde kommet tilbake til Etiopia sammen med Gama, og nå krevde at keiseren offentlig bekjentgjorde hans lydighet til Roma. Keiseren nektet å gjøre dette, og til sist ble Bermudez presset til å forlate landet.
Muslimene klarte nesten å utslette det gamle etiopiske keiserriket og tvinge landets innbyggere til islam. At Portugal kom med i krigen bidro til å hindre dette. Begge parter ble utmattet av krigen, noe som førte til folkegruppen oromoenes folkevandring nordover, til deres nåværende hjemland nord og vest for Addis Abeba.
Jesuittene som hadde fulgt med Gamas ekspedisjon inn i Etiopia og satt opp deres hovedkvarter ved Fremona i nordlige Etiopia i nærheten av Adwa. Jesuittene ble enten undertrykt eller oversett, men ikke direkte utvist av de etiopiske myndighetene. På begynnelsen av 1600-tallet kom fader Pedro Páez til Fremona, en mann med store diplomatiske emner, og fikk etter hvert stor innflytelse ved keiserens hoff, og fikk også keiseren over på sin egen tro. Páez ledet reisningen av flere kirker, palasser og broer flere steder i landet og utførte mye nyttig arbeid. Hans etterfølger Alfonso Mendez var av en annen, mindre diplomatisk støpning, og klarte å fornærme både etiopiere og europeere. Da keiser Susenyos døde og hans sønn Fasilides overtok tronen i 1633 ble jesuittene formelt utvist fra riket.
Zemene Mesafint
Perioden 1755 til 1855 kalles for Zemene Mesafint (zamana masāfint på samtidig amharisk), oversatt som «Dommernes tidsalder» eller «Prinsenes tidsalder» etter Bibelens Dommernes bok, og var preget av isolasjon og konflikter mellom krigsherrer, og hvor keiseren hadde liten virkelig makt, stort sett bare over byen Gondar, og hvor både kulturen og samfunnet i Etiopia stagnerte. Perioden var på den ene siden en religiøs konflikt mellom innflyttende muslimer og den stedegne kristne befolkningen, og mellom de nasjonalitetene som de representerte. På den andre siden var det en konflikt med føydale landherrer om makt over den sentrale regjeringen.
En del historikere har sett på mordet på Iyasu I av Etiopia i 1706 som begynnelsen på den påfølgende tilbakegangen og som begynnelsen på Zemene Mesafint. Adelen fremmet egne keisere, og gjorde inngrep i etterfølgelsen av keiserdynastiet. Etter at keiser Tewoflos døde i 1711 fryktet den etiopiske adelen en syklus av hevn som hadde karakterisert styret til Tewoflos. Yostos ble valgt til ny negusa nagast («konge av konger»), men hans tid ble også kort, og døde i 1716. Iyasu II kom på tronen som et barn i 1730. Hans mor, keiserinne Mentewab spilte en betydelig rolle i Iyasus styre, også i styret til hennes barnebarn Iyoas I, og fikk kronet seg selv som medregent i 1730, og ble den første kvinne som ble kronet på dette viset i etiopisk historie. Hennes forsøk på å fortsette å holde på sitt grep om styringen etter at sønnen var død i 1755 førte henne i konflikt med Wubit (Welete Bersabe), sønnens enke, som mente at det var hennes tur til å presidere ved hoffet på vegne av hennes egen sønn Iyoas. Konflikten mellom de to dronningene førte til at Mentewab samlet sine slektninger og deres soldater i Gondar for å støtte henne. Wubit samlet sine egne slektninger og deres betydelige styrker fra Yejju.
Banja Luka
Banja Luka (serbisk: Бања Лука) er den nest største byen i Bosnia-Hercegovina. Den er også den største byen og de facto hovedstad i Republika Srpska, samt en egen kommune. Tradisjonelt var byen sentrum i Bosanska Krajina-regionen, som ligger i den nordvestlige delen av landet. Universitetet i Banja Luka ligger i byen, i tillegg til en rekke statlige institusjoner i Bosnia-Hercegovina. Byen ligger ved samløpet av elvene Vrbas og Vrbanja, og var kjent i tidligere Jugoslavia for å være full av avenyer, boulevarder, hager og parker. Foreløpige tall fra folketellingen i 2013 viste at Banja Luka hadde 199,191 innbyggere.
