cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Talbot
Tiden under Peugeot
Mot slutten av 1979 tok Peugeot over Chrysler Europe (som produserte Chrysler i Storbritannia og Simca i Frankrike) og merket om hele modellutvalget som Talbot. Dette ble slutten på produksjonen av Chrysler Hunter, men den Chrysler-designede 1510 (Alpine i Storbritannia) og Horizon forble i produksjon. Den siste bilen av Rootes' utvalg, Chrysler (tidligere Hillman) Avenger, forble i produksjon som Talbot ut 1981. I 1981 sluttet også produksjonen av Talbot Sunbeam. Den enkleste modellen i utvalget ble fra 1982 Talbot Samba, en tredørs kombi basert på Peugeot 104 og også solgt som Citroën LN/LNA.
I 1981 begynte Peugeot produksjonen av Talbot Tagora, en firkantet firedørs sedan markedsført som en konkurrent til Ford Granada. Den ble ikke populær hverken i Storbritannia eller Frankrike, og produksjonen opphørte i 1983.
Mot slutten av 1984 var alle Alpine- og Solara-modeller egentlig Minx/Rapier. Navnene kom fra Rootes Group, som på 1960-tallet hadde produsert Hillman Minx og Sunbeam Rapier.
Mot slutten av 1985 tok Peugeot Talbot Horizon ut av produksjon og erstattet den med Peugeot 309. Peugeot hadde egentlig tenkt å selge den som Talbot Arizona, men ombestemte seg og hadde nå heller tenkt å fase ut Talbot-merket.
I 1986 ble både Minx, Rapier og Samba tatt ut av produksjon, og Talbot forsvant fra personbilmarkedet, mens varebilen Talbot Express fortsatte inntil 1992.
Talbot-Lago T26C
Talbot-Lago T26C var en enseters racerbil med rammechassis, en 4,5 liters rekkesekser og en firetrinns Wilson girkasse med forvalg. Chassis og girkasse var utviklet fra selskapets racerbiler på 1930-tallet, og var lik de som ble brukt på Talbot-Lagos produksjonsbiler etter krigen.
T26C hadde sin racingdebut i Monaco Grand Prix 1948, hvor den ble kjørt av Louis Chiron og fullførte løpet på andreplass. Grand Prix-seiere ble oppnådd året etter da Louis Rosier vant Belgias Grand Prix 1949 og Louis Chiron vant Frankrikes Grand Prix 1949. En modifisert toseters versjon vant 24-timersløpet på Le Mans 1950 med Louis Rosier og Jean-Louis Rosier som førere.
Da Formel 1-verdensmesterskapet ble etablert i 1950 var T26C kvalifisert til å delta, og mange eksemplarer, både fra Talbot-Lagos fabrikksteam og privat påmeldte, deltok i de to første årene av mesterskapet, 1950 og 1951. Talbot-biler kom på fjerde og femteplass i det aller første løpet, Storbritannias Grand Prix 1950, kjørt av henholdsvis Yves Giraud-Cabantous og Louis Rosier. Med overgangen i 1952 til toliters Formel 2-regler betydde imidlertid slutten på Talbots tid som F1-konstruktør.
Equipe Ligier
Talbot var også involvert i Formel 1 i en kort periode i 1981-1982, via tilknytning til det franske Ligier-teamet. Talbot brukte sine Matra-forbindelser til å sikre Matra-motorer til teamet, og selv om Ligier-Matra var konstruktør så kjørte teamet under navnet Equipe Talbot Gitanes med Talbot som tittelsponsor. Dette varte i to år og var relativt vellykket, med Jacques Laffite to seire og fjerdeplass i mesterskapet i.
Verdensmesterskapet i rally
Talbots fabrikksteam for Rally-VM ble etablert i 1979, etter at Peugeot hadde overtatt Chrysler Europe og gjenopplivet Talbot-navnet. I teamets første sesong, 1979, kjørte Tony Pond sin Talbot Sunbeam Lotus inn til en imponerende fjerdeplass i Rallye Sanremo. Flere gode resultater fulgte i 1980, da Guy Fréquelin sørget for Talbots første pallplassering med sin tredjeplass i Rally Portugal, og deretter vant Henri Toivonen RAC Rally, som den yngste føreren noensinn til å vinne et VM-rally. Talbot tok også tredje og fjerdeplassen i løpet, med henholdsvis Fréquelin og Russell Brookes. I konstruktørmesterskapet kom Talbot på sjetteplass.
Resultater for Talbots fabrikksteam
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv skrift indikerer raskeste runde)
NB: Konstruktørmesterskapet eksisterte ikke før, og følgelig ble det ikke gitt poeng til konstruktører.
Resultater for andre Talbot-biler
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv skrift indikerer raskeste runde)
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Chu Berry
Leon «Chu» Berry (født 13. september 1908 i Wheeling, Vest-Virginia, død 30. oktober 1941 i Conneaut Lake, Ohio) var en amerikansk jazzmusiker (saksofon), kjent som en av verdens ledende på tenor.
Den Coleman Hawkins-inspirerte Berry var tidlig med i New York Citys jazzmiljø, som medvirkende i orkestre ledet av Benny Carter, Teddy Hill (1933–35), Fletcher Henderson (1936) og Cab Calloway på Cotton Club (1937–41). Han var også med i Count Basies band en kort tid, samt utvalgt til Metronome All-Stars band (1937–38). Berry skrev komposisjoner som Christopher Columbus (til Henderson).
