cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den franske erobringen av Algerie
Koloniseringen begynner
Berthezène var en svak administrator som motsatte seg kolonisering. Hans verste militære feilsteg var da han ble tilkalt for å støtte beyen i Médéa, hvis støtte til franskmennene og hvis korrupsjon hadde ført den lokale befolkningen til å gå imot ham. Berthezène ledet soldatene til Médéa i juni 1831 for å hente ut beyen og den franske garnisonen. På deres vei tilbake til Alger ble styrten kontinuerlig plaget av kabylske motstandere, og ferden utviklet seg til en panikkretrett som Berthezène ikke klarte å kontrollere. De franske tapene under denne retretten var betydelige (over 300 mann), og kabylenes seier førte til økt motstandsvilje, som førte til angrep på koloniale bosettinger. De voksende koloniale finansinteressene begynte å insistere på at en sterkere mann skulle lede erobringen, og derfor utnevnte Ludvig-Filip Anne-Jean-Marie-René Savary til den franske hærens kommandant i Algérie i slutten av 1831.
Savary gjenerobret kontrollen over Bône og Bougie, byer som Clausel hadde ført tatt og så mistet på grunn av kabylenes motstand. Han fortsatte også kolonisasjonspolitikken, og å ekspropriere eiendom. Savarys undertrykkelse av den algirske motstanden var brutal, og det militære nærværet ble utvidet til området rundt byen. I 1833 ble han tilbakekalt på grunn av hans i overlag voldelige undertrykkelse, og ble erstattet av Théophile Voirol. Den nye øverstkommanderende klarte å suksessfullt okkupere Oran, og en annen fransk general, Louis Alexis Desmichels, ble tildelt en uavhengig kommando som fikk kontrollen over Arzew og Mostaganem.
22. juni 1834 annekterte Frankrike formelt de okkuperte områdene av Algérie, som hadde en antatt muslimsk befolkning på to millioner, som en militær koloni. Denne ble styrt av en militær guvernør som hadde både sivil og militær autoritet, inkludert utøvende makt. Hans autoritet var formelt begrenset til et område med "begrenset okkupasjon" nær kysten, men i virkeligheten førte den franske koloniale ekspansjonen i landet innenfor disse områdene til en fortsatt motstand fra den lokale befolkningen. Begrenset okkupasjon-politikken ble formelt avviklet i 1840, til fordel for en full kontroll-politikk.
Voirol ble i 1834 erstattet av Jean-Baptiste Drouet d'Erlon, som ble koloniens første guvernør, og som fikk i oppdrag å hanskes med den stadig større trusselen fra Abd al-Qādirs opprørere, samt å forsette Frankrikes så langt mislykkede forsøk på å beseire Ahmed Bey av Constantine.
1832-4 og 1835-7: Al-Qādirs første opprør
Lederen for et religiøst brorskap, qadari-sufi-shayken Muhyi ad-Din al-Hasani, en Banu Ifran-berber, som hadde vært fengslet av osmanerne for å ha motsatt seg deyens styre, begynte å angripe franskmennene og deres makhzen-allierte (den marokkanske styrende eliten) i Oran i 1832. Samme år valgte et stammeråd for området nær Mascara Muhyi ad-Dins sønn den tjuefem år gamle `Abd al-Qādir (ofte kalt Abd-el-Kader med ulike varianter), til å overta farens plass i å fortsette kampen. Al-Qādir ble anerkjent som Amīr al-Mu'minīn – De trofastes kommandant, og han fikk fort støtte fra stammene i de vestlige områdene. I 1834 skrev han under en traktat med general Desmichels, som da var den militære kommandanten i Oran-provinsen. I traktaten godtok han motvillig den franske administrasjonen mot at han ble anerkjent av Frankrike som hersker for områdene i Oran-provinsen som ikke var under fransk kontroll, og autoriserte at al-Qādir kunne sende konsuler til franskokkuperte byer. Traktaten medførte ikke at al-Qādir måtte anerkjenne fransk styre, noe som ble pyntet på i den franskspråklige traktatversjonen. Abd al-Qādir brukte freden han hadde skaffet med denne traktaten til å øke sin innflytelse blant stammene i det vestlige og sentrale Algérie.
Mens d'Erlon tilsynelatende ikke enset trusselen fra al-Qādir, gjorde general Camille Alphonse Trézel, da Orans kommandant, nettopp det, og forsøkte å få noen av stammene til å trekke tilbake støtten til l-Qādir. Da han lykkes i å overtale to stammer nær Oran til å akseptere fransk autoritet, avsatte Abd al-Qādir soldater til å flytte disse stammene til innlandet, bort fra fransk innflytelse. Trézel svarte med å sende en kolonne fra Oran for å beskytte disse stammenes territorium 16. juni 1835. Etter en utveksling av trusler, trakk al-Qādir sin konsul ut av Oran og kastet ut den franske konsulen fra Mascara, og erklærte slik en de facto-krig. De to hærene møttes i et blodig men resultatløst slaget ved Sig-elva. Da franskmennene, som da hadde små forsyninger, begynte å trekke seg tilbake mot Arzew ledet al-Qādir 20.000 mann mot den svekkede styrken, som han jaget bort i slaget ved Macta, hvor 500 franskmenn ble drept. Katastrofen førte til at grev d'Erlot ble kalt tilbake til Frankrike.
General Clausel ble igjen utnevnt til generalguvernør for å erstatte d'Erlon. Han ledet i desember 1835 et angrep mot Mascara, som al-Qādir hadde forlatt etter å ha hørt om Clausels angrepsplaner. I 1836 okkuperte han Tlemcel, og opprettet der en garnison før han dro tilbake til Alger for å planlegge et angrep mot Constantine. Abd al-Qādir fortsatte sine angrep mot franskmennene i Tlemcen, slik at forsterkningstropper under Thomas-Robert Bugeaud, en veteran fra napoleonskrigene som hadde erfaring med irregulær krigføring, ble sendt fra Oran for å sikre kontrollen over Tafnaelva og for å forsyne garnisonen. Al-Qādir flyktet før Bugeaud kom fram, men bestemte seg for å gjøre motstand på breddene til Sikkakelva. 16. juli 1836 vant Bugeaud en avgjørende seier over al-Qādir i slaget ved Sikkak, hvor han bare mistet mindre enn femti mann sammenlignet med 1000 fra al-Qādirs styrke. Dette slaget var et av få formelle slag al-Qādir utkjempet – ellers holdt han seg til en svært effektiv og modernisert geriljakrigføring – og etter dette nederlaget fokuserte han så mye han kunne på nettopp geriljakrig.