Etiopias historie
Zemene Mesafint
Det er antatt at maktkampen mellom qwaranerne ledet av keiserinne Mentewab og oromoer fra Yejju ledet av keiserens mor Wubit holdt på å bryte ut i væpnet konflikt. Mikael Sehul, guvernør av provinsen Tigray, ble innkalt for å megle. Han kom og smidig manøvrerte han seg på sidelinjen mellom dronningene for å gjøre krav på tronen for selv. Han ble snart leder for den kristne, amhariske folket fra Tigray i kampen om makten. Da Iyoas i økende grad favoriserte ledere fra oromoene, som Fasil, ble forholdet til den mektige Mikael Sehul vanskeliggjort. Til slutt avsatte han keiseren den 7. mai 1769 og en uke senere fikk Mikael Sehul ham drept, skjønt detaljene er uklare. Resultatet var likevel klart: for første gang hadde keiseren mistet tronen med andre midler enn ved naturlig død, død i krig eller ved frivillig abdikasjon. Problemet var at Mikael Sehul underminerte keiserens makt og fra dette tidspunktet og framover lå makten mer åpent i hendene på storadelen og de militære lederne. En del historikere mener dette tidspunktet utgjør det historiske skillet som innledet Zemene Mesafint.
Fylkesvei 537
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv400.
Etiopias historie
Zemene Mesafint
Ved Iyoas ble en aldrende og svakelig onkel innsatt på tronen som keiser Yohannes II, men Mikael Sehul fikk også ham myrdet, og den mindreårige Tekle Haymanot II ble satt på tronen. Denne bitre konflikten bidro til fiendtlighet mot utenlandske kristne og europeere generelt som varte til inn på 1900-tallet og var en faktor i Etiopias isolasjon fram til midten av 1800-tallet da den første britiske delegasjonen ble sent i 1805 for å inngå en allianse med Etiopia og skaffe seg en havn i Rødehavet i tilfelle Frankrike erobret Egypt. Britenes suksess førte til at Etiopia åpnet seg for andre reisende, misjonærer og handelsmenn fra andre land, og en strøm av europeere fortsatte godt inn i styret til Tewodros II.
Denne isoleringen ble fragmentert av svært få europeiske reisende. En av de få var den franske legen C. J. Poncet, som dro til landet i 1698 via sultanatet Sennar og Den blå Nil. Etter ham kom den britiske oppdagelsesreisende James Bruce i 1769 med det formål å finne Nilens kilde som han var overbevist om lå i Etiopia. Han forlot Massawa i september 1769 og reiste via Akusm til Gondar hvor han ble godt mottatt av keiser Tekle Haymanot II. Han reiste med kongen på krigslignende ekspedisjon rundt innsjøen Tana, reiste sørover rundt den østlige kysten, krysset Den blå Nil ved bielven Abay og dro tilbake via den vestlige kysten. Bruce reiste deretter tilbake til Egypt ved slutten av 1882 via øvre Atbara gjennom Sennar, Nilen, og Koroskoørkenen.
I løpet av 1700-tallet var den fremste etiopiske herskerne Dawit III, død 18. mai 1721; adelsmannen Amha Iyasus fra Shewa konsoliderte kongedømmet og grunnla Ankober; og Tekle Giyorgis fra Amhara. Sistnevnte er berømt for å ha blitt opphøyd til tronen hele seks ganger og også avsatt seks ganger. De første årene på 1800-tallet ble forstyrret av aggressive krigstokt mellom ras (guvernør) Gugsa av Begemder, og ras Wolde Selassie, som begge kjempet om makten over keiser Egwale Seyon, en ren gallionsfiguren. Wolde Selassie gikk seirende ut av striden og praktisk talt hersket over hele landet fram til sin død i 1816 i en alder av 80 år. Adelsmannen Sabagadis fra Agame etterfulgte Wolde Selassie i 1817 med væpnet makt for å bli krigsherre av Tigre.
Gjenopprettelsen av keisermakten
Under keiserne Tewodros II (1855–1868), Yohannes IV (1872–1889), og Menelek II (1889–1913), kom keiserdømmet ut av isolasjonen. Under keiser Yohannes IV kom perioden til sin slutt.