Videre ledet han «Stompy Stevedores» og «Jazz Ensemble» (med blant annet Roy Eldridge og Hot Lips Page). Disse, samt bidrag på utgivelser med Teddy Wilson og Lionel Hampton, var viktig inspirasjon til den norske jazzstilen kløverjazz. Han ga også ut plater med Billie Holiday, eksempelvis That's all I ask of Chu. Han døde etter en bilulykke på turne med Calloways orkester.
The Orioles
The Orioles var en suksessfullt og viktig amerikansk R&B gruppe fra slutten av 1940- og begynnelsen av 1950-tallet. Bandet var et av de første vokalgruppene som grunnla stilarten doo-wop.
The Orioles regnes vanligvis som den første vokalgruppa innenfor R&B. Disse karene fra Baltimore blandet rytmer med gruppeharmonier. De tok navnet etter delstatsfuglen til Maryland. The Orioles startet en trend der andre grupper tok lignende fuglenavn, som for eksempel The Cardinals, The Crows, The Flamingos, The Larks, The Penguins, The Ravens, The Wrens m.fl.). Oppskriften ga dem deres første hit med sangen It’s Too Soon To Know, som nådde førsteplass i september 1948. De fikk en ny hit i desember samme året med sangen «(It's Gonna Be A) Lonely Christmas»
De første årene
Omkring 1947 opptrådte Sonny Til regelmessig i amatørshow på Avenue Cafe i Baltimore. Her møtte han Nelson, Sharp og Gaither. De bestemte seg for å danne en gruppe og kalte seg The Vibra-Naires. Den lovende låtskriveren and aspiring songwriter Deborah Chessler ble deres første manager. I april 1948 var gruppa med på radio i et talentshow i New York. Richard Williams hadde basstemmen, men han ble erstattet av Johnny Reed.
Gruppa fikk platekontrakt med selskapet It's A Natural, et underbruk til Jubilee Records. De skiftet så navn til The Orioles. I juli 1948 spilte de inn Chesslers sang It's Too Soon To Know, med Sonny som hovedvokalist. Plata solgte anslagsvis 30 000 eksemplarer den første uka. Plata nådde førsteplass på den nasjonale R&B-lista i november 1948, og den ble siden spilt inn av the Ravens, Ella Fitzgerald og Dinah Washington. Den var også en av de første «svarte» låtene som gjorde det godt i det vanlige markedet og nådde en 13.-plass på poplista.
The Orioles la ut på en omfattende turné og gjorde innspillinger for selskapet Jubilee. Deres neste store hit ble «Tell Me So» i 1949, som igjen nådde førsteplassen på R&B-lista, men nådde ikke denne gangen opp på Pop-lista. Andre store hiter var blant annet «Forgive And Forget» og «Lonely Christmas».
På scenen var The Orioles et fenomen, med publikummere som hylte, svimte av og forsøkte å nå deres idol Sonny. De skilte seg fra andre grupper som Mills Brothers og Ink Spots på den måten at de var en ren vokalgruppe med kun akkompagnement av Tommy Gaither på sologitar. Fra 1948 til 1954 gjorde de over 120 innspilninger for selskapene Natural og Jubilee. I løpet av året 1950 hadde de blitt store stjerner, selv om antallet topplåter hadde dabbet av.
I en kort periode var det bare Til og Sharp som opptrådte med the Orioles. Men det gikk ikke lenge før to nye medlemmer kom til, gitarist/andretenor Ralph Williams og pianisten Charlie Harris. Nelson ble med igjen noen dager senere og Reed noen uker etterpå. Bare et år etter den forrige ble gruppa utsatt for nok en ulykke. Denne gangen skjedde det i nærheten av Akron i Ohio, men ingen ble alvorlig skadet. I 1952 fikk de en ny R&B-hit med bluessangen "Baby Please Don't Go", som var en tidlig 45rpm utgivelse, kun tilgjengelig på rød vinyl.
Tidlig i 1953 forlot George Nelson, som hadde et alkoholproblem, Orioles. Han ble erstattet av John «Gregory» Carroll, tidligere medlem av en annen Baltimore gruppe, Four Buddies. I juni 1953 spilte de inn en versjon av Darrell Glenns countrylåt «Crying In the Chapel». Dette skulle bli Orioles' største hit, lå på førsteplass på R & B-lista i fem uker i august og september, og nådde # 11 på hitlistene. Det skulle også bli deres siste store hit, med bare en versjon av «In The Mission of St. Augustine» senere samme år nådde R & B-listene.
Williams forlot bandet sent i 1953, og i 1954 sluttet gruppens manager Deborah Chessler. I februar 1955 forlot Reed og til slutt ble med i en versjon av The Ink Spots. Han ble erstattet av Maurice Hicks. Williams og Harris forlot kort tid etter. Gruppa fortsatte en stund til, men ble etterhvert oppløst.
Anerkjennelse
The Orioles ble tatt opp i Rock and Roll Hall of Fame i 1995 som innflytelse. Alle medlemmene fra 1946 til 1995 ble nominert.
Daniel Bahr
Bahrs utdannelse er Master of Business Administration med tyngdepunkt International Health Care and Hospital Management. Han var FDPs helseekspert.
Fra 29. oktober 2009 til 11. mai 2011 var han parlamentarisk statssekretær i Tysklands helsedepartement. Den 27. november 2010 ble han valgt til formann for FDP i Nordrhein-Westfalen.