1839-47: Al-Qādirs andre opprør
I mai 1837 hadde general Thomas-Robert Bugeaud forhandlet fram Tafnatraktaten med al-Qādir, hvor han effektivt anerkjente al-Qādir kontroll over store deler av det algirske innlandet nord for Sahara. Al-Qādir brukte freden denne trakten skapte til å befeste sin stilling blant stammene forskjellige steder i innlandet, og han opprettet nye byer lang unna de franskkontrollerte områdene. Han jobbet også med å motivere befolkningen under fransk kontroll til å gjøre både fredelig og militær motstand. Han planla å igjen føre krig mot franskmennene, og krevde ut ifra traktaten at han skulle kontrollere landet som inkluderte hovedveien mellom Alger og Constantine. Da franske soldater gikk imot dette kravet i slutten av 1839 ved å marsjere gjennom et fjellpass kjent som Jernportene (Portes de Fer), hevdet al-Qādir at dette stred med traktaten, og fornyet sitt kall til jihad mot de europeiske erobrerne. Gjennom 1840 utkjempet han geriljakrig i provinsene Alger og Oran, og Valées manglende evne til å finne en tilstrekkelig løsning på problemet førte til at han ble avsatt og erstattet av general Bugeaud i desember 1840.
Bugeaud satte i gang en brent jord-strategi, sammen med bruk av mobile kavalerikolonner ikke ulike de brukt av Amir al-Qādir, for å erobre stadig mer av al-Qādirs land. Disse soldatenes taktikk var hardhendt, og det gikk hardt ut over befolkningen. Al-Qādir ble til slutt tvunget til å opprette et mobilt hovedkvarter, som var kjent som smala eller zmelah. I 1843 utførte franske soldater ledet av Henri d'Orléans, hertugen av Aumale et suksessfullt raid mot leiren mens al-Qadir var borte fra den, og de tok fler 5500 soldater og hjelpere til fange sammen med hele al-Qādirs krigskasse.
Al-Qādir ble tvunget til å flykte til å flykte inn i Marokko, som han hadde fått noe støtte fra, og særlig fra stammene i grenseområdene. Da fransk diplomati for å få utlevert alQādir fra Marokko mislyktes, brukte franskmennene militære midler i 1844 for å tvinge sultanen til å skifte mening.
Al-Qādir var til slutt omringet av franske og marokkanske styrker, og ved den algirsk-marokkanske grensen valgte han i desember 1847 å overgi seg til Christophe Léon Louis Juchault de Lamoricière under forutsetning at han skulle kunne gå i eksil i Midtøsten. Franskmennene brøt denne avtalen. og holdt ham fanget i Frankrike til 1852, da han fikk lov til å flytte til Damaskus av Napoléon III, og han bodde der det meste av sitt gjenværende liv til han døde i 1883. Han mottok senere en årlig pensjon på 100.000 francs mot at han ikke skulle skapt uro i Algérie. I dag er han Algeries nasjonalhelt – den første som kjempet for algirsk uavhengighet – og ble også respektert i Frankrike, som utnevnte ham til ridder av Æreslegionen.
Pasifisering av innlandet
Også etter al-Qadir ble beseiret fortsatte algirerne å motsette seg den franske erobringen av landet. Lokale opprør fant sted nesten kontinuerlig Amir Abd al-Qādirs sønn var en av dem som ledet et av de større opprørene mot kolonisasjonen i Kabylia i 1870-1, da Frankrike var i krig mot Preussen.
Shayk Muhammad Ayt Mokrani startet 16. mars 1871 det såkalte Mokrani-opprøret (Révolte des Mokrani), som har blitt regnet som det viktigste algirske opprøret etter den opprinnelige erobringen. Franskmennene endte med å slå ned opprøret, og 5. mai 1871 ble shayken drept. Opprøret førte til at omtrent 100.000 algirere døde, at Mokrani-familien måtte gå i eksil i sør, at mange algirere måtte flykte, spesielt til Syria, at en kabylske "opprørsgruppe" (de såkalte Kabyles de Pacifique) ble deportert til Ny-Caledonia og var en av årsakene til at indigénat-loven, som ga lovlig mindreverdig status til innbyggere i de franske koloniene, ble vedtatt 1881.
Kabylsk motstand under Lalla Fadhma N'Soumer
Kabylia (Kabylie; Tamurt n Leqbayel) var i stor grad uavhengig fra den franske administrasjonen i Alger etter al-Qadirs fall, og var da den eneste uavhengige regionen i det nordlige Algérie. Frankrikes press mot kabylene økte, og det gjorde også kabylenes vilje til å motsette seg franskmennene og forsvare landet.
Lalla Fadhma n'Soumer (kabylsk: Lla Faḍma n Sumer eller Lalla Faḍma n Sumer), en religiøs mystiker og eneboer, ble en av kabylenes motstandsledere i årene ca. 1849 til 1857. Et vendepunkt i Lalla Fadhmas liv var da en mystisk mann som kalte seg Mohamed ben Abdallah (Profetens navn) men som er mer kjent som Bou Baghla ankom Kabylie i omtrent 1849. Antageligvis var han en av Abd al-Qadirs tidligere offiserer som hadde nektet å overgi seg sammen med al-Qādir i 1847, og som heller flyktet til Kabylie. Derfra startet han en krig mot franskmennene og deres allierte, hvor han ofte benyttet geriljataktikker. Bou Baghla var en uforsonlig kriger, og han snakket et veldig veltalende arabisk. Han var òg veldig religiøs, og enkelte legender hevder at han utførte mirakler.
Heptophyllini
Utbredelse
Denne gruppen er utbredt i det østlige den palearktiske sone og Sørøst-Asia.
Den franske erobringen av Algerie
Kabylsk motstand under Lalla Fadhma N'Soumer
Bou Baghla dro ofte til Summer for å snakke med de høyt rangerte medlemmene i det religiøse samfunnet, og Lalla Fadhma ble snart tiltrukket til hans sterke personlighet. Samtidig var den ubøyelige krigeren tiltrukket til kvinnen som var villig til å bruke alle midler til å fremme kampen mot franskmennene. Med sine inspirerende taler overbeviste hun mange menn til å kjempe som imseblen, frivillige klare til å dø som martyrer, og sammen med andre kvinner deltok hun selv i kampene ved å skaffe mat, medisiner og komfort til soldatene, selv om det ikke later til at hun selv brukte våpen.
Fadhma var selv tilstede i mange av slagene Bou Baghla var involvert i, ikke minst slaget ved Tachekkirt, som Bou Baghlas styrker vant 18.-19. juli 1854, hvor den franske general Jacques Louis Randon først ble fanget men senere klarte å unnslippe. 26. desember det året ble Bou Baghla drept, og enkelte kilder hevder det skyldes forræderi på hans side, og dermed hadde ikke motstanden noen karismatisk og effektiv leder. Derfor holdt soldatene og de utsendinger fra stammene i Kabylie et stort råd i et tilfluktssted på toppen av Azru Nethor-fjettet i nærheten av landsbyen hvor Lalla Fadhma ble født, hvor de ble enige om å gi Lalla Fadhma, støttet av hennes brødre, kommandoen over opprøret.