Keiser Tewodros (eller Theodore) II ble født som Lij Kassa i Qwara i 1818. Hans far var en liten lokal høvding, og hans slektning, muligens en onkel, var Dejazmach Kinfu, guvernør av provinsene Dembiya, Qwara og Chelga mellom Tanasjøen og den nordvestlige grensen. Kassa mistet sin arv da Kinfu døde mens han ennå var en guttunge. Etter å ha mottatt den tradisjonelle utdannelsen ved et lokal kloster dro han avsted og ble etter hvert leder for en gjeng med banditter som herjet rundt i distriktene. Hans rykte ble kjent og han fikk stadig flere tilhengere inntil han til sist ledet en mindre hær. Den regjerende regenten var ras Ali og hans mor, keiserinne Menen Liben Amede, hustru til liksomkeiseren Yohannes III, ble oppmerksom på ham, og for å binde ham til seg, sørget de for at Kinfu ble gift med Alis datter. Han vendte deretter sin oppmerksomhet mot erobringen av de gjenværende provinsene, Gojjam, Tigray og Shewa, men forholdet til svigerfaren og keiserinnen forverret raskt. Snart var han i krig med dem, og var seierrik.
Den 11. februar 1855 avsatte til sist Kassa den siste av liksomkeiserne, og ble selv kronet som negusa nagast av Etiopia under navnet Tewodros II. Han gikk snart mot Shewa med en stor hær. Lederen av adelen motsatte seg ham med deres konge, Haile Melekot, en etterkommer av meridazmach (general) Asfa Wossen. Familiekrangel brøt ut blant shewanerne, og etter et desperat og fåfengt angrep på Tewodros ved Dabra Berhan, døde Haile Melekot av sykdom, og nominerte sin elleve år gamle sønn som sin etterfølger med sine siste ord i november 1855 under navnet Sahle Maryam (den framtidige keiseren Menelik II).
Darge, Haile Melekots bror, og Ato Bezabih, adelige fra Shewa, tok ansvaret for den unge prinsen, men etter harde stridigheter med Angeda ble shewanerne tvunget til å overgi seg. Sahle Maryam ble levert over til keiseren, ført til Gondar, og der satt i Tewodros’ tjeneste, og deretter plassert i komfortabel forvaring i festningen i Magdala. I tiden etter henga Tewodoros seg til modernisering og sentralisering av Etiopias lovmessige og administrative strukturer, igjen med motstand fra sine guvernører. Sahle Maryam fra Shewa ble gift med Tewodros IIs datter Alitash.
I 1865 rømte Sahle Maryam fra både Maqdala og sin hustru, og kom fram til Shewa. Her ble han utropt som negus. Tewodros forfalsket en allianse mellom Etiopia og Storbritannia, men som forklart i neste seksjon begikk han selvmord etter et militært nederlag mot britene. Ved Tewodros' død ble mange shewanere, inkludert ras Darge, løslatt og den unge negus av Shewa begynte å føle seg sterk nok, etter noen få innledende kampanjer, til angripe de nordlige prinsene. Men disse krigene var av liten nytte da ras Kassai av Tigray hadde ved 1872 fått fullstendig makt over de nordlige områdene. Ved å proklamere seg selv som negusa nagast under navnet Yohannes IV tvang han Sahle Maryam til å anerkjenne hans overherredømme.
Da keiser Tewodros døde i 1868 var det tre menn som sto fram i håp om bli den neste keiseren: Wagshum Gobaze Gebre Medhen av Lasta; kong Menelik II av Shewa, og Dajazmach Kassa Mercha av Tigray. Wagshum Gobaze var hersker over Amhara, Wag, og Lasta. Da Tewodros ble drept okkuperte Gobaze byen Gondor og kronet seg selv som keiser Tekle Giyorgis II, men ingen tok hans kroning alvorlig. Den andre, Menelik, ble en betydelig faktor da han rømte fra Tewodros’ fangenskap i 1865. Etter at han slapp unna ble han hersker over provinsen Shewa med støtte fra familie og venner. Men det var den tredje mannen, den ene som ønsket tittelen minst, som ble den neste sanne herskeren av Etiopia.