I 2014 begynte han i ledelsen for Allianz Private Krankenversicherung.
Jason Brown
Jason Brown (født 18. mai 1982) er en walisisk fotballkeeper som opprinnelig er fra London. Han spiller for den skotske klubben Aberdeen.
Brown startet karrieren sin i Charlton Athletic gjennom ungdomslaget. Han var på prøvespill hos Gillingham og der ble han klar for klubben rett før overgangsvinduet stengte. Brown ble fort førstekeeper for Gillingham, og fikk sin debut for Wales mot Trinidad og Tobago den 27. mai 2006. Ca. en måned senere, 26. juni, skrev han ny kontrakt med Blackburn Rovers. Brown debuterte for Blackburn Rovers som innbytter mot Wigan 1. oktober 2006. I denne kampen reddet han et straffespark, og bidro sterkt til at Rovers vant 2-1. Han ble dessverre aldri noe mer enn en benkesliter hos Rovers. Kun ni kamper ble det på fem sesonger. Med Brad Friedel, Paul Robinson og etterhvert også Mark Bunn foran i køen, ble det klart for Brown at han måtte videre for å få spille. 20. juli 2011 ble han klar for Aberdeen FC.
Tatra (selskap)
Tatra er en tsjekkisk produsent av militærkjøretøy og lastebiler. De har produsert biler fra 1897. Tidligere produsert de også personbiler, trikker og jernbanekjøretøyer, men trikkeproduksjonen ble på 1950-tallet overført til et annet selskap kalt ČKD Tatra. Tatras personbilmodeller er kjent for sine design med motoren bak og aerodynamiske karosserier, men personbilproduksjonen ble avviklet i 1999.
Hovedkvarteret ligger i Kopřivnice. Selskapet eies 71 % av amerikanske Terex Corporation og 19 % av nederlandske DAF.
Grunnlegging
Historien til Tatra går tilbake til 1850 da Ignác Šustala begynte å produsere vogner i det som da var Nesselsdorf i regionen Moravia i det som da var Østerrike-Ungarn. Nesseldorfer Wagenfabrik produserte i utgangspunktet forskjellige vogner og drosjer, og gikk deretter over til motorvogner. Da jernbanen ble koblet til Nesselsdorf i 1881, begynte de også å produsere jernbanevogner og senere trikker.
Blant kundene var det prøyssiske hoffet og det ble også eksportert til Russland og Galicia i dagens Polen. Virksomheten vokste og fabrikker ble åpnet i Wien, Praha og Berlin. Da byen Nesseldorf ble omnavnet til Kopřivnice da Tsjekkoslovakia ble dannet i 1918, skiftet Nesseldorfer Wagenbau Fabriks Gesellschaft navn til Tatra i 1923, oppkalt etter Tatrafjellene.
Bilproduksjonen starter under navnet NW
Hans Ledwinka var allerede på den tiden en del av selskapet og regnes sammen med Ferdinand Porsche og Siegfried Marcus som Østerrikes store bidrag til bilindustrien. Ledwinka, som ble utnevnt til sjefdesigner i 1905, sto bak modelltypen S i 1906.
Den første busen, type L, ble produsert i 1907 og produksjonen av lastebiler, NW-TL2 og NW-TL4, kom i gang for fult i 1914. Den første personbilen med trommelbremser på alle fire hjul var en type U.
Navnendring til Tatra
Designeren Hans Ledwinka konstruerte blant annet T 11 og Tatra produserte en tung lastebil, T 24, for første gang i 1924. I 1929 fikk T 24 som første bil luftfjæring på bakakselen. Videre kom det i 1930 en mellomtung lastebil med betegnelsen T 27.
Floghavre
Floghavre (Avena fatua) regnes som et ugress i Norge. Floghavre er lange strå som ofte rager over åkeren. Den slekter på vanlig havre, og de to kan krysses med hverandre. Floghavre er svært lik havre, men den har mer glisne risler og slappere greiner. Planten er sommerettårig og blir ca. 30-120 cm høy. Floghavre har oftest lengre og mykere strå enn vanlig havre. Risla er større og med hengende sidegreiner. Floghavren har venstrevridde blad (bygg og hvete er høyrevridd), og en behåring på bladrand. Frøene har skålformet frøfeste og knebøyd snerp. Frøfestet fører til at frøet drysser så snart det er modent. Alle korn har knebøyd snerp, noe som sjelden forekommer på havre. Til tross for likheten med havre, er det svært lite næringsstoffer i floghavre. Floghavreplanta har sterk busking, buskingskuddene får modne frø seinere enn hovedskuddene, det fører til at floghavreplanta har både modne og umodne frø over en lang periode. Floghavre formerer seg kun med frø. Det er 2-3 frø i hvert småaks. Ei floghavreplante (hovedskudd + buskingskudd) produserer opptil 500 frø. Frøene kan overleve opptil 9 år i jorda. Noen få planter kan derfor gjøre stor skade i kornåkeren såfremt de får stå i fred og ikke bekjempes, se under. Dersom floghavren får formere seg fritt, kan antallet planter fordobles hvert år.
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
Personbilen T 77 kom i 1934, den var den første masseproduserte personbilen med et aerodynamisk karosseri.
Floghavre
Floghavre gjør skade ved å konkurrere med kulturplantene om næring, lys og vann. Mye floghavre i åkeren fører til redusert avling.
