cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
TSV 1860 München
Tiden fram til den første verdenskrigen (1905–1914)
I bymesterskapene på våren gikk det bedre. I 1908 vant man den innledende gruppen, men ble bare nummer fire i finalerunden. Året etter var det klart for en sensasjon. 2. mai 1909 vant 1860 sitt første mesterskap og ble bymestere i München etter å ha slått datidens storlag, MTV 1879 4-1 i finalen.
I 1911 ble de to avdelingen (Staffel Nord og Staffel Süd) i den såkalte østkretsen (Ostkreis) som 1860 tilhørte, slått i sammen. Dette hevet selvfølgelig nivået og gjorde at man måtte helt til Nürnberg og Fürth for å spille bortekamper. For 1860 ble det nå enda vanskeligere. I sesongen 1911/12 berget man såvidt plassen, men i 1913 ble det sisteplass og nedrykk. Dette nedrykket var imidlertid flankert av en skandale. Det ble ført bevis for at en spiller fra den direkte motstanderen FC Wacker før den siste avgjørende kampen hadde forsøkt å bestikke spillerne fra 1. FC Nürnberg. Da Nürnberg overraskende tapte kampen og Wacker gikk forbi 1860 på tabellen ble det lagt inn protest. Selv om forbundet anså det som bevist at det forelå et forsøk på beststikkelse, mente de at det var ingenting som tydet på at Nürnberg ikke hadde forsøkt å vinne kampen. I tillegg ble det argumentert med at Nürnberg jo hadde blitt nummer to i stedet for nummer tre på tabellen hvis de hadde vunnet kampen. Det siste argumentet var lite relevant ettersom bare mesteren gikk videre til finalerunden om det sydtyske mesterskapet. Men det hjalp ikke, protesten ble avvist og 1860 måtte ned.
Målet om direkte opprykk i 1914 ble nådd på en overbevisende måte. Sesongen i A-Klasse Südbayern gikk til ende uten tap og med bare to uavgjorte kamper. Kvalifiseringskampen mot vinneren av A-Klasse Nordbayern, MTV Fürth ble også vunnet, om enn knapt. I første kamp på bortebane ble det seier 2-1, men i returkampen i München kom sesongens første tap, man gikk av banen med 0-3. Ettersom målforskjell den gang ikke telte ble det omkamp på nøytral bane i Ingolstadt. Denne kampen vant 1860 knepent 2-1. Seieren skulle imidlertid vise seg å være uten betydning, 28. juni 1914 falt skuddene i Sarajevo som drepte tronfølgeren Franz Ferdinand av Østerrike-Ungarn. Dette var opptakten til den første verdenskrigen og sesongen 1914/15 kom aldri igang.
For konge og keiser (1914–1919)
I 1911 var det tyske fotballforbundet (DFB) med på å stifte det som ble kalt Jungdeutschlandbund (JDB). JDB ble startet på initiativ fra det prøyssiske krigsdepartementet og formålet var å øke krigsdugeligheten til den oppvoksende slekt. Gjennom dette ble fotballklubbene et organ for krigsforherligelse og trofasthet mot keiser og rike. 1860 var ikke noe unntak og da krigen var et faktum oppfordret klubben i skriftform alle medlemmer til å melde seg til hæren. Og tiltakene hadde suksess, sport og spill rykket i bakgrunnen og mange fotballspillere byttet den hvit-blåe drakta med den grønne uniformen og reiste til fronten. Man gikk ut fra at om et par uker ville alle være tilbake etter en rask tysk seier. 1150 medlemmer fra 1860 reiste i krigen, 175 kom aldri tilbake, derav 25 fra fotballavdelingen.
Weimarrepublikken (1919–1933)
Verdenskrigen og revolusjonen i München var over. Den tyske keiseren og den bayeriske kongen var i eksil og Tyskland var blitt en demokratisk republikk.
I München kjempet TSV 1860, FC Wacker og FC Bayern om hegemoniet mens storklubben fra førkrigstiden MTV 1879 forsvant ned i de lavere divisjonene.
Konflikten med turnforbundet eskalerer
Konflikten med turnforbundet ble aldri bilagt, men man kan si at den ble ryddet av veien da nasjonalsosialistene overtok makten i 1933. Nazistene tvangsoppløste nemlig både turnforbundet, det sydtyske- og det tyske fotballforbundet og alle øvrige sportsforbund og muliggjorde med dette at TV og SV kunne gå sammen igjen. Fra og med mars 1934 het klubben igjen, slik som i dag, TSV 1860 München og var en klubb igjen.
I ettertid kan man hevde at avgjørelsen om å dele klubben i 1924 var avgjørende for at 1860 kunne bli et betydningsfullt fotballag i etterkrigstiden. Uten denne delingen hadde fotballavdelingen måtte tre ut av fotballforbundet og det skulle vise seg at det var bare klubber som hadde vært tilsluttet det tyske fotballforbundet som fikk muligheten til å være med i den nystartede oberligaen som ble etablert under spektakulære omstendigheter etter krigen.
Nystart i ruinene 1945
Etter krigen lå München i ruiner, infrastrukturen var sterkt skadet, byens to store fotballstadioner var bombet i stykker og dagliglivet til folk flest var en kamp om mat og husly. Tyskland eksisterte ikke lenger, fotballforbundene eksisterte ikke lenger og TSV 1860 var offisielt tvangsoppløst og eksisterte heller ikke lenger. Men klubbens medlemmer eksisterte og det ble snart spilt fotball igjen. 24. juni slo FC Wacker, FC Bayern 4-3 i Münchens første etterkrigskamp. 29. juli spilte så 1860 2-2, også mot FC Bayern i sin første etterkrigskamp. I løpet av sommeren hadde man fylt ut bombekraterne og fjernet blindgjengerne i byens stadion og 24. august kom til tross for de ubrukelige tribuneanleggene 12.000 tilskuere for å se på da TSV 1860 og FC Bayern gjenåpnet stadionet med en vennskapskamp. Varmt vann i dusjene hadde man først i august 1948 da man endelig hadde fått reparert fyringsanlegget. Ståtribunen på den nordlige langsiden var ferdig i august 1948 og sittetribunen kunne innvies i mai 1949.
18. juli 1945 ble et nytt drettsforbund Det Bayeriske Landssportsforbundet (Bayerisches Landessportverbund) stiftet. I regi av dette startet planleggingen av et fotball bymesterskap i München. Men i september trakk både TSV 1860 og FC Bayern seg fra det planlagte mesterskapet og den organiserte fotballen tok en helt annen og overraskende retning.