Tidlig i 1868 forsøkte britiske styrker å få Tewodros til å overgi seg etter at han nektet å løslate britiske borgere som satt i etiopiske fengsler. Britene kom til kysten ved Massawa, og de kom til en enighet med Dajazmach Kassa som lot britene passere via Tigray i bytte for våpen og penger. Britene ønsket å gå mot Magdala som Tewodros hadde gjort til sin hovedstad. Da britene hadde utført hva de ønsket og på veg ut av landet belønnet de Kassa for hans samarbeid med artilleri, geværer og ammunisjon til en verdi av bortimot 500 000 pund. Selv om Kassas hær var underlegne i antall, 12 000 mot keiserens 60 000 menn, var hans hær utstyrt med mer moderne våpen og var bedre trent. Ved slaget avslutning var opptil 40 prosent av keiserens menn tatt til fange. Keiseren ble satt i fengsel og ville dø et år senere. Seks måneder senere, den 21. januar 1872, ble Kassa keiseren under navnet Yohannes IV.
Angrep fra europeiske kolonimakter
Etiopia har aldri blitt kolonisert av europeiske makter, men flere kolonimakter hadde interesser i området i løpet av den tidsepoken som kalles for Kappløpet om Afrika. Da Victoria, dronning av Storbritannia, i 1867 ikke brydde seg om å svare på et brev fra Tewodros II av Etiopia betraktet han det som en fornærmelse og fengslet flere britiske besøkende, inkludert konsulen. En hær på 12 000 mann ble sent fra Bombay i India til Etiopia for å redde de fengslede under ledelse av sir Robert Napier. Etiopierne ble beseiret og britene stormet festningen Magdala (i dag kjent som Amba Mariam) den 13. april 1868. Da keiseren hørte at porten hadde falt satte han en revolver for munnen og skjøt seg selv. Robert Napier ble adlet for denne seieren og gitt tittelen «Lord Napier av Magdala».
Også italienerne kom til området. Asseb, en havn i nærheten av den sørlige inngangen til Rødehavet hadde blitt kjøpt fra den lokale sultan i mars 1870 av en italiensk selskap, og som etter at ytterligere landområder ble skaffet i 1879 og 1880, ble kjøpt ut av den italienske regjering i 1882. Det samme året ble grev Pietro Antonelli sendt til Shewa med ordre om å forbedre koloniens økonomiske muligheter med avtaler med Sahle Maryam av Shewa og sultanen av Aussa.
I april 1888 kom italienske styrker på over 20 000 mann i kontakt med den etiopiske hæren, men de forhandlingene som skjedde før det mulige kampen fikk det resultat at begge styrkene trakk seg tilbake. Italia etterlot rundt 5000 mann i Eritrea som senere ble en italiensk koloni.
I mellomtiden hadde keiser Yohannes IV vært opptatt med dervisjere, en muslimsk sekt, som i mellomtiden hadde blitt herrer av egyptiske Sudan, og i 1887 ble det utløst et stort slag ved Gallabat hvor dervisjere under deres leder Zeki Tumal ble beseiret. Men et tilfeldig skudd traff keiseren og etiopierne ble nødt til å trekke seg tilbake. Keiseren døde i løpet av natten, og hans legeme falt i hendene på fienden den 9. mars 1889. Da nyheten om Yohannes’ død nådde Sahle Maryam av Shewa proklamerte han seg selv som keiser under navnet Menelik II av Etiopia, og mottok underkastelse av Begemder, Gojjam, oromoene i Yejju Oromo, og i Tigray.
2. mai det samme året signerte keiser Menelik Wuchaletraktaten med italienerne som ga dem en del av nordlige Etiopia, det området som senere ble til Eritrea og deler av provinsen Tigray. Til gjengjeld fikk han et løfte på 30 000 rifler, ammunisjon og kanoner. Italienerne ga beskjed til de andre europeiske statsmaktene at denne avtalen ga dem protektorat over hele Etiopia. Menelik protesterte og viste til at den amhariske versjonen av den samme avtalen ikke nevnte noe av dette, men hans protester ble bare ignorert. Det at etiopierne nektet å anerkjenne traktaten, førte til at Italia invaderte landet i 1895 med en hær på over 20,000 soldater, og startet slik den første italiensk-abessinske krig. Italienere trakk seg ut etter nederlaget i slaget ved Adwa (italiensk stavet: Adua) 1. mars 1896. Dette førte til at Etiopia ble det eneste landet i Afrika som ikke ble kolonialisert under kappløpet om Afrika, og ett av to land i verdensdelen som klarte å beholde sin uavhengighet.
Menelik ga tillatelse til et fransk selskap i 1894 til å bygge en jernbane fra kysten av Djibouti (Fransk Somaliland) til det indre av Etiopia. Jernbanen ble fullført til Dire Dawa, rundt 45 km fra Harrar på den siste dagen av 1902.