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
Den første T 86 trolleybussen kommer i produksjon i 1935. Produksjonen av en treakslet tung lastebil, T 111, med en direkte luftkjølt tolvsylindret dieselmotor av Tatra sitt eget design startet i 1935.
Floghavre
Forskrift om floghavre
Floghavren regnes i Norge som et så skadelig ugress for korndyrkningen at den har fått en egen forskrift. På sidene til Landbruks- og matdepartementet finnes forskriften benevnt, og selve forskriften ligger på Lovdata: Forskrift om floghavre. Kort nevnt har personer som har kjennskap til at det finnes floghavre på eiendom, veiskråning og lignende, plikt til å bekjempe floghavren. Det skal straks meldes fra til kommunal landbruksforvaltning når en har oppdaget at det finnes floghavre. Ifølge forskriftens § 16 – Overtredelse av bestemmelser gitt i denne forskriften eller enkeltvedtak gitt i medhold av forskriften, er straffbart i henhold til matloven § 28. – kan det bl.a. ilegges dagsbøter for bønder som ikke sørger for tilstrekkelig bekjempelse av floghavren. Mattilsynet har et offentlig register over alle gårder i Norge som har fått påvist floghavre. Sørg for å holde deg oppdatert, slik at floghavren ikke spres. Mattilsynet har et registreringsskjema som skal brukes ved funn av floghavre.
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
I 1946 ble Tatra et statseid selskap.
Etter andre verdenskrig startet man opp igjen produksjonen av T 57 personbiler og T 111 lastebiler. Man lager også en prototype på en T 600 Tatra-plan personbil.
Floghavre
Bekjempelse
Bekjempelsen av floghavre bør skje tidligst mulig og kan skje ved bortluking eller bruk av sprøytemidler til planten er utryddet på eiendommen. Ved luking er det viktig å få med hele planten slik at det ikke kommer nye skudd fra bunnen. Bortluket floghavre skal brennes, jf. forskriftens § 4. Hvis floghavren står på et lite, godt avgrenset område, kan det være lurt å brakke området. Hvis mengden av floghavre er så stor at det vanskeliggjør bortluking, skal sprøyting benyttes. Pr i dag er det bare sprøytemidlet Puma Extra som er tillat bruket i korn. Selv om det sprøytes, må åkeren kontrolleres grundig. Floghavre som overlever sprøyting må lukes vekk. Det er umulig å bekjempe floghavre kjemisk. Den sikreste og enkleste måten å utrydde floghavre på, er å legge igjen til langvarig eng.
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
Produksjonen av jernbanekjøretøyer avsluttes i 1951, og selskapet spesialiserer seg nå kun på produksjon av kjøretøyer.
Floghavre
Bekjempelse
I Drammens Tidende av 27. juli 2007 meldes det at Modum kommune er blant landets ti verste floghavrekommuner. Nesten 200 driftsenheter i Modum har floghavre, og over halvparten av kornbøndene i Buskerud fylke sliter med floghavre. En bonde i Modum sier at han bruker fem timer med luking hver eneste uke for å bekjempe floghavren.
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
Torsjonsstenger brukt for første gang for fjæringen til forakselen i 1956 og samme år starter masseproduksjon av T 603 personbiler, den blir produsert frem til 1975. Tre år sener i 1959 starter også produksjonen av T 138 og T 813, i 1970 følger produksjonen av T 148.
Floghavre
Salg av produkter med floghavre
Det er ifølge forskriftens §§ 6–8 forbud mot å selge eller på annen måte avhende produkter hvor det er floghavre eller mistanke om floghavre i. Som eksempel kan nevnes; julenek, halm, husdyrgjødsel, kompost, jord og planter med jord, helt korn, erter og frø til fôr. Alt som har vært i kontakt med floghavre, skurtreskere, halmpresser, anleggsmaskiner, emballasje, lagre og tørker skal være grundig rengjort før behandling av ny vare eller bruk til annet formål.
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
Fra 1971 bestemmer Tatra seg for først og fremst å spesialisere seg på produksjon av tunge lastebiler og i 1982 har Tatra produsert 100.000 T 148-lastebilen. Man starter også produksjonen av T 815 i 1983.
Floghavre
Eksterne lenker
http://www.agrocourier.com/gwdsite/frameset.html?http://www.agrocourier.com/gwdsite/gwd/en/AVEFA.html
Tatra (selskap)
Navnendring til Tatra
I 1997 starter produksjonen av tunge pansrede lastebiler, T 163 (JAMAL) og T 815-2 endrer navnet til TERRN0 1. Man avslutninger også personbilproduksjonen dette året, den siste modellen er T 700.
En modellserie med spesielle ARMAX- og FORCE-kjøretøyene kommer i 1999.
Tatra i dag
I det viktige indiske markedet hadde Tatra tidligere et partnerskap (joint venture) med britiske Vectra Group. I 2009 byttet Vectra partner til russiske Kamaz. Tatra har levert militære lastebiler til de indiske væpnede styrker, i 2002 fikk selskapet en ordre på 1070 lastebiler, disse inkluderer Tatra offroad lastebiler. Tatra har også levert lastebiler til det israelske forsvaret.
I februar 2008 presenterte Tatra verdens første luftkjølte V8-motor som oppfyller de nye Euro 5- miljøkravene. I 2010 ble det produsert T 810 og T 815-7 for sivilt bruk.