Den utrolig oppstarten på Oberliga Süd
4. november spilte 1860 sin første kamp i det som etterhvert kom til å hete Oberliga Süd. Ligaen var et privat initiativ. Tre fotballfunksjonærer fra Stuttgart hadde tatt kontakt med den amerikanske militærregjeringen og søkt om tillatelse til å arrangere en turnering med 16 lag fra den amerikanske okkupasjonssonen. Etter positiv respons ble det 22. september avholdt et konstituerende møte med representater fra utvalgte lag i restauranten Krone i Fellbach utenfor Stuttgart. Etter hvilke kriterier klubbene som møtte var utvalgt er ikke kjent, men det er sannsynlig at okkupasjonsmakten krevde at ligaen skulle dekke et så stort landområde som mulig og at alle de store byene skulle være representert. Fra München var TSV 1860 og FC Bayern invitert mens FC Wacker måtte bli hjemme. Protestene som fulgte fra FC Wacker og andre klubber som mente de var sportlsig kvalifisert og ikke invitert til å delta i den nye ligaen var til ingen nytte. Dette var i utgangspunktet en privat liga og det eksisterte jo ingen overregionale eller nasjonale fotballforbund som kunne behandle en klage. Et regelverk kunne man jo heller ikke henvise til.
I ettertid må man vel kunne si at prosjektet Oberliga Süd var nesten naivt optimistisk. I en tid der infrastukturen var så svak at det var problematisk å komme seg fra en bydel til en annen uten å bruke beina, skulle det spilles 240 kamper der bortelagene hadde reiser på opptil 40 mil. Men ligaen ble en kjempesuksess, tilskuerne strømmet til stadionene, alle kampene ble spilt og bare 2 kamper måtte utsettes på grunn av transportproblemer. Omstendighetene førte likevel til en del uregelmessigheter. Et eksempel er kampen mellom TSV 1860 og Karlsruhe FV i desember 1945. På glatte, dårlig brøytede veier trengte Karlsruhe hele natten på å nå fram til München. Gjennomfrosne og trøtte gikk spillerne mer eller mindre rett fra bussen til kampen og tapte 13-0. Dette er ennå 1860s største seier gjennom tidene i en seriekamp.
Til tross for tap mot BC Augsburg i første kampen begynte den første etterkrigssesongen bra for 1860. Et par uker før jul ledet de tabellen, men på nyåret raknet det. Da sesongen 1945/46 var ferdigspilt måtte man ta til takke med en niendeplass.
Etterkrigsfotball
Fotballen tilpasset seg det politiske landskapet. I de 4 okkupasjonssonene og Berlin ble det spilt sonemesterskap. I den amerikanske sonen der München lå, var sonemesterskapet identisk med den nye Oberliga Süd. Etter syvendeplassen i der først sonemesterskapet fulgt en fjerdeplass i sesongen 1946/47. I motsetning til den sovjetiske eller britiske okkupasjonsmakten var amerikanerne ikke så nøye på det formelle, og tillot de egentlig ikke eksisterende klubbene å opptre under sitt tradisjonelle navn.
Selv om det ennå ikke eksisterte noen tysk stat ble det etter den tredje etterkrigssesongen planlagt et sluttspill om det tyske mesterskapet. 8 lag skulle delta, 2 fra hver av de tre vestlige sonene, et fra den sovjetiske sonen og ett lag fra Berlin. Ettersom 1860 i denne sesongen ble nummer 2 i Oberliga Süd var de kvalifisert for dette historiske mesterskapet. Mesterskapet ble spilt i cupmodus og 1860 trakk den franske sonemesteren 1. FC Kaiserslautern i første runde. Kampen gikk på nøytral bane i Worms. 1860 var godt med i kampen selv om de lå under med 0-1 til pause. I det 62. minuttet ble det utligning, men etter at Kaiserslautern bare to minutter senere gikk opp til 2-1 raknet det for 1860. Kampen og mesterskapet endte med tap 1-5. Dette var det siste mesterskapet før den tyske gjenforeningen i 1990 der lag fra både Øst- og Vest-Tyskland konkurrerte om et tysk mesterskap.
Etter denne sesongen gikk det nedover med 1860. Klubben hadde store strukturelle problemer. Pålegget om at personer som var belastet fra nazidiktaturet ikke kunne ha verv som styremedlem eller funksjonær førte åpenbart til at altfor få kompetente personer kunne overta ansvar i klubben. Penger var også et problem. Klubbene i München greide ikke i samme grad som kubber fra konkurrerende byer å dra i land sponsoravtaler med næringslivet. Selv om fotballen i Tyskland var en amatørsport fram til 1948 og deretter en halvprofesjonell idrett der spillerne maksimalt hadde lov til å tjene 320 DM i måneden ble det betalt betydelige beløp under bordet. 1860 var også den første tyske klubben som fikk føle at det fantes en økonomisk mye mer attraktiv liga i Italia. I oktober 1949 forlot klubbens toppspiller Ludwig Janda som første tyske italiaproff München med kurs for Padova.
Etter stadig dårligere plasseringer i sesongene fram til 1953 mente klubbens nyvalgte president Adalbert Wetzel at det måtte handles. Sammen med den nye treneren Fred Harthaus satset han på et generasjonsskifte og hentet opp ni spillere fra junioravdelingen. Den djerve planen endte med en katastrofe. 1860 ble nest sist på tabellen og rykket ned. For første gang siden 1914 var man ikke lenger representert i den øverste ligaen. På årsmøtet etter nedrykket overlevde president Wetzel et mistillitsforslag med knapp margin, men han ble i klubben og dette skulle vise seg å være et godt valg for 1860. Det skulle imidlertid ta fire år før klubben greide å etablere seg i overhuset igjen. Da det planlagte opprykket i sesongen 1953/54 i gikk i vasken, handlet president Wetzel igjen. Denne gang hentet han nye spillere fra Jugoslavia som var det eneste østblokklandet som tillot spillere å emigrere til utlandet. Dette skulle bli starten på en trend og jugoslaviske spillere ble et fast innslag til hos 1860 i de kommende årene. Og nå gikk det fremover. Selv om opprykket i 1955 ble flankert av et nytt nedrykk året etter, hadde man satt de riktige aksentene. I 1957 scoret 1860 103 mål og forlot 2. Liga Süd for godt. Til tross for 2 poengs fradrag grunnet fem overtredelser av amatørreglementet var opprykket aldri i fare. Grunnen til poengfradraget var blant annet at en amatørspiller hadde fått lov til å være med på en betalt ferie, en annen spiller hadde klubben gitt et lån på 2000 DM og det kom også fram at spillerne ved en anledning hadde fått utbetalt en bonus på 1000 DM. Fram til Oberliga Süd var historie i 1963 etablerte klubben seg nå i den øvre halvdelen av tabellen.