N'Soumers motstand fortsatte helt til 1857, da den nyutnevnte franske marskalken Jacques Louis Randon startet "pasifiseringen" av Kabylie. 17. mai startet marskalken et angrep med 45.000 soldater, hvorav 35.000 var franskmenn og resten var lokale algirske soldater. Det var opplagt at kabylene ikke kunne stå imot dette angrepet, selv om kabylenes forsvarslinjer klarte en stund å holde det tilbale. Ved å bruke artilleri brøt franskmennene gjennom forsvaret, og nesten alle de større stammene kapitulerte 28. juni. Tradisjonelle kilder hevdet at Lalla Fadhma hadde beordret at soldatene skulle bindes fast til hverandre, slik at ingen kunne rømme. Selv var Lalla Fadhma en av de siste som overga seg.
11. juli inntok franskmennene kabylenes siste landsby, Takhlijt n At Aadsou, men det er ikke helt klart hva som egentlig skjedde. Sammen med to hundre andre kvinner og barn ble Lalla Fadhma send til en fangeleir i Zaouia i Béni Slimane i Tablat under fransk lokaladministrasjon. Seks år senere døde hun i Béni Slimane.
Felttoget i Sahara
Hvis en tar hele Algerie i betraktning hadde Frankrike i 1848 bare kontroll over et lite område nord i landet, hvor det aller meste av befolkningen var konsentrert, og ikke før etter 1870 begynte de for alvor å overta kontrollen over den algirske delen av Sahara, en utvikling som kan ses i sammenheng med kappløpet om Afrika på slutten av 1800-tallet heller enn i sammenheng med erobringen av det nordlige Algérie. Fjellene hadde lenge beskyttet innbyggerne i disse områdene fra fransk kontroll.
De franske såkalte Sahara-felttogene (Campagnes du Sahara) varte fra omtrent 1882 til 1902, og først etter 1900 ble store ørkenområder lagt under fransk kontroll. Sør for fjellene førte de blodige slagene om Laghouat og Touggourt, samt kapituleringen til Beni-M’zab av M'Zab og kapituleringen til Souf til at Algérie nå strekte seg inn i den store ørkenen. Den siste shayken i sørvest som overga seg var Shayk Bouamama i 1902, som da hadde gjort opprør mot franskmennene siden 1882, og det regnes som slutten på motstanden mot selve erobringen av Algerie. En annen viktig episode i denne erobringen av Sahara var massakren av den franske oppdageren Paul Flatters' ekspedisjon i 1881 av tuareger. Slaget ved Tit, hvor den franske løytnant Cottenest beseiret tuareglederen Mohammed Ag Bessa i 1902, regnes som "hevnen" for denne massakren.
Etterspill
Selv om kolonisasjonen ikke var så særlig tett knyttet til nasjonalfølelse på begynnelsen av 1800-tallet sammenlignet med situasjonen på slutten av århundret, ble erobringen etter hvert en prestisjesak for Frankrike. Store deler av den franske hær ble satt inn for å pasifisere landet, styrker som ellers kunne ha bidratt til å styrke landets nasjonale sikkerhet. For eksempel den franske forfatter Victor Hugo var skeptisk til franskmennenes voldelige erobring av Algérie.
For algirerne ble den franske erobringen en demografisk katastrofe. Befolkningen ble anslått til 3 millioner i 1830, og sank til ca. 2,5 millioner i 1856. Deretter steg den antageligvis til 2,7 millioner i 1861, for så å falle dramatisk til 2,1 millioner i 1871...Bare hungersnøden i 1868 skal ha ført til at 300-500.000 mennesker døde. Peter Montagnon har hevdet at mellom 500.000 og én million algirere døde i erobringen fra 1830 til 1870. Denne demografiske katastrofen er ikke særlig kjent.
Koloniseringen av Algérie førte til en stadig større fransk og europeisk utvandring til Algérie. De europeiske innbyggerne i de fransk-algirske provinsene, kjent som pieds-noirs, utgjorde 10% av befolkningen, over én million mennesker, da Algérie ble uavhengig i 1962. De diskriminerende lovene ovenfor de innfødte, muslimske algirerne førte til en stadig større spenning i samfunnet Algirske bosettere, og dette førte til slutt til massakrene i Sétif, Guelma og Kherrata i 1945, hvor opptil 15.000 algirere ble myrdet. Etter at Front de libération nationale ble grunnlagt i 1954, utkjempet algirerne en svært blodig frigjøringskamp i algeriekrigen fram til 1962, da landet endelig ble uavhengig etter så mye som 132 års fransk styre.
Lykt
Lykt er en av flere benevnelser på lyskilder. Andre navn er lanterne, lampe eller bare lys.
Fyrlykt er en mindre utgave av fyr, og er ofte utstyrt med farget glass i sektorer av lyskransen. Fargemarkeringene og en roterende skjerm som gir lyset en blinkende karakter brukes for å markere sikre og utrygge soner for skipstrafikken som bruker disse som navigasjonshjelpemiddel. I de senere år er mange fyrlykter lagt ned og enten avløst av radarreflekterende skilt med et enkelt lys over som viser farvannsnummeret eller bare lagt ned under henvisning til GPS.
Ellers brukes benevningen lykt om relativt små transportable lyskilder som fjøslykt, lommelykt, stavlykt, sykkellykt m.fl. Litt større eller spesielle utgaver fikk lett navnet lampe, selv med samme bruksområde. Lampenavnet kan i noen tilfeller være importert (kerosene-lamp blir til parafinlampe og «petromax» er lampe fordi det står preget på den.)
Lyskilden har variert fra talglys via små lyspærer til dagens LED. Energitilførselen har stort sett vært fra batterier, bortsett fra en periode med dynamodrift for sykkellys, og under annen verdenskrig også for små lommelykter som ble holdt lysende ved å klemme ned en spak gang på gang.
Laupsa
Laupsa er et lite sted i Kvam herad i Hordaland, som ligger 1,8 kilometer fra Øystese. Laupsa ligger ved Hardangerfjorden, og har omtrent 50 innbyggere.
Saint George Gingerland
Saint George Gingerland er et parish (distrikt) sydøst på øya Nevis i øystaten Saint Kitts og Nevis.
3. juli
3. juli er den 184. dagen i året. 185. i skuddår. Det er 181 dager igjen av året.
Navnedag
Andrea, Andrine,  André.
Fødsler
Se flere som er født 3. juli i Kategori:Fødsler 3. juli.