Da Menelik II døde ble han etterfulgt av sin sønnesønn, Lij Iyassu, men han mistet snart støtte på grunn av hans tilknytninger til islam. Han ble avsatt i 1916 av den kristne adelen, og Meneliks datter Zauditu (amharisk: Zawditu) ble gjort til keiserinne. Hennes fetter, ras Tafari Makonnen, ble gjort til regent og etterfølger til tronen.
Ved keiserinne Zauditu i 1930 overtok Tafari Makonnen tronen under navnet Haile Selassie (som betyr «Treenighetens beskytter»), og ble kronet som keiser Haile Selassie I av Etiopia. Hans fulle tittel var «Hans keiserlige majestet, keiser Haile Selassie I, Judeas løve, Guds utvalgte, kongenes konge av Etiopia». Da Abba Jifar II av Jimma døde grep keiser Selassie anledningen til å annektere Jimma i regionen Gibe i sørvestlige Etiopia. I 1932 ble kongedømmet Jimma formelt absorbert i Etiopia, og i løpet av reorganiseringen av provinsene i 1942 forsvant Jimma inn i provinsen Kaffa.
Krigen med Italia og okkupasjon
Keiser Haile Selassies styre ble avbrutt i 1935 da italienske tropper invaderte og okkuperte Etiopia, under så såkalte andre italiensk-abessinske krig. Det fascistiske Italia under Benito Mussolini gikk til angrep på Etiopia den 2. oktober 1935, okkuperte hovedstaden Addis Abeba den 5. mai de følgende året, og annekterte formelt Etiopia den 9. mai 1936, etter blodige slag.
Italia hadde et stort teknologisk overtak, med blant annet stridsvogner og bombefly, som etiopierne helt manglet. Mange stater kritiserte Italia, som man mente hadde krenket Etiopias selvstendighet, og den internasjonale samarbeidsorganisasjonen Folkeforbundet innledet sanksjoner mot Italia. Krigen var preget av grusomheter. Etiopierne benyttet ekspanderende ammunisjon som påfører store indre skader, og som var forbudt i henhold til Haag-konvensjonen av 1899 i deklarasjon III. Italienerne benyttet stridsgass i omfattende utstrekning, særlig i de siste månedene av krigen.
Haile Selassie ble tvunget til å flykte til Storbritannia, til tross for hans bønn til Folkeforbundet om intervensjon mot Italia. Italienerne på sin side krevde at Folkeforbundet anerkjente annekteringen av Etiopia, og Italias koloniale krav på landet og dets folk. Alle medlemslandene, inkludert kolonimaktene Storbritannia og Frankrike, anerkjente til slutt Italias krav ved stemmegivning, kun Sovjetunionen stemte imot. Denne behandlingen, sammen med Mukdenhendelsen i 1931, avslørte hvor liten makt Folkeforbundet hadde, både til å stoppe Italia og til å beskytte Etiopia, til tross for at begge landene var medlemmer av Folkeforbundet. Storbritannia ble til slutt tvunget til å anerkjente italiensk overhøyhet i 1938. Den italienske seieren kom på et tidspunkt at Benito Mussolinis internasjonale anerkjennelse var på sitt høyeste i en periode som ble kalt «konsensusens tidsalder», hvor utenlandske ledere hyllet ham for hva han hadde oppnådd innenlandsk.
Italia kunne iverksette sin invasjon uten innblanding fra andre land, primært fordi Storbritannia og Frankrike ønske å ha Italia som alliert i tilfelle krig mot Tyskland.. 7. januar 1935 undertegnet Frankrike en avtale med Italia som ga dem frie hender i Afrika. Videre ble Italia i april medlem av Stresa-fronten, en avtale som slukke forsterke Locarnotraktaten og hindre videre tyske brudd på Versaillestraktaten. I juni ble ikke-innblanding videre understreket som følge av uenigheten som oppsto mellom Storbritannia og Frankrike som følge av at Storbritannia hadde inngått Den tysk-britiske flåteavtale. Den siste utenlandske allierte for Etiopia gikk tapt da den japanske ambassadøren til Italia dr. Sugimura Yotaro, 16. juli 1935 forsikret Mussolini at hans land ikke hadde noen politiske interesser i forhold til Etiopia og ville holde seg nøytral i en eventuell konflikt mellom dem.