Kampen om en plass i Bundesliga (1961–1963)
Da det tyske fotballforbundet i april 1962 vedtok å innføre en ensporet liga på høyeste nivå for hele Vest-Tyskland var oddsen for at 1860 skulle få en plass i den nye bundesligaen ekstremt dårlig. Opptaket i den nye ligaen var basert på et komplisert system, en blanding av et poengsystem der på plasseringene de siste 12 årene lå til grunn og i tillegg en masse skjønn. Oberliga Süd skulle få fem startplasser og 1860 som i de siste 12 årene hadde rykket ned to ganger og spilt 3 sesonger i en lavere divisjon var ikke blant de fem første på ranglisten. I tillegg antok man at en by bare ville få en startplass og selv om FC Bayern heller ikke hadde mye suksess å vise til de siste 12 årene hadde de samlet flere poeng enn 1860.
På sommeren 1961 hadde Presidenten Adalbert Wetzel ansatte østerrikeren Max Markel som trener. Merkel var en omstridt person og kjent for sin bitende sarkasme som ofte traff både egen klubb og egne spillere. Tiden med Merkel skulle imidlertid bli den sportslig beste i fotballavdelingens historie til nå. Selv om det ikke ble mer enn en 7.-plass i sesongen 1961/62 var Merkel ubeskjeden når han ble spurt om hvilke sjanser han mente 1860 hadde til å få en plass i den nye Bundesligaen. «Vi må bare bli sydtyske mestere, da kan komiteen ikke komme forbi oss i nominasjonsprosessen.»
Før den siste sesongen i Oberliga Süd ryddet Merkel opp i stallen. 11 spillere fikk sparken og nye ble kjøpt inn. Og 1860 spilte en sensasjonell sesong. Tre kamper før slutt ledet de tabellen med 6 poengs forsprang og trengte bare en uavgjort i neste kamp for å bli mestere. I en spennende kamp på bortebane mot VfR Mannheim utlignet 1860 til 2-2 åtte minutter før slutt og fikk det ene poenget de trengte. Da spillerne ankom jernbanestasjonen i München ble det møtt av mange tusen fans og President Wetzel arrangerte spontant et mesterskapsparty. At man tapte 2-4 mot 1. FC Nürnberg i neste kamp spilte jo ingen rolle, trodde man. Men plutselig tok saken en sjokkerende og uventet vending. Eintracht Frankfurt hadde i vintersesongen på grunn av islagt bane, blitt tvunget til å flytte en hjemmekamp til Offenbach. I tredje instans fikk de nå medhold i at dette ikke var rettmessig. Kampen skulle spilles om igjen, noe som førte til at Frankfurt plutselig hadde mulighet til å ta igjen 1860. Med andre ord, man var ikke mester allikevel og måtte nå vinne den siste kampen på bortebane mot Bayern Hof. Men laget sviktet ikke og vant kampen i Hof med 2-0. Da laget ankom jernbanestasjonen i München ble laget igjen møtt av tusenvis av fans som nå kunne feire det sydtyske mesterskapet for andre gang.
Og Merkel fikk rett. Til tross for protester fra både Kickers Offenbach og FC Bayern som begge lå foran 1860 på den såkalte 12-års-ranglisten, kunne man ikke komme forbi den sydtyske mesteren i nominasjonsprosessen. Etter å ha feiret det sydtyske mesterskapet to ganger, vant TSV 1860 også kampen om Münchens plass i den nye Bundesligaen på målstreken.
Som sydtysk mester var 1860 også kvalifisert til det siste sluttspillet om det tyske mesterskapet. Fra kommende sesong ville jo vinneren av Bundesliga automatisk også være tysk mester. De åtte deltagerne ble delt inn i to grupper som spilte en serie med hjemme og bortekamper. Vinneren av det to gruppene spilte til slutt finalen om det tyske mesterskapet. 1860 var i gruppe med Borussia Dortmund, Borussia Neunkirchen og Hamburger SV. Det ble en god start på turneringen da Borussia Dortmund ble slått 3-2 hjemme i første kamp, men i de følgende kampene var laget for ustabilt. Før siste kamp i Dortmund hadde man likevel muligheten til å bli gruppevinner. Dortmund som ledet gruppa lå bare ett poeng foran 1860. Men i Dortmund gikk man under med mann og mus og til slutt sto det 4-0 til Dortmund. Dette året måtte 1860 nøye seg med det sydtyske mesterskapet og en plass i den nye Bundesliga.
Cupmester (1963–1964)
Med Max Merkel som trener fortsatte suksessen og i 1964 kunne klubben og fansen feire nok et mesterskap, 1860 ble cupmester. Før cupfinalen i Stuttgart mot Eintracht Frankfurt var Mellom-Europa rammet av en hetebølge. Merkel hadde tatt kontakt med meteorologiske institutt og visste at varmen ville vedvare. For å forberede laget på en kamp med tropiske varme bestemte han seg for å reise til Stuttgart allerede tidlig i uken. Her lot han laget trene i solsteken hver dag mellom klokken elleve og ett, med en temperatur på nesten 40 grader.
Det ble en dårlig start på finalen. Etter 10 minutter ble forsvareren Rudi Steiner skadet. Ettersom man på den tiden ikke hadde lov å bytte inn reservespillere ble Steiner ikke tatt av banen, men i realiteten spille man nesten hele kampen med bare 10 friske spillere. Det virket imidlertid som om spillerne fra 1860 kom bedre til rette med de høye temperaturene og to minutter før pause tok de ledelsen etter et langskudd av Wilfried Kohlars. Før kampen hadde Merkel åpnet kaldtvannet i alle dusjene og latt det renne kontinuerlig i en time. Da spillerne kom inn i garderoben i pausen hadde denne en behagelig kjølig luft. For å kompensere mineraltapet fikk spillerne servert en salt kjøttsuppe før de måtte ut i tropevarmen igjen. Om alt dette var årsaken til suksessen vites ikke, men finalen ble vunnet med 2-0. Rudi Brunnenmeier scoret det andre målet 20 minutter ut i omgangen og Frankfurt hadde ikke krefter til å svare.