Dødsfall
Se flere som døde 3. juli i Kategori:Dødsfall 3. juli.
SSØ
SSØ er en forkortelse som kan vise til flere betydninger:
Snap Drive
Snap Drive AS er en kjede med 20 bilverksteder lokalisert i de største byene i Norge. Hovedkontoret ligger sentralt på Kjeller, og består av administrasjon og kundesenter. Virksomheten omsatte i 2010 for 242 millioner kroner og har 190 ansatte. Selskapet er heleid av Bertel O. Steen. Per 2021 er Morten Harsem administrerende direktør.
I 2012 ansatte konsernet Georg Nygaard med karriere fra Snap Drive Trondheim, som ny administrerende direktør. Snap Drive er i det frittstående, merkeuavhengige verkstedmarkedet.
UTC−03.30
UTC−03.30 er en tidssone som ligger tre timer og tretti minutter etter standardtiden UTC. I 2008 omfattet UTC−03.30 følgende områder:
Eksterne lenker
Huso horario
Selkirk gasskraftverk
Selkirk gasskraftverk er et gasskraftverk ved Bethlehem i delstaten New York, USA. Det eies av Atlantic Power Corporation, og har en installert brutto produksjonskapasitet på 345 MW. Brendelskilden er naturgass.
Thomas Breen
Thomas Breen (født 13. september 1972 i Folldal) er en norsk Ap-politiker fra Folldal i Hedmark. Han har vært stortingsrepresentant 2005-2013, og fylkesråd i Hedmark 2015-19.
Thomas Breen har siden juli 2019 vært direktør for interesseorganisasjonen Norsk Vann.
Breen ble valgt som vararepresentant til Stortinget fra Hedmark i 2005. Han møtte fast som medlem i justiskomiteen, ettersom den valgte representanten Knut Storberget var i regjering. Fra 2009-2013 var Breen medlem av finanskomiteen, valgkomiteen og helse- og omsorgskomiteen. Han ble innvalgt på Stortinget fra Hedmark ved stortingsvalget 2009. Han stilte ikke til gjenvalg i 2013.
Thomas Breen var i perioden 2015-2019 fylkesråd for næring, folkehelse, tannhelse og likestilling i Hedmark fylkeskommune.
Han var varaordfører i hjemkommunen fra 2003 til han ble stortingsrepresentant. Han satt i kommunestyret 1999-2005, og har vært styremedlem i Hedmark Ap. Breen er utdannet som bygningstekniker ved Gjøvik tekniske fagskole.
Lumijoki
Lumijoki er en kommune i landskapet Norra Österbotten i Finland. Kommunen har cirka 1 900 innbyggere og et areal på 290,33 km². Lumijoki er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Karlö, Limingo, Oulunsalo og Siikajoki.
Kunstig horisont
En Kunstig horisont er det mest sentrale instrumentet i et fly for instrumentflyging. Instrumentet viser om nesa av flyet peker mot horisonten, oppover eller nedover. Det viser også om vingene er horisontale eller om den ene vingen peker nedover eller oppover.
Den kunstige horisonten er et gyroskop med vertikal akse og drives enten av undertrykk fra forgasseren, fra en egen pumpe, fra et utvendig venturirør som henter luftstrømmen fra propellen eller den kan drives elektrisk.
Vanligvis sees en øvre blå sone og en nedre brun sone med en horisontlinje imellom. Når horisontlinjen er høyt oppe peker nesa på flyet nedover, og omvendt peker den oppover når horisontlinjen er lavt nede. Når horisontlinjen er på skrå oppover mot høyre, peker høyre vinge nedover. Det er markeringer på instrumentet som viser når krengningen er 30 og 60 grader.
Midt i instrumentet er det vanligvis et miniatyrfly som kan justeres litt opp og ned, men ellers står stille.
På russiske fly vises krengning ved at det lille flyet krenger sideveis. Da er horisonten bevegelig opp og ned, men ikke på skrå.
Noen kunstige horisonter som ikke er beregnet for akrobatikkflyging tåler ikke mer enn et gitt antall grader krengning. Ved mer uvanlige stillinger enn dette settes gyroen ut av stilling og blir ubrukelig til den er stilt igjen.
I nyere passasjerfly og enkelte småfly er det de siste årene mer vanlig med en eller flere dataskjermer som viser informasjoner som på eldre fly vises på mange enkelt-flyinstrumenter. Dette kalles "glasscockpit".
I nyere fly har den kunstige horisonten sentral plass på dashbordet i en T-form med høydemåler til høyre, fartsmåler til venstre og gyrokompass nedenfor. I tillegg er det vanlig med krengningsmåler ned mot venstre og vertikalhastighetmåler ned mot høyre. I fly med glasscockpit sees disse informasjonene vanligvis på den mest sentrale skjermen.
Saint James Windward
Saint James Windward er et parish (distrikt) nordøst på øya Nevis i øystaten Saint Kitts og Nevis.
Noah Wyle
Noah Strausser Speer Wyle (født 4. juni 1971 i Hollywood i California) er en amerikansk skuespiller. Han spilte rollen som doktor John Carter i TV-serien ER.
Wyle har spilt i både TV-serier og filmer.
Carsten O. Five
Carsten Ole Five (født 2. mai 1949) er en norsk økonomirådgiver og tidligere lokalpolitiker (H).
Han har examen artium fra Stabekk Gymnas, er cand.polit. i statsvitenskap fra Universitetet i Oslo fra 1976. Hans hovedfagsoppgave har tittelen En komparativ analyse av kommunale utgifter i fem norske kommuner som er påvirket av oljeaktivitet : med spesiell vekt på helse- og sosialutgifter. Five er mest kjent som grunnlegger og tidligere ansvarlig redaktør av det privatøkonomiske tidsskriftet Dine Penger 1983–2002. Han drev også nettsiden kommentar.no, men har trukket seg ut av denne. Han driver i dag nettstedet Fives Pengetips.
Carsten O. Five var gift med Høyre-politiker Kaci Kullmann Five (1951–2017) siden 1972. De har to barn sammen.
UTC−02.30
UTC−02.30 er en tidssone som ligger to timer og tretti minutter etter standardtiden UTC. I 2008 omfattet UTC−02.30 følgende områder:
Ivar Skulstad
Ivar Arne Skulstad (født 16. mai 1953 i Eidskog) er en norsk politiker (Ap).
Mont-Sainte-Anne
Mont-Sainte-Anne er et alpinanlegg i byen Beaupré, Québec, Canada. Det befinner seg 40 kilometer nordøst for Québec by.
Ivar Skulstad
I 1999 ble han valgt som ordfører i Eidskog kommune, og gjenvalgt i 2003. Han har vært medlem av kommunestyret 1979–2007 (varaordfører 83–87), der han har hadde en rekke lederverv i forskjellige politiske komiteer, råd og utvalg.