I 1937 skrøt Mussolini at med hans erobring av Etiopia var «endelig Adua hevnet og at slaveriet ble forbudt i Etiopia av italiensk fascisme». Mange etiopiere døde på grunn av krigen med Italia. Keiseren hevdet at mer enn 275,000 etiopiere ble drept, mot kun 1,537 italienere, mens italienske autoriteter har beregnet at 16,000 etiopiere og 2,700 italienere (inkludert italienske kolonitropper) døde i krigshandlingene.
Kong Viktor Emmanuel III av Italia ble kronet til keiser av Etiopia, og italienerne opprettet et italiensk rike i Afrika, det såkalte Italiensk Øst-Afrika, som besto av Etiopia, Eritrea og Italiensk Somaliland.
I løpet av 1935-1940 opprettet italienerne mange infrastrukturer og veger i Etiopia, blant annet «keiservegen» mellom Addis Abeba og Massawa, mellom Addis Abeba og Mogadishu, og Addis Abeba og Assab. Italienerne hadde planer om å frakte inn rundt en halv million italienere for å kolonisere og utvikle det etiopiske platå. I oktober 1939 var det 35,441 italienske kolonister i Etiopia, hvorav 30,232 mannlige (85,3 prosent) og 5,209 kvinnelige (14,7 prosent), de fleste i urbane områder, i henhold til statistikk fra de italienske myndigheter. Kun rundt 3,200 italienske bønder flyttet for å kolonisere jordbruksområdene. At ikke flere dro hadde sin årsak i trusselen fra etiopisk gerilja, som i 1940 fortsatte kontrollerte en fjerdedel av det etiopiske høylandet.
Italias satte i gang store og kostbare infrastrukturprosjekter som utarmet italiensk økonomi, men reduserte samtidig arbeidsledigheten i landet. Det ble bygget 18,794 km med nye asfalterte veger, og i 1940 ble Addis Abeba tilknyttet et godt vegnett til Asmara og Mogadishu. Ytterligere 900 km med jernbanelinjer ble bygget, dammer og vannkraft ble bygget ut, og mange offentlige og private selskaper ble etablert i det underutviklede landet. De viktigste var: Compagnie per il cotone d'Etiopia (bomullsindustri); Cementerie d'Etiopia (sementindustri); Compagnia etiopica mineraria (mineralindustri); Imprese elettriche d'Etiopia (elektriskindustri); Compagnia etiopica degli esplosivi (krigsutrutningsindustri); Trasporti automobilistici (Citao) (mekanisk og transportindustri). Det var også planer for den urbane utviklingen av Addis Abeba, men disse ble stoppet av andre verdenskrig.
Banja Luka
Banja Luka er et av de viktigste transportknutepunkter på Balkan og har hatt meget turbulent historie. Byen ved navnet Banja Luka er første gang nevnt i et dokument datert 6. februar 1494 av Vladislav II av Böhmen, men byen stammer tilbake til romertiden, en tid den gamle festningen Kastel i byens sentrum stammer fra. Byen var på denne tiden en del av den romerske provinsen Illyricum og lå på den viktige romerske veien mellom Dalmatia og Pannonia.
Etymologi
Navnet Banja Luka antas å stamme fra den gamle adelstittelen ban og ordet for slette (luka), altså ban'ens slette.
Tidlig historie
Slaviske folkegrupper bosatte seg i området på 600-tallet, men først i 1378 fikk byen en større offentlig bygning etter Kastel-festningen, nemlig det fransiskanske klosteret i bydelen Petrićevac. Under hele middelalderen var byen, som den gang het Vrbovski Grad, viktig for den middelalderske bosniske staten.
Under osmansk styre
Under osmansk styre var byen administrativ senter for Bosnisk Eyalet, og de lokale stormennene bygde ut hoveddelen av dagens gatenett. Blant disse bygrunnleggerne var Ferhat-paša Sokolović, som i årene mellom 1566 og 1574 bygget mer enn 200 ulike bygninger, varierende fra butikker, staller, bad og moskeer. Denne ekspansjonen førte til at byen ble et økonomisk senter, etter hvert for hele Bosnia. I 1660 ble byen satt i brann av en østerriksk militæravdeling, men ble raskt bygget opp igjen. Stadige militære trusler fra Østerrike førte til at byen ble forsterket med militære installasjoner, og det ble et militært senter.