Finale i europacupen (1964–1965)
Før sesongen 1964/65 var 1860 en av favorittene i seriemesterskapet, men laget manglet stabilitet og måtte til slutt ta til takke med en fjerdeplass. Men denne sesongen blir husket fordi klubben tok seg fram til finalen i europacupen for cupvinnere. På veien til finalen slo man ut US Luxemburg (10-0 etter to kamper), FC Porto (2-1), CWKS Warszawa (4-0) og Torino FC. Semifinalen mot Torino startet med tap 0-2 i Torino, men i returkampen snudde 1860 resultatet. Med 40.000 elleville tilskuere i ryggen ble kampen vunnet med 3-1. Den gang gjaldt ikke bortemålsreglen og det måtte spilles omkamp på nøytral bane. Fra München dro mer enn 100 turbusser med fans til kampen i Zürich. Der var de vitne til at 1860 vant 2-0 og gikk videre til europacupfinalen.
Finalen ble spilt 9. mai 1965 på Wembley Stadium og motstanderen var West Ham United fra London. Det var nok West Ham som hadde tilskuerne i ryggen. Selv om 10.000 fans hadde tatt veien fra München til London heiet nok de fleste av de øvrige 80.000 tilskuerne på West Ham. 1860 spilte en god kamp og klubbens legendariske keeper Petar Radenković spilte en storkamp. Selv om finalen gikk tapt med 0-2 ble spillerne mottatt som helter da de landet på flyplassen i München. De ble umiddelbart kjørt i åpen bil til rådhusbalkongen på Marienplatz der de ble hyllet av flere tusen fans.
Tyske mestere (1965–1966)
Sesongen 1965/66 ble den beste til nå i 1860s historie. Det var et turbulent år med opp- og nedturer, men da sesongen var slutt hadde 1860 vunnet Bundesliga og kunne la seg feire som tyske mestere.
Nykan naturreservat
Nykan naturreservat er et naturreservat og ramsarområde i øygruppen og kommunen Røst i Lofoten, Nordland.
Naturreservatet består av de tre fuglefjellene Ellevsnyken, Trenyken og Hernyken, samt noen mindre holmer og skjær i tilknytning til disse øyene. Naturreservatet har et areal på 1 055 daa, hvorav 574 daa er sjøareal og vernet for å ivareta de viktigste hekkeplassene for sjøfugler.
Tenby
Tenby (walisisk Dinbych-y-pysgod) er en by i Pembrokeshire, Wales. Den ligger ved Carmarthenbukten. Man regner med at den ble grunnlagt av vikinger. Den vokste så videre rundt Tenby slott, som nå ligger i ruiner.
Tidligere var Tenby først og fremst en havneby, men det er nå turisme som er viktigste næringsvei. Severdigheter inkluderer ruinene av slottet, en kirke fra det 15. århundre viet jomfru Maria, et museum og et kunstgalleri.
Det går ferge fra Tenby til Caldey Island. St. Catherines Island har fastlandsforbindelse med Tenby ved lavvann.
Nykan naturreservat
Både naturreservatet og landskapsvernområdet ble opprinnelig vernet i 2002, og begge fikk ramsarstatus i medhold av Ramsarkonvensjonen fra 2011.
Filip av Jugoslavia
Filip Karađorđević (født 15. januar 1982 i Fairfax, Virginia, USA) er medlem av huset Karađorđević, prins av Jugoslavia og Serbia og sønn av kronprins Aleksandar og kronprinsesse Katarina. Hans toeggede tvilling er Aleksandar. I 2001 flyttet Filip og hans familie til Det kongelige Palasset i Beograd.
Dingli bang
Dingli bang er et musikkalbum med Jan Eggum fra 1997.
Albumet lå 16 uker på VG-lista og endte med 2.-plass som beste plassering.
Sporing
Sporing er en metodisk handling alle dyr, mennesket inkludert, bruker for å finne mat og maker. Sporing er mulig fordi alle levende organismer etterlater seg enten kjemiske, termiske eller visuelle sporavtrykk (eller en kombinasjon av disse) når de forflytter seg.
Dolores (Uruguay)
Dolores er en by i Soriano-departementet i det sørvestlige Uruguay. Byen har om lag 15 753 innbyggere. Dolores ble grunnlagt i 1801 av Manuel Ponte.
Befolkning
Dolores har 15 753 innbyggere (Beregning 2004)
Kilde:
Kommune
Byens ordfører (alcalde) er Javier Utermark.
Transport
Ruta 21 forbinder Dolores med Colonia del Sacramento, Carmelo og Mercedes.
Paulin-Joseph-Justin Albouy
Paulin-Joseph-Justin Albouy (født 9. juni 1880 i Camboulazet i kommunen Carcenac-Peyralès i Aveyron i Frankrike, død 7. februar 1954 i Rodez) var katolsk erkebiskop av Nanning i Guangxi i Kina.
Biskop
Han ble den 27. mars 1930 utnevnt av pave Pius XI til titulærbiskop og til apostolisk vikar av Nanning. Bispevielsen fant sted 24. august 1930 med biskop Gustave-Joseph Deswazières (Beihai) som hovedkonsekrator. De to medkonsekratorer var biskop Enrico Pascal Valtorta og biskop James Edward Walsh. Bispevielsen fant sted i Hongkong.
Under annen verdenskrig okkuperte japanernes militære styrker to ganger deler av hans bispedømme. I november 1944 måtte biskopen flykte unna japanerne til de titusen toppers fjell nær grensen til Vietnam, og da han i september neste år kunne vende tilbake, fant han at hans bispegård var blant de mange nedbrente bygninger i Nanning.
Den 11. april 1946 ble han promovert til erkebiskop av samme sted.
Den 4. desember 1951 rykket kommunistiske styrker inn i Nanning. Flere av hans utenlandske prester ble utvist umiddelbart, selv fikk han til å begynne med forbli. Men den 10. september 1952 ble han arrestert. Han ble dømt og utvist noen få dager etter; en eskorte på seks vakter ledsaget ham til grensen mot Hongkong, der han ankom 20. september.
Han reiste så hjem til Frankrike, der han døde etter kort tid. Begravelsesmessen fant sted i katedralen i Rodez og han ble gravlagt i sin hjemlandsby, Camboulazet.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Mørkets merke
Znamení zla Magic (Harry Potter) Tamni znamen Sötét jegy Duistere Teken Mroczny Znak Marca Negra Trollformler i Harry Potter
Miao
Miao er navnet på en etnisk gruppe, anerkjent av Folkerepublikken Kinas myndigheter som en av landets 55 offisielle minoritetsgrupper.
Miao er et kinesisk begrep, og refererer til fire kulturelt og lingvistisk beslektede folk:
De fire folkegrupper av miao taler språk i språkfamilien hmong-mien (miao-yao).
Det finnes omtrent ni millioner miao i Kina, hvorav hmong sannsynligvis utgjør én tredjedel. I Vietnam finnes omtrent 680,000, i Laos 280,000, og omtrent 90,000 i Thailand.