Rally
Tatra deltar i rallyet rundt om i verden med sine lastebiler og har vunnet Dakar Rally seks ganger (1988, 1994, 1995, 1998, 1999, 2001) med den tsjekkiske sjåføren Karel Loprais, med modellen Tatra T815.
3. november
3. november er den 307. dagen i året og den 308. i skuddår. Det er 58 dager igjen av året.
Navnedag
Raymond, Roy
Fødsler
Se flere som er født 3. november i Kategori:Fødsler 3. november.
Dødsfall
Se flere som døde 3. november i Kategori:Dødsfall 3. november.
Nordre gate (Trondheim)
Nordre er en av de mellomstore gatene fra Cicignons byplan, med en bredde på 36 alen. Vi kjenner to middelaldergater som gikk omtrent der Nordre går i dag: Borkegate og Moritsveita.
Nordre gate var fram til siste halvdel av 1800-tallet ingen utprega forretningsgate. Fram til 1870-åra bestod bebyggelsen av toetasjes trehus. Da ble nr. 3 og 5 oppført som de første murgårder med forretninger i første etasje og leiligheter over. På 1880- og 90-tallet ble flere av de eldre gårdene ombygd til forretninger.
Brann i Nordre gate
7. desember 2002 brant hele den verneverdige rekka av toetasjes trebygninger mellom Thomas Angells gate og Dronningens gate – se bybranner i Trondheim. På branntomta ble det oppført en ny forretningsgård i 4 etasjer med bærende konstruksjoner i limtre og etasjeskiller i betong.
Johannes Bragstad
Han hadde flere opphold ved ulike folkehøgskoler og læresteder i Norge, Danmark og Tyskland, og var med på å opprette Sund folkehøgskole i Inderøy i 1900. Før dette var Bragstad folkehøgskolelærer hos Daniel Sæter og Ole Kristian Kuløy 1883–1891, ansatt ved Det kjemiske laboratorium i Kristiania 1891–1892, amtsskolelærer 1892–1895 og lærer ved Mære landbruksskole 1895–1900. Han var eier og skolebestyrer av Sund gård og folkehøgskole 1910–1921, og overdro gården til sin sønn i 1932.
Bragstad var ordfører i Sparbu for Venstre 1899–1900 samt medlem av Inderøy herredsstyre i et par perioder. Han var innvalgt på Stortinget for Bondepartiet i Nord-Trøndelag 1922–1924, etter å ha vært 2. vararepresentant for Venstre 1904–1906. Fra 1923 var han medlem av landsstyret i Norges Bondelag. Av andre verv kan nevnes forlikskommissær, overformynder og formann i fattigstyret i Inderøy herred, valgmann for Venstre i 1903 og formann i amtsskolestyret 1903–1918. Han var med på å stifte Senterpartiet i Nord-Trøndelag og satt i fylkesstyret fra 1921 til 1929.
Han var sønn av ordfører i Inderøy Sivert Bragstad og hadde flere brødre og andre slektninger som også hadde offentlige verv. Gjennom søsteren Marie var han svoger av Hans Konrad Foosnæs, som han møtte som varamann for på Stortinget for i 1905. Han giftet seg i 1893 med Karen Pettersen fra Ribe i Danmark; hun døde etter få måneders ekteskap. Han giftet seg på ny i 1899 med Marianne Emelie Krogh fra Høland, som han arbeidet sammen med på Mære. De fikk to barn.
Han døde på Sund gård i 1937, etter to ukers sykeleie. Han ble gravlagt på Hustad kirkegård.
Blåmannsisen
Blåmannsisen (lulesamisk: Ålmåjalosjiegŋa) er den femte største isbreen på Norges fastland. Breen ligger i kommunene Fauske og Sørfold cirka 2 km fra grensen mot Sverige. Flere innsjøer ligger i tilknytning til breen, blant annet Messingmalmvatnan, Leirvatnet og Blåmannsisvatnet, alle nord og øst for breen. Blåmannsisens høyeste punkt er 1560 meter over havet og kalles Blåmannen. Blåmannsisen er en platåbre, det vil si en nokså flat, høytliggende bre omgitt av bratte fjellsider. Ned fra breen er det utløpere, eller bretunger, mot dalene under. En stor del av smeltevannet fra breen utnyttes i Siso kraftverk, blant annet ved hjelp av tunneler som overfører vannet til Sisovatnet som er reguleringsdam for kraftverket. Fra et de nordlige ytterkanten av breen ligger en bredemt innsjø som tidvis kollapser og gir jökulhlaup.
Blåmannsisen ble besteget første gang 19. juli 1891 av turistene Ola A Corneliusen og W Myre. Geologen Gunnar Holmsen publiserer den første detaljerte beskrivelse av breen i 1917.
Beskrivelse
Blåmannsisens høyeste punkt er 1560 meter over havet (moh), og kalles Blåmannen. Det laveste punktet ligger på en høyde rundt 810 moh ved et navnløst vann nordøst for Nordalen.
Blåmannsisen er av platåtypen, det vil si en høytliggende bre omgitt med bratte fjellsider. Ned fra denne typen breer er det utløpere, eller bretunger, ned i dalene under. Blåmannsisen består av to sammenhengende brekåper, som er atskilt av en bred forsenkning i øst-vestgående retning. Breens høyeste punkt (Blåmannen) ligger på den vestre brekuppelen, og istoppen ligger øst for en nunatak med samme navn. Den sørlige brekuppelen er omtrent helt symetrisk om toppunktet.