Under Skulstads ledelse gikk kommunen gjennom en omorganisering og strukturendring med støtte fra alle partier. Gjennom enstemmige kommunestyrevedtak ble det lansert flere garantier, blant annet for rask medisinsk behandling og barnehageplass i løpet av én uke. Etter de høye strømprisene vinteren i forveien, la Skulstad i 2003 frem et forslag om at Glåmdalskommunene burde forhandle frem en strømavtale på vegne av innbyggerne, og dermed oppnå gunstigere pris. 6500 innbyggere i 7 kommuner benyttet seg av tilbudet. Ved kommunevalget i 2003 var Skulstad eneste ordførerkandidat i Eidskog, og ble gjenvalgt etter at Arbeiderpartiet oppnådde rent flertall av representantene i kommunestyret.
Skulstad var også regionleder for Glåmdal Regionråd 2003–2005. Fra starten i 2001 og fra til 2008 har han vært styreleder i Eidskog Næringsservice KF. Skulstad har siden 1999 vært styreleder i Eidskog Boligstiftelse som har ansvar for å bygge og drifte omsorgsboliger i Eidskog.
Ivar Skulstad ble valgt som vararepresentant til Stortinget fra Hedmark i 2005, og møtte fast på Stortinget mens Sylvia Brustad var i regjering. Han er tidligere medlem av Kontroll og konstitusjonskomiteen.
Sven Colliander
Sven Colliander (født 23. mai 1890, død 16. september 1961) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1936 i Berlin.
Colliander vant en olympisk bronsemedalje under OL 1936 i Berlin. Han var med på det svenske laget som kom på tredjeplass i dressurkonkurransen bak Tyskland og Frankrike. Laget besto av Gregor Adlercreutz på hesten «Teresina», Colliander på «Kål XX» og Folke Sandström på «Pergola». I den individuelle dressurkonkurransen kom Colliander og «Kål XX» på ellevteplass.
Ty Cobb (sang)
«Ty Cobb» er den fjerde og den siste singelen fra Soundgardens album Down on the Upside. Singelen fikk dårligere kritikk enn de andre Soundgarden-singlene, mens B-siden «Rhinosaur» ble veldig populær blant fans av Soundgarden. «Ty Cobb» var også med på samlealbumet A-Sides. Sangen «Rhinosaur» kom på 19.-plass på Billboards hitliste Mainstream Rock Tracks.
Sypike
Sypike (Trisopterus minutus) er en fiskeart i torskefamilien som ligner svært mye på skjeggtorsk.
Beskrivelse
Sypike blir inntil 40 cm lang, men vanligvis ikke mer enn 25 cm. Den har tre ryggfinner, den første har 13 bløtstråler, den andre har 23 -26 og den tredje 22 – 24. Den først gattfinnen har 29 – 29 bløtstråler og den andre 23 – 25. Ryggen er lysebrun og buken hvit. Sypiken har store øyne, er overbitt og har tydelig skjeggtråd. Sidelinjen er tydelig og går i en liten bue over brystfinnene.
For å skille sypike og skjeggtorsk kan man trekker en linje fra gattåpningen til ryggsiden og den vil treffe bakkant av første ryggfinne hos sypike. Hos skjeggtorsk vil den treffe midt på første ryggfinne.
Utbredelse og habitat
Sypike finnes i den østlige delen av Atlanterhavet, fra Marokko og nordover til Færøyene og midt-Norge. I Middelhavet finnes en underart, Trisopterus minutus capelanus. I Norge finnes sypike fra svenskegrensen til Nordland.
Adferd
Sypike er en bunnfisk som kan leve bentopelagisk i perioder. Den kan også opptre i stimer. Hovedføden er krepsdyr og småfisk.
Gytingen foregår på 50 – 100 m dyp i perioden mars – juni. Yngelen lever pelagisk i starten til de bli omtrent 10 mm lange og søker mot bunnen.
Økonomisk betydning
Bifangster blir brukt som industrifisk.
Dag Ole Teigen
Dag Ole Teigen (født 10. august 1982 i Volda i Møre og Romsdal) er en norsk politiker (Ap). Han vokste opp på Fiskå i Vanylven i Møre og Romsdal, men er nå bosatt i Risør.
Han var vararepresentant til Stortinget for Hordaland 2005–2009, og møtte fast mens Anne-Grete Strøm-Erichsen var statsråd i Forsvarsdepartementet. Ved stortingsvalget 2009 var han fjerdekandidat for Ap i Hordaland, og fikk fast plass på Stortinget i perioden 2009–2013.
Guatemala under Sommer-OL 1972
Guatemala under Sommer-OL 1972. Ni mannlige sportsutøvere fra Guatemala deltok i tre sporter, friidrett, boksing og skyting under Sommer-OL 1972 i München. Guatemala, som deltok for tredje gang i et OL, vant ikke noen medaljer.
Ladoga
Ladoga (russisk: Ла́дожское Óзеро – Ladozjskoje Ozero, finsk: Laatokka) er en innsjø i republikken Karelia og Leningrad oblast i det nordvestlige Russland, like nordøst for St. Petersburg. Den er Europas største ferskvannssjø, og den 14. største innsjøen i verden. Ladogas største tilløp er elvene Svir, Volkhov og Vuoksa. Den har utløp gjennom Neva til Finskebukta.
Geografi
Innsjøens areal er 17 891 km² (fratrukket øyene). Lengden fra nord til sør er 219 km, og bredden fra øst til vest er 83 km. Gjennomsnittlig dybde er 51 m, og maksimum dybde er rundt 230 m (i nordvest). Nedslagsfeltet som drenerer til Ladoga er 276 000 km², og volumet av vannet i innsjøen er 837 km³ (tidligere estimert til 908 km³);. Det finnes rundt 660 øyer i Ladoga, med et samlet areal på 435 km². De fleste øyene, herunder de kjente Valaam, Kilpola og Konevets, ligger i den nordvestre delen av sjøen.
Ladoga har tre store tilløpselver: Svir (med en middelvannføring på 790 m³/s), som kommer fra Onega i øst, Volkhov (580 m³/s) fra Ilmensjøen i sør, og Vuoksa (540 m³/s) fra den finske innsjøen Saimen i nordvest. I tillegg har den tilløp fra mange mindre elver, hvorav de største er Sias og Olonka. Rundt 85 % av innsjøens vanntilførsel kommer fra tilløpselvene, 13 % fra nedbør på innsjøen, og 2 % fra tilsig av grunnvann.