Kultur
Miao-språk er et enstavelses tonespråk, og er beslektet med yao. Miao-folk har tradisjonelt vært organisert inn i eksogame klaner; de driver svedjebruk, og dyrker hovedsakelig ris. I Thailand og deler av Laos dyrkes også opiumsvalmuer, hvor produksjonen har utgjort deres eneste inntektskilde. Hjelpeorganisasjoner, blant annet fra Norge, har deltatt i å motarbeide miao-folkets økonomiske avhengighet av opiumsproduksjon.
Joseph Qian Huimin
Han kom fra en katolsk familie, og begynte å studere ved presteseminaret i Zikawei i Shanghai i september 1934. I juni 1940 ble han presteviet i katedralen i bispedømmet Haimen i Jiangsu. Han virket som prest i Qidong, Chongming, Haimen og Nantong.
Fra 1949 til 1980 var han generalvikar i bispedømmet Haimen. I 1980 ble han utnevnt til bispedømmeadministrator for bispedømmet Nanjing, og i juli 1981 ble han ordinert til dets biskop.
Mens han var biskop ble 13 kirker restaurert eller bygd i bispedømmet, og et bispedømmesenter ble etablert i Wuxi i 1989.
Han døde i Nanjing 20. mai 1933.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Hille Melbye Arkitekter
Hille Melbye Arkitekter er et norsk arkitektfirma som har vært i drift siden 1955.
Kontoret ble grunnlagt i 1955, da arkitekt Harald Hille (1921–2020) etablerte egen praksis. I 1985 ble Harald Melbye partner, og firmaet endret navn til Arkitektkontoret Hille+Melbye AS. I 2002 byttet det navn til Hille Melbye Arkitekter AS.
Hille Melbye Arkitekter har gjennom sin historie fra etableringen i 1955 etablert seg som et arkitektkontor med bred og variert oppdragsmengde. Historisk sett har kirker, boliger og hytter vært sentrale oppdrag, men de siste 15 år har oppdragsmengden flyttet seg over til større og mer kompliserte prosjekter som planarbeid, reguleringer, kjøpesentre, boligprosjekter, kontorbygg og hoteller. Firmaet holder i dag til i Hausmannsgate 16, i lokaler som tidligere var transformatorstasjon for Oslo lysverk. Hille Melbye Arkitekter er i dag et kontor på ca. 45 ansatte og er eid i fellesskap.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Iva Ikuko Toguri D'Aquino (født 4. juli 1916 i Los Angeles i USA, død 26. september 2006 i Chicago) var den japansk-amerikanske kvinnen som var Radio Tokyos stemme Orphan Ann under Stillehavskrigen under annen verdenskrig. Hun ledet sendingen The Zero Hour, som var en viktig bestanddel av Japans propagandakrig beregnet på de amerikanske styrker.
Bakgrunn
Iva ble født i Los Angeles som datter av japanske immigranter. Faren kom til USA i 1899 og moren i 1913. Iva Tugori var pikespeider og ble oppfostret som metodist. Hun studerte zoologi ved universitetet UCLA. Deretter arbeidet hun i foreldrenes forretning.
Til Japan
Den 5. juli 1941 reiste hun til Japan for å besøke en slektning og for å studere medisin. I Japan søkte Iva om å få et pass, i stedet for det identitetsbevis hun hadde fått, for lettere å kunne vende tilbake til USA, men saken tok sin tid. Da hun ville reise hjem i november, ble hun holdt tilbake, og etter krigsutbruddet i desember samme år ble hun truet med internering.
Den japanske regjering krevde at Iva Tugori skulle frasi seg sitt amerikanske statsborgerskap, men hun nektet. Hun ble erklært som utenlandsk fiende og fikk ingen rasjoneringskort. Så ble hun satt til oversettelsesarbeid.
Bjørkebladbille
Bjørkebladbille (Lochmaera caprea) er en bille tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den lever på forskjellige vier og bjørk. Bjørkebladbille er utbredt i det meste av Europa og østover i Asia. Den er de vanlig bladbillene på bjørk og finnes i hele Norge.
Saint Martin (Jersey)
Saint Martin (jèrriais: St Martîn) er et av tolv parishes (distrikter) på Jersey. Folketellingen i 2011 viste en folkemengde på 3,763.
Bjørkebladbille
Bjørkebladbille er mellom 4-6 mm lange. De har et svart hode og halsskjold (pronotum). Halskjoldet har tre lysere flekker (prikker), dekkvingene er gulbrun på farge. Kroppen er litt langsmal og ikke så oval som bladbillene ofte er.
Saint Martin (Jersey)
Tidligere het distriktet «Saint Martin le Vieux» for å skille det fra Grouville (tidligere «Saint Martin de Grouville»). Saint Martin ligger helt nordøst på Jersey. Saint Martin er det eneste parish på Jersey som ikke driver lokaladministrasjon fra et rådhus, men har isteden et forsamlingshus.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Japansk radio
Etter en stund gikk hun med på å arbeide for Radio Tokyo, etter at andre amerikanskvennlige hadde bedt henne om å gå inn på et samarbeide med det japanske hemmelige politi for å fremme amerikanske interesser. Det var i 1943. Det begynte med korte innslag i radioprogrammet Zero Hour. En australsk major og krigsfange, Charles Cousens, hadde under tortur blitt tvunget til å bli sjef for propagandasendingene mot de allierte. Han og hans assistent, kaptein Wallace Ince (US Army), var blitt kjent med Iva da hun smuglet mat til allierte krigsfanger i en fangeleir. Hun nektet å lese manuskript som talte ille om USA, og derfor lovet Cousens å ikke skrive noe slikt for henne. I de 370 sendinger som Iva Toguri medvirket i holdt Cousens sitt løfte.
Bjørkebladbille
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på ulike vier og bjørketrær. Enkelte år kan den bli svært tallrik og regnes da som skadedyr på unge trær.
Saint Martin (Jersey)
Historie
Sagnet har en rekke forhistoriske levninger, blant annet de megalittiske monumentene, eller dysser Le Couperon og La Pouquelaye de Faldouet. Sistnevnte er avbildet på Jerseys 10 pence-mynt og var inspirasjonen for diktet «Nomen, numen, lumen», skrevet av den franske forfatteren Victor Hugo i 1855 under hans landflyktighet på Jersey.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Japansk radio
Hun gikk inn for å fremføre den japanske propagandaen på en så overdrevet måte at den skulle virke mot sin hensikt, og heller anspore lytterne til økt kampvilje. Det klarte hun, men en av konstnadene var at hun selv ble en nokså forhatt skikkelse i USA.