Topografi
Blåmannsisen dekker et areal på cirka 80 km2 (2011). Ved undersøkelser i 1990 ble det funnet at tykkelsen er nokså varierende. Den største bretykkelsen som ble målt var 471 m, mens gjennomsnittet ble funnet til 163 m.
Flere brearmer strekker seg fra selve hovedbreen. Mot øst er det en stor arm som strekker seg mot Leirvatnet 826 moh. En ytterligere arm synker bratt mot vest. De vestlige og nordlige armer er sterkt oppsprukket. Breen kalver også i Blåmannsisvatnet, noe som resulterer i omfattende sprekker i breen over innsjøen.
Vest for toppen går breen bratt ned i Fonndalen og Øvrevatnet. I 1940 oppstod en falljøkul der en stor mengde isblokker raste ned i dalen. Sener har brearmen trukket seg tilbake og danner en bratt skråning innenfor stupet ned i Fonndalen.
Mot sør hadde breen tidligere en stor breportal med en stor elv, men denne er borte (etter 1990-årene). I sørøst når breen opp i en høyde av 1271 moh med flere små brearmer mot flere vann, der Blåmannsisvatnet (935 moh) i sørøst er et av de største. Videre mot vest går det en bretunge mot Sisovasstinden, samt sidedalene til Norddalen der Laksågå fører smeltevann fra isen. I nord går det brearmer ned mot Messingmalmvatnan.
Glasiologiske undersøkelser
Innlandsisen er typisk 200–400 m tykk på steder som overstiger 800 moh. . Likevektslinjen har en høyde over havet på rundt 1100 meter på den østlige siden av innlandsisen, over utløpet til Leirvatnet. Satellittbilder, inkludert det som brukes av Google Earth, viser omfattende eksponert firn noe som tyder på at likevektslinjen har trukket seg tilbake de siste årene til felles med andre isbreer i Norge. . Den sørlige randen på breen viser et avdekket område etter retretten fra den lille istiden. Her er det en endemorene som markerer breens maksimale utbredelse den gangen. .
Tilbaketrekning
Blåmannsisen har som andre breer i Norge blitt redusert de siste årene. Breen hadde et areale i 1961 på 87,8 km2, men i 2011 var arealet blitt redusert til 80,3 km2. Målinger fra 1904 til 1907 viste at breen da hadde en utstrekning på 124 km2.
Brefronten mot Rundvatnet i nordvest har blitt målt i perioden 2011–2017. Her viste det seg at brefronten har trukket seg tilbake 140 m på disse seks årene, noe som ga en midlere årlig tilbakegang på 23 m. Fra 1961 til 2017 var tilbaketrekningen på rundt 565 m.
Frem mot 2050 er det forventet at deler av Blåmannsisen kan gjennomgå en volumreduksjon på 30 %.
Jøkullaup
Det nordligste av det to Messingmalmvatnan (Øvre Messingmalmvatn) er en bredemt innsjø som tidvis kollapser og gir jøkullaup. Det vil si at vannet smelter seg vei under isbreen og flommer ut av dammen som isen danner. Messingmalmvatnan har under normale forhold avrenning mot Sverige, men i 2001, 2005, 2007, 2009, 2010, 2011, 2014 og 2016 trengte vannmassene under isen og fosset ut i Sisovatnet. Ved det første tilfelle av jøkulhlaup steg vannstanden i Sisovatnet med 2,5 m i løpet av ett og et halvt døgn. Da var det 40 millioner m3 vann som gikk under breen fra Øvre Messingmalmvatn. Alle tilfellene av jøkulhlaup inntraff i august eller september. Årsaken til disse hyppige hendelsene er at breen har blitt vesentlig tynnere i senere år. Isdemningen er dermed også spinklere, dermed vil vannet plutselig kunne strømme inn under breen.
Ved hendelsene med jøkulhlaup i 2001, 2005 og 2014 var Øvre Messingmalmvatn tilnærmet fult, hvilket vi si at vannspeil lå rundt 1053 moh. Derimot i 2010 og 2011 var magasinet mindre enn halvfullt med et vannspeil på henholdsvis rundt 1027 og 1029 moh. I de fleste tilfellene har magasinet vært omtrent halvfullt. Jøkulhlaupene har gitt vannvolum ut i Sisovatn på 11 til 35 millioner m3
NVE hadde i 2004 et forsøkt med instrumentering for å oppnå tidlig varsling av jøkulhlaup. Instrumentetene skulle måle vannstanden og temperatur i breelven nedenfor brefronten. I tillegg var det instrumneter for å lytte etter rystelser i isen med geofoner, samt at vannstanden i Øvre Messingmalmvatn ble målt. Alle instrumentene kunne fjernavleses. Instrumentene ble fjernet i 2005 og en ga opp å lage et system for tidlig varsling av slike hendelser.
NVE vurderer at istykkelsen på terseklområdet som demmer opp Øvre Messingmalmvatn i fremtiden vil bli mindre. Isen vil dermed fungere stadig dårligere som demning og jøkulhlaup kan dermed forekmmme med lavere vannstand i det oppdemte vannet.
Smeltehull
Det er vanlig at det danner seg smeltehull ned i isbreer i løpet av sommeren. Hullene dannes når smeltevann har blitt liggende på overflaten av breen og skaper høyt trykk. Når det går hull ned i isen så vil smeltevannet tømmes under breen. Hullene er som regel 20–30 cm i diameter. Ved hjelp av helikopter fra 330-skvadronen ble det sommeren 2016 undersøkt et hull som ble anslått til å være mellom 15 og 20 meter i diameter og gikk svært langt ned i Blåmannsisen.