Ladoga er seilbar, og inngår som en del av Volga-Østersjøkanalen, som knytter Østersjøen sammen med Volga og det russiske innlandet. Ladogakanalen, som går langs sørbredden av sjøen, ble bygget på 1700-tallet for at datidens frakteskuter kunne unngå de stormfulle farvannene på innsjøen på ruten mellom elvene Svir og Neva. Ladogakanalen er i dag sterkt gjengrodd og kan bare brukes av småbåter.
Geologisk historie
Isbreene under siste istid trakk seg tilbake fra Ladogabekkenet mellom 12 500 og 11 500 år siden. Ladoga var til å begynne med en del av Den baltiske issjø, et historisk ferskvannsstadium av Østersjøen, som lå 70–80 meter over dagens havnivå. Etter at Den baltiske issjøen ble tømt og vannstanden sank til datidens havnivå, er det mulig, men ikke sikkert, at Ladoga ble isolert fra den påfølgende brakkvannsjøen Yoldiahavet, som eksisterte fra 10 200–9 500 år siden. Terskelen skulle i så fall ha ligget ved Heinjoki øst for Vyborg, hvor Østersjøen og Ladoga var forbundet med et sund eller ei elv i hvert fall til dannelsen av elva Neva, og muligens også mye senere, til 1200 e.kr. eller der omkring.
For 9 500 år siden fikk innsjøen Onega, som tidligere hadde drenert til Kvitsjøen, utløp mot Ladoga via elva Svir. En gang mellom 9 500 og 9 100 år siden ble Ladoga en del av Ancylussjøen, det neste ferskvannsstadiet til Østersjøen. Da Ancylussjøen trakk seg tilbake, for ca. 8 800 år siden, ble Ladoga isolert.
Elva Neva oppsto da Ladoga endelig brøt gjennom terskelen ved Porogi og inn i de nedre delene av elva Izjora, som da munnet ut i Finskebukta, mellom 4 000 og 2 000 år siden. I henhold til nyere data skjedde dette rundt 3 300 år siden.
Historie
I gamle russiske krøniker var Ladoga kjent som ozero Nevo eller Nevo-ozero, oversatt: «Nevosjøen». Dette navnet gjenspeiles i dag i elva Neva, som renner fra Ladoga til St. Petersburg.
I middelalderen utgjorde innsjøen en sentral del av handelsruten mellom Skandinavia og Konstantinopel, og vikingene seilte opp Neva, langs bredden av Ladoga og opp elven Volkhov på sin ferd mot Novgorod og Bysants. De stanset på den norrøne markedsplassen Aldeigjuborg (norrønt navn), eller Staraja Ladoga (russisk navn), som forsvarte utløpet fra elva Volkhov til Ladoga fra 700-tallet av. Her måtte de gå over til mindre elvebåter for å komme videre.
Under krigene mellom Republikken Novgorod og Sverige var området ved innsjøen omstridt territorium. Tidlig på 1300-tallet ble festningene Korela (Kexholm) og Oresjek (Nöteborg) bygget ved bredden av sjøen.
Under den ingermanlandske krigen ble en del av Ladogas bredd okkupert av Sverige. Ved Stolbovotraktaten i 1617 ble den nordre og vestre breddet avstått av Russland til Sverige. Etter den store nordiske krig ble området ved freden i Nystad tilbakeført til Russland. Senere, i 1812–1940 var sjøen delt mellom Finland og Russland. I henhold til betingelsene i freden i Tartu var militarisering av sjøen strengt begrenset. Imidlertid hadde både Sovjetunionen og Finland flotiljer i Ladoga. Etter vinterkrigen (1939–1940) ble Ladoga, som tidligere var delt med Finland, en rent sovjetisk innsjø.
Biologi
Ladoga har en unik natur og et stort antall dyr og fisk. 48 forskjellige fiskesorter er påtruffet i sjøen, herunder mort, brasme, gjørs, abbor, hork, to varianter av lagesild, åtte typer sik, flere andre laksefisker, og også (om enn sjeldent) en stasjonær populasjon av alminnelig stør. Kommersielt fiske var en gang betydelig, men har blitt skadet av overfiske. Etter krigen, fra 1945 til 1954, økte den årlige fanggsten til et maksimum på 4900 tonn. Men overfiske førte til at fangsten falt drastisk fra 1955 til 1963, noen år helt ned mot 1600 tonn per år. Tråling har vært forbudt i Ladoga siden 1956 og det er også innført andre restriksjoner. Situasjonen ble gradvis bedre, og mellom 1971 og 1990 har fangsten ligget mellom 4900 og 6900 tonn per år, omtrent samme nivå som totalfangsten i 1938. Fiskeoppdrett og fritidsfiske er under utvikling.
Ladoga har sin egen endemiske underart av ringsel, kalt ladogasel. Om sommeren er det mulig å se delfiner i sjøen.
Siden begynnelsen på 1960-tallet har Ladoga blitt betydelig eutrofisert.
Sandviksfjellet
Sandviksfjellet (417 moh.) er et av de syv fjell rundt Bergen og ligger i Sandviken nordøst for sentrum. Stien opp til toppen kalles Stoltzekleiven etter kjøpmann Gerhard Stoltz, som eide Frydenlund og lot plante til fjellsiden i 1873.
Ladoga
Biologi
Nizjnesvirskij naturreservat ligger ved bredden av Ladoga like nord for munningen av elva Svir.
Sandviksfjellet
Alternative turtraséer
Siden 2010 har man kunnet bade i Storevatnet 200 meter innenfor toppen av Stoltzekleiven. Finest badeplass etter å ha fulgt demningen bort til knausene i enden.
Stoltzekleiven Opp
Hvert år i september arrangerer idrettslaget Varegg motbakkeløpet Stoltzekleiven Opp. Løpet går fra Fjellveien, 200 meter sør for Bergen sekundærstasjon, og opp til skaret mellom Sandviksfjellet og Sandviksfløyen der vindpilen står.
7-fjellsturen
På Bergen Turlags årlige 7-fjellsturen er dette det siste fjellet man går over.
Krigsminne
Se under Ankerhytten
Fair Warning (Van Halen-album)
Fair Warning er hardrock-bandet Van Halens fjerde studioalbum.
Albumet ble utgitt 29. april 1981 og solgte til 2 x platinaplate, noe som var dårligere enn de tre forrige, og som gjorde det til det minst kommersielle suksessfulle albumet med David Lee Roth.
Sporliste
Alle låtene er skrevet av Michael Anthony, David Lee Roth, Eddie Van Halen og Alex Van Halen.
Norsk Forbund for Lokal-TV
Norsk Forbund for Lokal-TV (NFL) var en organisasjon for de norske lokal-TV-stasjonene. Organisasjonen bestod i 2007 av 23 lokal-TV-stasjoner. Fra nyttår 2007 ble organisasjonen lagt ned og lokal-TV-stasjonene gikk over til Mediebedriftenes Landsforening.