Utover på 1800-tallet ble det også etablert en rekke serbisk-ortodokse kirker og klostre i området, samtidig som også en rekke sefardiske jøder og trappister etablerte seg i området. Denne innvandringen bidro til industrialiseringen av området, blant annet ved bygging i møller, bryggerier, teglverk, tekstilfabrikker og andre virksomheter.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ble byen okkupert av tyske styrker og ble en del av marionettstaten med navnet Den uavhengige staten Kroatia. Diktatoren Ante Pavelić hadde planer om å gjøre Banja Luka til hovedstad i Den uavhengige staten Kroatia. Kort tid etter at de okkuperte byen, begynte tyske okkupasjonsstyrker sammen med kroatiske Ustasja å deportere jøder, serbere, romfolk og kommunister primært til Jasenovac konsentrasjonsleir, men også til andre konsentrasjonsleirer etablert av nazistene i Europa. Den jødiske befolkningen ble nesten totalt utryddet. Den 7. februar 1942 ble 2 500 serbere, deriblant 500 barn, massakrert av Ustasja i landsbyene Drakulić, Šargovac og Motike utenfor Banja Luka. Også den ortodokse kirken i byen ble ødelagt av Ustasja og tyske soldater. På den andre siden ble byen og omegn et viktig rekrutteringssenter for partisaner og Antifascistisk råd for nasjonal frigjøring av Jugoslavia. Brutaliteten til tyske styrker og Ustasja gjorde at både serbere, bosnjaker og kroater fra Banja Luka sluttet seg til partisanene. Hele 18 av totalt 1 322 nasjonalhelter i den jugoslaviske frigjøringskampen kom fra Banja Luka. Etter harde kamper mellom tyske styrker og Ustasja på den ene siden og partisaner på den andre siden, ble byen befridd den 22. april 1945. Denne datoen feires hvert år som «byens dag».
Før Bosnia-krigen
Den 26. og 27. oktober 1969 ble byen utsatt for et kraftig jordskjelv som ødela store deler av byen, infrastruktur og industri. Etter felles bidrag fra hele Jugoslavia ble byen raskt gjenoppbygget. Denne gjenoppbyggingen førte også til en ny bølge av serbisk innflytting.
Bosnia-krigen
Under krigen i Bosnia fra 1992 til 1995 ble ikke byen direkte rammet av kamphandlingene, men gjennomgikk store forandringer. Mesteparten av byens katolske kirker og alle 16 moskeer, inkludert den berømte Ferhadija-moskeen, som var under UNESCO beskyttelse; ble ødelagt av Republika Srpskas hær. I tillegg gjorde lokale myndigheter som var lojale til Radovan Karadžić sin regjering det umulig for bosnjaker og kroater å leve i byen. Bosnjaker og kroater ble sagt opp fra jobben sine eller ble tvunget til å jobbe gratis, deres eiendommer ble tatt fra dem og de hadde ingen beskyttelse mot serbisk paramilitære enheter som drev med terror og systematisk etnisk rensing i byen. Utenfor byen opprettet mydighetene Manjača konsentrasjonsleir for bosnjaker og kroater. Det er estimert at mellom 4 500 og 6 000 Bosnjaker og Kroater hovedsakelig fra Banja Luka og Sanski Most har vært gjennom leiren hvor de har gjennomgått systematisk tortur og drap. Byen er nærmest tom for Bosnjaker og Kroater som utgjorde rundt 40% av byens totalbefolkning før krigen. Dette førte til at byen nå har en stor serbisk majoritet, og den etniske fordelingen er som følger:
Hittil er tidligere politiker Radoslav Brđanin dømt til 30 års i fengsel, mens tidligere politiminster i Karadžić sin regjering Mićo Stanišić og tidligere politisjefen i Banja Luka Stojan Župljanin dømt til 22 års i fengsel ved ICTY for krigsforbrytelser og forbrytelse mot menneskeheten hovedsakelig i Banja Luka, men også andre kommuner i Bosnia-Hercegovina.
Samfunn
I Banja Luka ligger nasjonalforsamling, forvaltningsapparat og rettsvesenet til delstaten Republika Srspka, samt en avdeling av Bosnia-Hercegovinas sentralbank, Bosnias skatteetat. En rekke land har diplomatisk representasjon i byen, gjennom et generalkonsulat. I de senere årene har byen hatt et økonomisk oppsving og tiltrukket seg utenlandske investeringer særlig innen telekommunikasjon, blant annet fra Norge.