Avrenning til Siso kraftverk
Blåmannsisen har avrenning mot Sisovatnet i nord. I forbindelse med Siso kraftverk har det blitt bygget en tunnel som drenerer brefeltet i sørvest og overfører vannet til Sisovatnet som er reguleringsdam for kraftverket. Denne tunnelen har fire innløp der smeltevann fra elver tas inn. Smeltevannet fra Blåmannsisen utgjør rundt 23 % av alt tilsiget til reguleringsmagasinet for Siso kraftverk. I sør er det avrenneing mot Sulitjelmavassdraget med flere vannkraftverk. Mot Sverige i øst er det avrenning mot Luleälven.
Historie
Breen har sitt navn etter fjellet Blåmannen, som er én av flere nunataker som stikker opp av breen. Sett fra lang avstand er fjellet blåsort og har form som et menneske. Det er snøsmeltingen om sommeren som gir Blåmannen dens karakteristiske form. Da ser denne «mannen i Blåmannsisen» ut som en person med sekk på ryggen. Jo varmere sommer desto større blir «sekken». I eldre tider het det seg at jo større sekk Blåmannen bar på, desto bedre ble kornavlingene i bygdene rundt. Ett annet navn på Blåmannen er «Kornmannen». Blåmannsisen og Blåmannen kan sees på lang avstand, helt ut til Bodø mange mil i vest.
Den svenske biologen Göran Wahlenberg utførte sommeren 1807 undersøkelser i Salten og Sulitjelmafjellene. Wahlenberg brukte mesteparten av tiden på å undersøke Sulitjelmaisen, og ga bare en kort beskrivelse av Blåmannsisen. Han var den som bruker ordet «Blåmannsisen» i en publikasjon for første gang. Wahlenberg beretet om at Laksåga rundt hvert syvende år får så mye smeltevann fra Blåmannsisen at den flommer over og gir uvanlig vannstand i Øvervatnet og Nedrevatnet som er innsjøer nedenfor i Sulitjelmavassdraget. Dette skjer meget hurtig, gjerne på begynnelsen av vinteren. Øvervatnet fikk ved disse flommene en nivåstigning på flere meter. Siden innsjøen er stor, over 10 km lang, tyder det på meget stort vannvolum. I nyere tid er det ikke raportert som slike flommer.
Breen ble besteget første gang den 19. juli 1891 av turistene Ola A Corneliusen og W Myre. De brukte 26 timer på turen fra Fagerli i Sulitjelma, opp på breens høyeste punkt og tilbake igjen til Fagerli.
Ankomst
Fra tettstedet Sulitjelma følges anleggsvei til Storelvvatnet, og videre T-merket sti til Sorjoshytta (turisthytte), hvorfra en kan gå videre nordvestover mot brefronten. Breen kan forseres på ski helt opp til toppen.
Jupiters måner
Jupiters måner er en gruppe på minst 95 måner som kretser rundt planeten Jupiter. 57 av disse har fått navn. Dette er det nest største følget av måner med «rimelig sikre» baner av alle planetene i solsystemet. De mest massive av dem, de fire galileiske måner, ble oppdaget i 1610 av Galileo Galilei og ble de første legemene funnet å gå i bane rundt et legeme som ikke var jorden eller solen.
Siden 1892 har 91 mindre jovianske måner blitt oppdaget og fått navn etter elskerinner, erobringer eller døtre av den romerske guden Jupiter, eller hans greske forgjenger, Zevs. De galileiske månene er de klart største objektene i bane rundt Jupiter. De resterende månene og ringene utgjør tilsammen bare 0,003 prosent av den totale massen i bane rundt planeten.
Åtte måner er regulære satellitter med prograd og nær sirkulære baner som ikke har særlig inklinasjon i forhold til Jupiters ekvatorplan. De galileiske månene er sfæriske i form og ville ha blitt ansett som dvergplaneter eller planeter dersom de gikk i bane direkte rundt solen. De andre fire regulære satellittene er mye mindre og nærmere Jupiter; de er kilder til støvet i Jupiters ringer.
Jupiters øvrige måner er irregulære satellitter hvis prograde og retrograde bevegelse er mye lengre fra Jupiter og har høye inklinasjoner og baneeksentrisiteter. Disse månene ble sannsynligvis fanget inn av Jupiter fra solbaner.
Egenskaper
Månenes fysiske egenskaper og baneegenskaper varierer mye. De fire galileiske månene er alle over 3,100 km i diameter. Den største av dem, Ganymedes, er større enn Merkur og det niende største objektet i solsystemet etter solen og syv av planetene. Alle andre jovianske måner er mindre enn 250 km i diameter og de fleste overgår så vidt 5 km. Baneformene går fra nesten perfekt sirkulære til høyt eksentriske og inklinerte, og mange går i bane i motsatt retning av Jupiters rotasjon (retrograd bevegelse). Omløpstider varierer fra syv timer (mindre tid enn hva Jupiter bruker rundt sin egen akse) til omtrent tre tusen ganger mer (nesten tre år på jorden).
Opprinnelse og utvikling
Jupiters regulære satellitter antas å ha blitt dannet fra en sirkumplanetær skive, en ring av akkresjonsgass og fast støv analogt til en protoplanetarisk skive. De kan være restene av galileiske massesatellitter som ble dannet tidlig i Jupiters historie.