Liv Margareth Alver
Liv Margareth Alver (født 20. desember 1955 i Oslo) er en norsk forfatter og oversetter vokst opp i Bergen
Alver har studert historie og arkeologi ved Universitetet i Bergen. Hun debuterte i 1982 med sciencefictionromanen Oora og Gaios. Hun har senere skrevet flere romaner innen sjangerne science fiction og fantasy. Hun er kjent for sine historiske romanserier Hanseatene og Brytningstid. Alver har også skrevet manus til noen episoder av TV-serien Familiesagaen De syv søstre.
I 2012 ble den historiske fantasyen Slangeringen gitt som trebinds serie på Gyldendal. Slangeringen foregår i romertid (tohundretallet) og forfatteren sier selv bøkene bygger på kildematerialet til Alvers ikke fullførte hovedoppgave i arkeologi ved UiB.
I 2014-16 ble serien Hanseatene gitt ut på nytt på Aller forlag. Omslagsillustrasjonene er de opprinnelige laget av Arild Midthun.
Lydbokrettighetene til serien Brytningstid ble i 2018-19 kjøpt av svenske Lind Forlag, og begynt utgitt våren 2019 lest av Kjærsti Odden Skjeldal, den ligger til strømming på Fabel og Nextory
Gillbergaskipet
Gillbergaskipet er et sensasjonelt arkeologisk funn i det svenske innlandet på vassdraget fra Vänern til Glafsfjorden ved byen Arvika i Värmland.
Dette gikk langs Byälven som renner forbi Gillberga, Nysäter, Harefjorden, Säffle og By. Fra Gillbergasjön fortsatte Byälven nordover mot Glafsfjorden, men midtveis munnet en mindre bielv ut i den større elven.
Dette skipsvraket er klinkbygd med trenagler mellom bordene og spantene som bare var sett på farkoster fra vikingtiden og middelalderen og formodentlige er over 15 meter langt som et lastefartøy. Gillberga som først er nevnt i skriftige dokumenter ved 1357, var befolket i lang tid siden bronsealderen med flere forntidsminner som indikerte et rikt lokalsamfunn som ifølge sagnene hadde tett forbindelse med det norske Østlandet. Kirken på Gillberga ble først oppført i 1100-tallet, men var ombygget og forstørret i løpet av middelalderen med kalkstein og sandstein som fantes ved storsjøen Vänern.
Lastefartøyet som sank i Lillälven trolig var benyttet for transport av byggstein til Gillberga kyrka. Ved Lillälven lå et havnested som fram til nyere tid var benyttet for varetransport gjennom vassdragene på Värmland ut til storsjøen Vänern eller på de mindre innsjøene. Vassdraget mellom Vänern og den norske elven Glomma på Glafsfjorden og gjennom Eidskog i uminnelige tider hadde vært en viktig ferdselsveg med båttransport som ble dratt over mindre landstrekninger mellom vannene og mindre elver.
Frognerveien 53
Frognerveien 53 er en bygning i Oslo som ble bygget i 1899 for tidligere sogneprest Karl Houen og ektefelle Minda, og tegnet av Morten Wagle. Fra 1980 har bygningen blitt betegnet som Noor moské og hørt til Ahmadiyya Muslimsk Trossamfunn Norge. Fra 2013 har Oslo kommune drevet Fredrikke barnehage i bygningen.
Historie
Villaen ble opprinnelig bygget i 1899 for tidligere sogneprest Hans Karl Christopher Theodor Houen og ektefelle Minda f. Paus fra Skien, og tegnet av arkitekt Morten Wagle. Houen tilhørte en skipsreder- og bankierfamilie i Skien og hadde tidligere vært sogneprest i Lunde; han var sønn av Skiens største skipsreder Hans Houen, mens Minda var datter av Henrik Johan Paus og dermed kusine til Henrik Ibsen. De flyttet inn i villaen i 1900, og levde av hans betydelige formue etter at han hadde arvet store verdier fra foreldrene. Karl Houen var svært musikalsk, og behersket orgel, fiolin og piano, var en ivrig sanger, og dessuten virket han som kunstmaler.
Bygningen har en klassisk palladiansk komposisjon, med en meget markant søylefront mot Frognerveien. Huset har beskjeden klassisistisk dekor, og en lav loftsetasje.
Moské
I 1980 kjøpte Islams Ahmadiyya-menighet villaen og tok det i bruk som moské under navnet Noor moské. Villaen ble restaurert og endret innvendig gjennom dugnad utført av MKA Norge etter oppkjøpet. Gesimsfrise og frontgavl ble dekorert med vers fra Koranen. De innvendige endringene har funnet sted over lengre tid etter hvert som antall medlemmer har økt. I 2011 åpnet Ahmadiyya-trossamfunnet moskeen Bait-un-Nasr på Furuset. Ahmadiyya muslimsk trossamfunn eier fortsatt villaen i Frognerveien 53, og en liten del av den brukes fremdeles som moské.
14. juni 1985 ble moskeen utsatt for et terrorattentat, da Ole Kristian Brastad fra Nasjonalt Folkeparti sprengte en dynamitt-ladning ved bygningen.
I 2013 åpnet Oslo kommune Fredrikke barnehage i Frognerveien 53.
Vannrensing
Vannrensing trengs til mange industrielle anvendelser, så vel som til drikkevann. Mennesker trenger vann uten for mye salt eller andre urenheter. Vanlige urenheter kan være kjemikalier eller sykdomsfremkallende mikroorganismer. Noen oppløste stoffer er akseptable og til og med ønskelige for å gi bedre smak. Vann som egner seg for å drikke betegnes som drikkevann.
Direktoratet for forvaltning og økonomistyring
Direktoratet for forvaltning og økonomistyring (DFØ), tidligere Direktoratet for økonomistyring og Senter for statlig økonomistyring, er et norsk statlig direktorat underlagt Finansdepartementet. Direktoratet ble opprettet 1. januar 2004 og har rundt 700 ansatte. DFØ er organisert i en sentralenhet i Oslo samt regnskapsdivisjon i Trondheim og lønnsdivisjon i Stavanger. Direktoratet ledes Hilde Singsaas som i 2017 overtok for Øystein Børmer som ledet DFØ fra 2012 til 2017.
DFØ er en rådgiver for sentrale myndigheter innen statlig økonomistyring, og utfører forvaltningsoppgaver for alle statlige virksomheter. I tillegg leverer DFØ økonomitjenester til om lag 90 prosent av de statlige virksomhetene.
DFØ fikk overført fagområdet offentlige anskaffelser fra Direktoratet for forvaltning og IKT fra 2020.
Mark Randall
Mark Randall (født 28. september 1989) er en engelsk fotballspiller som spiller for den nordirske klubben Larne FC.