Saint Martin (Jersey)
Historie
Le Couperon ble reist en gang mellom 2850 og 2250 f.Kr. og består av et rektangulært kammer bygd av enkeltstående reiste steiner og svære taksteiner, i sin tid også dekket av en jordhaug. La Pouquelaye de Faldouet er «et av de mest fengslende steder på Jersey». Kammeret, som 14 meter høyt, er innkapslet i en sirkulær jordhaug. Antatt datering er 4000-3250 f.Kr.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Japansk radio
Hun ble identifisert som Tokyo Rose (som hun både var, og ikke var – Tokyo Rose var et tilnavn som ble gitt til enhver kvinnelig engelsktalende propagandastemme fra Radio Tokyo.)
Iva tjente bare cirka 150 yen per måned, men hun fortsatte likevel å ta litt av det og fortsette å smugle mat til krigsfanger. Den 19. april 1945 giftet Iva Toguri seg med den japansk-portugisiske Felipe D'Aquino og konverterte til katolisismen. De giftet seg på den portugisiske ambassaden i Tokyo, men Iva nektet å gi opp sitt amerikanske statsborgerskap til fordel for ektemakens portugisiske.
Saint Martin (Jersey)
Geografi
600 meter med bølgebryterdemning ved St. Catherine er alt som er igjen av den storstilte havneprosjektet som ble påbegynt, men deretter oppgitt av de britiske myndighetene på 1800-tallet. Det er i dag et populær sted for sportsfiskere.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Etterkrigstiden
Iva Toguri D'Aquino ble arrestert 5. september 1945, men verken FBI eller general Douglas MacArthurs stab kunne finne at Iva hadde hjulpet aksemaktene mot de alliert. Dessuten skrev australske og amerikanske krigsfanger brev til de alliertes hovedkvarter der de gav Iva sin støtte.
Saint Martin (Jersey)
Geografi
Saint Martin er det prestegjeld på Jersey som er mest preget av jordbruk, og samtidig hvor det er blitt mest poplært å bo i. Det har de beste jerseyfeet, hevdes det, en del av de potetbønder med størst avling, og et antall småbønder som i dag kultiverer “«Genuine Jersey» («Ekte Jersey»), det vil si økologisk landbruk.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Etterkrigstiden
Hun ba om å få vende tilbake til USA for å få føde sitt barn der, men ble motarbeidet. Sønnen ble født i Japan, men døde. Kort etter sønnens død ble hun arrestert igjen av amerikansk militærpoliti og sendt til San Francisco. Hennes dårlige rykte i USA førte henne i fengsel for landsforræderi. Det at hun hadde vitner på at hun hadde arbeidet for amerikansk side, gjorde ikke tilstrekkelig inntrykk. Hun ble dømt til ti års fengsel og 10 000 USD i bøter. Hun ble løslatt 28. januar 1956 etter seks år og to måneder, og flyttet til Chicago.
450 Brigitta
450 Brigitta er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaga den 10. oktober 1899 av Max Wolf og Friedrich Karl Arnold Schwassmann fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Bakgrunnen for navnet er ukjent.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Etterkrigstiden
I Chicago begynte Iva å arbeide i sin fars butikk som han åpnet i 1943 da familien flyttet dit. Hennes mann kom til USA som forsvarets vitne i rettergangen, men etter rettergangen ble han tvunget til å flytte tilbake til Japan. Han ble erklært som persona non grata, og på grunn av frykt for ikke å få vende tilbake til USA, kunne ikke Iva følge etter selv om hun hadde muligheten da hun var blitt løslatt.
Saint Martin (Jersey)
Geografi
Haut de la Garenne er en bygning i Saint Martin. Det ble opprettet i 1867 som en industriskole, ble omgjort til et skolehjem for unge gutter fra 1900, var en tysk militær signalstasjon under krigen, og etter krigen ble det på nytt et barnhjem for piker og gutter. Etter at det ble nedlagt i 1986, ble lokaliseringen benyttet for å framstille en politistasjon i TV-serien Bergerac. I 2008 ble stedet fokus for den største kriminalundersøkelsen for historisk barnemishandling som noen gang har vært drevet på Jersey. Undersøkelsen påviste tallrike tilfeller barnemishandling mot tidligere beboere, og førte til tiltalte mot en tidligere beboer og et tidligere medlem av staben. Jimmy Savile, TV-personlighet ved BBC, ble i 2008 knyttet til det tidligere barnehjemmet.
Iva Ikoku Toguri D’Aquino
Etterkrigstiden
Iva Ikoku Toguri D'Aquino ble ikke rehabilitert før i 1977 da hun ble benådet av president Gerald Ford.
I 1980 skilte hun seg motvillig fra Felipe, som et resultat av at han gjentatte ganger ble nektet opptak i USA. Da Felipe D'Aquino døde i 1996 hadde de ikke sett hverandre igjen. Iva arbeidet videre i farens forretning helt til sin død i 2006. Hun ligger begravd på Montrose Cemetery i Chicago.
Saint Martin (Jersey)
Geografi
Saint Martin var lenge området hvor den stedegne språket jèrriais hadde sin egen særskilte dialekt. Området rundt Faldouet hadde tidligere en egen dialekt kjent som faldouais hvor det særskilte trekket var utførelse av intervokalisk /r/ som /z/. Selv denne dialekten nå er utdødd har den etterlatt betydningsfulle preg på litteraturen skrevet på jèrriais.
Charles Higham
Charles Higham (født 1939 i Coromandel i New Zealand) er en britisk arkeolog, best kjent for sitt arbeide i Sørøst-Asia. Blant hans nevneverdige bidrag til arkeologien er hans arbeider om Angkor-sivilisasjonen i Kambodsja og hans nåværende arbeid ved Ban Non Wat. Han er professor på University of Otago i Dunedin, New Zealand.
Saint Martin (Jersey)
Geografi
Kunstneren Edmund Blampied ble født i Ville Brée den 30. mars 1886.
Charles Higham
Higham baserte sin doktoravhandling på studier av knokler av tamkveg i Sveits og Danmark.
Saint Martin (Jersey)
Vingtainer
Sognet er inndelt vingtainer for administrative årsaker. En vingtaine (fransk: «gruppe av tjue») er et politisk inndelingssystem av prestegjeldene på Jersey.
Charles Higham
Higham ble i nyttårslisten for 2016 utnevnt til offiser av New Zealands fortjenstorden.
Saint Martin (Jersey)
Vingtainer
Écréhous, en gruppe ubebodde småøyer, er en del av prestegjeldet Saint Martin.
Demografi
Det har vært relativt stabilt i folketallet i sognet, med en svak økning de siste tiåret.