White Christmas (album)
White Christmas er et album med julesanger utgitt av den amerikanske vokalisten Matt Belsante i 2007. Dette er hans debutalbum som soloartist.
Olav Bergene Holm
Olav Bergene Holm (født 14. januar 1940 i Kvelde) var ordfører i Hedrum fra 1976 til 1985. Han representerte Kristelig Folkeparti, og var i perioden 1985 til 1989 vararepresentant til Stortinget for Kristelig Folkeparti i Vestfold. Han møtte 65 dager i perioden. Som ordfører i Hedrum engasjerte han seg i samarbeidet med kommunens vennskapsby i Polen, Malbork. Han har besøkt byen 15 ganger med hjelpesendinger fra Polen-komiteen fra 1982 til 1998.
Biografi
Olav Bergene Holm er sønn av grunnleggeren av Bergene Holm, sagbruksbedriften i Larvik. Han har arbeidet som teknisk direktør i bedriften i 50 år og sterkt engasjert i næringslivets bransjeorganisasjoner i Larvik. I tillegg til politisk engasjement har han også vært engasjert i Normisjon, Norsk Luthersk Misjonssamband og Kristen Muslimmisjon.
Norte de Santander
Norte de Santander er et departement øst i Colombia som grenser til Venezuela samt til nabodepartementene Boyacá, Santander og Cesar. Hovedstaden ligger i Cúcuta. Andre byer er Ocaña, Pamplona og Villa del Rosario. I departementet finner man også nasjonalparken Tamá.
Fylkesvei 559
Fylkesvei 559 går gjennom Vossevangen.
Historie
Før 2019 gikk mellom Fjell sentrum og Møvik i Fjell kommune. Veiens lengde var 4,2 km. 2019 ble veien del av fylkesvei 5242.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
2023 er nummeret igjen tatt i bruk, nå i Voss. Det erstatter deler av E16 og Rv13 gjennom Vossevangen etter at disse ble overført til Vestland fylke.
Cúcuta
Cúcuta (også kjent som San José de Cúcuta) er hovedstad i provinsen Norte de Santander som ligger øst i Colombia. Byen ble ødelagt i et jordskjelv den 18. mai 1875, men ble raskt bygget opp igjen.
Svein Haagensen
Svein Haagensen (født 18. desember 1947 i Hønefoss, død 26. september 2001 i Asker) var en norsk skuespiller og sanger kjent som sjømannen Ruben Den Røde og den onde jungelfyrsten Maga Kahn i Kaptein Sabeltann-forestillingene fra 1990 til 1999. I 1996 og 1997 var ikke rollefiguren sjømannen Ruben Den Røde med i Sabeltann-forestillingen som da ble satt opp, nemlig Kaptein Sabeltann og jakten på den magiske diamant, ettersom handlingen ikke foregikk i Kjuttaviga, slik de to første fortellingene/forestillingene gjorde, og Haagensen hadde da i stedet rollen som den onde jungelfyrsten Maga Kahn. Haagensen jobbet også som instruktør til forestillingene.
I 1998 hadde Haagensen en av hovedrollene i barnefilmen Drømmen om Kaptein Sabeltanns rike, hvor han igjen spilte sjømannen Ruben Den Røde.
DS «Eva»
DS «Eva» ble bygget av Stavanger Støberi & Dok som byggenummer 56. Hun ble levert til reder Theodor Nordbø, Haugesund i april 1908. Seilte for samme reder frem til krigsforlis 31. desember 1916
Svein Haagensen
Somrene 1998 og 1999 gikk Haagensen igjen tilbake til å aktivt spille sjømannen Ruben Den Røde da en sammenslåing av de to første Kaptein Sabeltann-fortellingene/forestillingene Kaptein Sabeltann og skatten i Kjuttaviga (som opprinnelig ble satt opp somrene 1990 til 1993) og Kaptein Sabeltann og hemmeligheten i Kjuttaviga (som opprinnelig gikk somrene 1994 og 1995) ble satt opp som Kaptein Sabeltann Og Skatten I Kjuttaviga. Sommeren 1999 var siste gang Haagensen aktivt spilte i Kaptein Sabeltann forestillingene, noe han hadde gjort siden starten sommeren 1990. Sommeren 2000, da den fjerde forestillingen om Kaptein Sabeltann ble satt opp, kalt Kaptein Sabeltann Og Den Forheksede Øya, fungerte Haagensen som instruktør bak kulissene.
Edward Hobart Seymour
Edward Hobart Seymour (født 30. april 1840 i Kinwarton i Warwickshire i England, død 2. mars 1929 i Maidenhead i Berkshire) var en britisk admiral.
Svein Haagensen
I tillegg til dette hadde han en rekke roller for NRK Radio tidlig på 1980-tallet, deriblant i Spøkelsesbussen hvor han hadde en liten rolle, og som Elektrikeren i Det gyldne landet Elidor. Han var med i Terje Formoes barnemusikal Vår Dyreverden, som Bosse Bever, Tigeren Tanga og Jeger nr.1, og i Kjell Pell Pottitskrell, hvor han spilte Jan Gran Marsipan, i 1993/1994 på dagtid i Kristiansand Dyrepark. Haagensen spilte også Kasper i Kardemomme by på 1990-tallet.
Edward Hobart Seymour
Bakgrunn
Han var barnebarn av admiral Michael Seymour og nevø til admiral Michael Seymour. Han fikk sin utdannelse ved Radley College og Eastman's Naval Academy i Southsea.
Svein Haagensen
Han medvirket også på flere plater som sanger, blant annet Teskjekjerringa på camping, utgitt på Barneselskapet i 1997.
Han var født og oppvokst i Hønefoss, men levde det meste av sitt voksne liv i Asker. Han gikk ut av Teaterhøgskolen i 1973 og begynte ved Riksteatret i 1974, hvor han var ansatt det meste av karrieren. Haagensen døde i 2001 av kreft.
Edward Hobart Seymour
Karriere
Seymour tjenestegjorde i Svartehavet frem til evakueringen fra Krim i 1856. Etter Krimkrigen ble han kommandert til HMS «Calcutta», onkelen Michael Seymours flaggskip. Dette skipet inngikk i de britiske styrker ved Kina. Han tok del i erobringen av Kanton (desember 1857). På HMS «Chesapeake» tok Seymour del i angrepet på Takufortene i september 1860.
Guyana under Sommer-OL 1972
Guyana under Sommer-OL 1972. Åtte sportsutøvere fra Guyana deltok i fire sporter, judo, boksing, sykling og vektløfting under Sommer-OL 1972 i München. De vant ikke noen medaljer.
Edward Hobart Seymour
Karriere
I desember 1897 ble Seymour utnevnt til øverstkommanderende for den britiske kinaflåte.