Datastandardisering
Datastandardisering er en disiplin innen området datakvalitet, hvis formål er å bringe representasjonsformen av dataene over på et standardisert format. Dette slik at dataene lettere kan sammenstilles med andre data av samme type.
Motivasjon
Datastandardisering har i stor oppstått som en følge av vanskelighetene med å sammenstille informasjon fra ulike distribuerte IT systemer. Disse systemene lagrer ofte de samme dataene på forskjellig format.
Anvendelse
Datastandardisering har stor nytteverdi innen dataintegrasjon generelt, hvor mange såkalte heterogene kilder blir sammenstilt.
Ved deduplisering av lister med data, kan det være hensiktsmessig å preprosessere input data, slik at de enkelte forekomstene lagres på en standardisert form, og dermed lar seg sammenligne.
Verktøy
I de senere årene har det blitt utviklet egne verktøy for datastandardisering og integrert funksjonalitet i verktøy for dataintegrasjon (ETL). Disse benytter ofte en blanding av "fuzzy logic" og regelbaserte transformasjoner. Noen verktøy bruker regulære uttrykk, mens andre bruker egne språk.
Splitte dataelementer
Ofte er mange forskjellige data lagret i samme feltet. Da kan datastandardisering brukes til å splitte ut de enkelte elementene, slik at disse lagres i separate felter. For eksempel teksten:
I forbindelse med normalisering, kan slik splitting sees på som å bringe dataene på første normalform.
Stanisława Walasiewicz
Walasiewicz ble olympisk mester i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Hun vant 100 meter for kvinner foran Hilda Strike fra Canada og amerikanske Wilhelmina von Bremen.
Knoppurtslekta
Knoppurt (Centaurea) er en slekt med ett- eller flerårige urter i kurvplantefamilien. Slekta har mellom 350 og 500 arter og er utbredt på den nordlige halvkule, i Sør-Amerika og Australia.
Stanisława Walasiewicz
Hun ble skutt og drept ved et ran, og ved obduksjon av kroppen var det vanskelig å fastslå om hun var mann eller kvinne (interseksualitet).
Knoppurtslekta
De fleste artene finnes i middelhavsområdet, og på steppene i Øst-Europa og Asia. I Europa er det ca. 200 arter. Av utseende ligner plantene på tistler. De viltvoksende artene i norsk natur har røde blomster, og har ikke stikkende blader. Mange arter i slekten dyrkes som hageplanter.
Norske arter
Parykk-knoppurt og skjeggknoppurt er fredet etter naturvernloven.
Maahes
Opprinnelse
De første nedtegnede referansene til Maahes er fra Det nye rike. En del egyptologer har foreslått at Maahes var av utenlandsk opprinnelse; og det er en del indikasjoner som kan tyde på at han er identisk med løveguden Apedemak som ble dyrket i Nubia og Egypts vestlige ørken.
Som en løvegud og beskytter, ble hans også betraktet som en sønn av Ra og Bast (i Nedre Egypt) eller Sekhmet (i Øvre Egypt). Ettersom hans kult var i Bubastis (Per-Bast) og Leontopolis (Taremu) var han kjent som sønn av Bast. Da han ble skytsgud for hele Egypt ble hans far den fremste guden på den tiden, enten Ptah eller Ra som på denne tiden hadde smeltet sammen med Atum til Atum-Ra. I hans rolle som sønn av Ra bekjempet Maahes slangeguden Apep under Ras nattlige reise.
Navnet
Grunnet løvegudenes mektige attributter ble de assosiert med farao, og ble beskyttere av Egypt. Den mannlige hieroglyfen for løve ble benyttet i ord som «prins», «styrke» og «makt», men isolert kan de også bety «(den som) ser foran». Den første hieroglyfen er også en del av den samme hieroglyfen for Ma’at, det vil si sannhet og orden, og således har Maahes blitt sett på som angriper den skyldige og beskytter den uskyldige. En del av titlene til Maahes var «Massakrens herre», «knivens herre», og «purpurherren».
Apis (gud)
Apis (eller Hapsis, Hapi-ankh) var i henhold til egyptisk mytologi en gud med oksehode, eller en hellig okse, som ble dyrket i og rundt byen Memfis i oldtidens Egypt hvor han ble tilbedt i en form av en virkelig og svart tyr. Hvert tyveogfemtiende år ble tyren drept og ble erstattet av nøye utvalgt ungkalv. Den nye tyrekalven ble senere ført til Memfis. De balsamerte oksenes enorme sarkofager finnes fortsatt bevart i gravområdet Saqqara i nærheten av Memfis.
Apis eller Hapsis ble identifisert som en sønn av Hathor, en hovedgud i den egyptiske gudeverden. Innledningsvis var han gitt en betdyelig rolle i hennes kult ved å bli ofret og gjenfødt. Senere fungerte Apis også som et mellomledd og formidler mellom menneskene og andre mektige guddommer, opprinnelig Ptah, senere Osiris, og deretter Atum.
Hellig okse
Apis var viktig blant alle de hellige dyrene i Egypt, og som med de andre økte denne betydningen over tid. I løpet av koloniseringen av et erobret Egypt, hadde greske og romersk forfattere mye å si om Apsis, ved at han ble gjenkjent ved markeringene som den svarte kalv; vesenet av hans unnfangelse ved en stråle fra himmelen; hans hus i Memfis med et hoff for hans beste; forutsigelsene fra hans bevegelser; hans død; sørgetiden ved hans død; hans kostbare begravelse; og den store glede når en ny Apis ble funnet.
Maahes
Beskrivelse
Maahes ble avbildet som en mann med hodet til en hanløve, tidvis holdt han en kniv og bar Egypt forente dobbeltkrone, eller den hvite krone, atef, ellers assosiert med Osiris. Tidvis ble han identifisert med Nefertum, som representerte det første sollyset, og ble vist med en bukett med lotusblomster, men hendte at et mer brutalt bilde av ham som en løve som slukte en fange.
Apis (gud)
Hellig okse
Auguste Mariettes utgravning av Serapium i Saqqara avslørte gravene til mer enn seksti dyr som strakk seg fra tiden til farao Amenhotep III og fram til ptolemeerdynastiet. I begynnelsen ble hvert dyr gravlagt i en adskilt grav med en form for kapell bygget over.
Gresk mytologi
Apis blir identifisert med grekernes Epafos (Επαφος), mytologisk konge av egyptiske Memfis. Grekerne forklarte ham som en sønn av Zevs og Io. Sistnevnte forvandlet Zevs sjalu hustru Hera til hvite kvige som ble jagd til nettopp Egypt. Sammen med dronning Memfis fikk Epafos datteren Libya. En annen datter fikk navnet Lysianassa.
Maahes
Hellige dyr
Tamme løver ble holdt i et tempel dedikert til Maahes i Leontopolis, hvor løvegudinnen Bast/Sekhmet ble dyrket. Maahes’ tempel lå ved siden av hennes.
Den gresk-romerske historikeren Claudius Aelianus skrev at «I Egypt dyrker de løver og det er en by oppkalt etter dem. (...) Løvene har templer og tallrike plasser til å streife omkring; oksekjøtt blir gitt til dem daglig (...) og løvene spiser til ledsagelse av sang på egyptisk språk,» og av den grunn oppsto det greske navnet Leontopolis for den egyptiske byen Taremu.
Eksterne lenker
Llista de personatges de la mitologia egípcia
Sonni Ali
Sonni Ali, også kjent som Sunni Ali Ber, født Ali Kolon, kalt «Frelseren» (død 1492), var den femtende sonikéhersker fra sonnidynastiet og var det vestafrikanske Songhairikets første store konge fra 1464 til 1492, og er en stor helt i rikets legender. Under Sonni Alis kavaleri og infanteri ekspanderte Songhai slik at riket kontrollerte store deler av Nigerelva og fikk kontrollen over viktige byer som Timbuktu (inntatt 1468) og Djenné (erobret 1475). Sonni førte en undertrykkende politikk overfor de lærde i Timbuktu, særlig de fra Sankore-madrassaen, som var assosiert med tueregene, som Sonni kastet ut for å få kontroll over byen.
Sonni Ali har blitt beskrevet som en briljant strateg som utkjempet 32 kriger i 26 år, og som en brutal og maktglad hersker og erobrer. Han bygde en flåte for å patruljere Niger. Under Sonni Alis styre nådde Songhairiket sitt høydepunkt, og styrte områder som før hadde ligget under Maliriket og før det igjen under Ghanariket. Sonnis dødsårsak i 1492 er noe vi må gjette oss til. Ifølge Tarikh as-Sudan (Sudanhistorien) druknet han mens han krysset Niger til hest. Muntlig tradisjon hevder derimot at han ble myrdet av sin søsters sønn Askia Mohammad Ture. Han ble etterfulgt av sin sønn Sonni Baru, som bare styrte ett år før han ble styrtet av Askia, og dette ble slutten på sonnidynastiet.
Sonni hersket over både urbane muslimer og rurale ikkemuslimer på en tid da fredelig sameksistens mellom forskjellige trosretninger var i fare. Askia er i tillegg til sine erobringer kjent for å ha forsøkt å forene islam med tradisjonell vestafrikansk kultur. Hans tilknytting til afrikansk animisme samtidig som han tilkjente seg islam har ført til at enkelte forfattere har kalt ham en utvendig eller nominell muslim. Denne holdningen er blitt imotgått av enkelte historikere (som Muhammad Sharif), som hevder at debatten rundt blandingen av innfødte afrikanske religioner og islam ikke er spesiell eller unik og dermed ikke kan brukes til å utelukke noen som hevder å være en muslim. Owen 'Alik Shahadah hevder at det er vanskelig for historikere å bli teologer og innskrenke definisjonen av islam for å støtte et politisk syn i det tjueførste århundre.
1533 Saimaa
1533 Saimaa er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 19. januar 1939 av Yrjö Väisälä i Åbo. Asteroiden har fått sitt navn etter det finske navnet på innsjøen Saimen.
Eleanor Mannikka
Eleanor Mannikka, fra Indiana University of Pennsylvania, er en akademiker innenfor studier i Sydøst-Asia. I sitt best kjente verk, Angkor Wat: Time, Space and Kingship argumenterer hun for at dimensjonene, ensretningen og basrelieffene i Angkor Vat avslører at Suryavarman II var en guddommelig utpekt konge.
Munib Masri
Munib al-Masri (1934-) er et medlem av Det palestinske sentralråd (PCC) og en tidligere jordansk statsråd. I sin tid som minister hjalp han Yasir Arafat og hans Fatah-kommandører med å rømme fra Jordan under Sorte September.
Sellevåg Treskofabrikk
Sellevåg Treskofabrikk er en treskofabrikk som ligger i Sellevåg i Gulen i Sogn og Fjordane. Den ble startet i 1899 og produserte tresko frem til 1975. Fabrikkanlegget står på Riksantikvarens liste over verneverdige industrikulturminner.
Historie
Endre Torkjelsson kjøpte Sellevåg i 1870 og starta med å bruke Sellevågelva til mølledrift. Han dreiv mølla fram til 1899, då Jon Arnoldsson Kahrs kjøpte rettighetene i området. Kahrs oppretta Bergens Træskofabrik Ltd. Trematerialene fikk fabrikken fra jekter som kom fra indre Sogn. De ferdige treskoa blei frakta til Bergen, der det var en stor etterspørsel etter tresko rundt århundreskiftet. Sønnen til Endre Torkjelsson, Torkjel Olai bosatte seg på Sæternes og blei formann på fabrikken. Joakim, Torkjel Olais sønn arbeidet på fabrikken og tok over driften og eiendommen i 1952.
Nye tider
Da etterspørselen etter tresko begynte å synke, blei det lagt større vekt på sagbruksdrift. I 1975 tok treskoproduksjonen slutt, men damanlegget, rørgata og treskofabrikken står fortsatt som det var, med alt produksjonsutstyr intakt. Magne Sellevåg, eldste sønn til Joakim, Endre Torkjelssons oldebarn står i dag for drifta av sagbruket.
Flybåt
Flybåt kan vise til:
Eusosialitet
Eusosialitet er en form for levemåte hos noen dyr som går ut på at mange individer som lever sammen i en familiegruppe nærmest fungerer som én organisme. I sin egentligste form finner man eusosialitet hos visse insekter, men en lignende levemåte eksisterer også hos noen andre dyr.
Avanserte samfunn
Eusosiale samfunn i full forstand finner man hos honningbier, broddløse bier, humler, maur, stikkveps, som alle er vepser, og termitter, som er insekter som viser likheter med kakerlakker. Disse insektene danner svermer som består av ett eller noen få individer som forplanter seg, sammen med mange arbeidende individer som vanligvis ikke forplanter seg. Hos de sosiale årevingene består en sverm av én eller noen få eggleggende hunnindivider (dronning), noen hannindivider (droner) og mange ufruktbare hunnindivider (arbeidere). Hos termittene er det derimot både en forpantningsdykrig hunn (dronning) og hann (konge), og arbeiderne er ufruktbare individer av begge kjønn.