Simuleringer antyder at selv om skiven hadde en relativt lav masse til enhver tid, gikk en vesentlig del (flere titalls prosent) av Jupiters masse som var fanget fra soltåken gjennom skiven. Det kreves imidlertid bare en skivemasse på 2 % av Jupiters for å forklare de eksisterende satellittene, og dermed kan det ha vært flere generasjoner av galileiske massesatellitter i Jupiters tidlige historie. Hver generasjon av satellitter ville ha gått i en spiral innover mot Jupiter på grunn av draget fra skiven med nye måner som ble dannet fra rester innfanget fra soltåken. Innen tidspunktet for når dagens (muligens femte) generasjon ble dannet hadde skiven blitt tynnet ut til det punktet hvor den ikke lenger er sterkt utsatt for månenes baner. De nåværende galileiske månene ble fortsatt påvirket og falt inn i og ble delvis beskyttet av en baneresonans som fremdeles eksisterer for Io, Europa og Ganymedes. Ganymedes' større masse betyr at den ville ha vandret innover i en større hastighet enn Europa eller Io.
De ytre irregulære månene antas å stamme fra passerende asteroider mens skiven fremdeles var tilstrekkelig massiv til å absorbere mye av deres moment og fange dem inn i en bane. En rekke av disse brøt opp av påkjenningen av innfangingen eller ved en kollisjon med andre små legemer, og dannet familiene vi ser i dag.
Oppdagelse
Ingen andre satellitter ble oppdaget før E.E. Barnard observerte Amalthea i 1892. Ved hjelp av teleskopisk fotografi fulgte ytterligere oppdagelser raskt i løpet av det tyvende århundre. Himalia ble oppdaget av Charles Dillon Perrine i 1904, Elara av Perrine i 1905, Pasiphaë av Philibert Jacques Melotte i 1908, Sinope av Seth Barnes Nicholson i 1914, Lysithea og Carme av Seth Barnes Nicholson i 1938, Ananke av Nicholson i 1951, og Leda av Charles T. Kowal i 1974. Themisto ble observert av Kowal i 1975, men på grunn av utilstrekkelige observasjonsdata var den borte frem til 2000. Voyager-sondene oppdaget tre indre måner i 1979: Metis (Voyager 1, Stephen P. Synnott), Adrastea (Voyager 2, David C. Jewitt) og Thebe (Voyager 1, Synnott).
Fra 2010 til 2017 ble ytterligere 6 måner oppdaget: S/2010 J 2 og S/2010 J 1 i 2010, S/2011 J 1 og S/2011 J 2 i 2011, S/2016 J 1 i 2016 og S/2017 J 1 i 2017. I 2018 ble det oppdaget ti nye måner, og flere ble oppdaget i 2021 og 2022. Dette får det antallet måner opp i 95. Dette er det nest høyeste antallet måner rundt noen planet i solsystemet (Saturn har flere med 145 måner).
Navngiving
De andre månene ble i hoveddelen av astronomisk litteratur bare referert til ved sine romertall (dvs. Jupiter IX) frem til 1970-årene. I 1975 tildelte Den internasjonale astronomiske unions (IAU) arbeidsgruppe for nomenklatur i det ytre solsystemet navn til satellittene V–XIII, og utarbeidet en formell prosess for navngiving av fremtidige satellitter som blir oppdaget. Praksisen var å navngi nyoppdagede måner rundt Jupiter etter elskerinner og favoritter av guden Jupiter (Zevs), og siden 2004 også etter deres etterkommere. Alle Jupiters måner fra XXXIV (Euporie) er oppkalt etter døtrene til Jupiter eller Zevs.
Noen asteroider deler navn med Jupitermåner: 9 Metis, 38 Leda, 52 Europa, 85 Io, 113 Amalthea og 239 Adrastea. Ytterligere to asteroider delte tidligere navn med Jupitermåner, men forskjellige stavemåter ble innført av IAU: Ganymedes og asteroiden 1036 Ganymed; og Callisto og asteroiden 204 Kallisto.
Irregulære satellitter
De irregulære satellittene er vesentlig mindre objekter med fjernere og mer eksentriske baner. De danner familier med objekter som deler likheter i bane (store halvakse, inklinasjon, eksentrisitet) og sammensetning; det antas at disse i det minste er delvise kollisjonsfamilier som ble til da større (men fremdeles små) foreldrelegemer ble knust av støt fra asteroider fanget av Jupiters gravitasjonsfelt. Disse familiene bærer navnene på sine største medlemmer. Følgende er listet opp nedenfor:
Tabell
Jupiters måner er listet nedenfor etter omløpstid, fra innerst til ytterst. Dette er basert på en gjennomsnittsavstand til Jupiter i økende rekkefølge. Romertallene refererer til rekkefølgen av oppdagelsene for hver enkelt måne. Diameterene til de enkelte måner (målt i km) er noen ganger oppgitt med flere tall (for eksempel «60×40×34»). Dette betyr at legemet ikke er en perfekt sfæroide og at hver av dimensjonene har blitt tilstrekkelig målt. Massen til de enkelte måner er oppgitt i kg.
Måner som er tilstrekkelig massive til at overflaten har kollapset til en sfæroide er uthevet med fet skrifttype. Dette er de fire galileiske måner, som er sammenlignbare i størrelse med jordens måne. De fire indre månene er mye mindre. De irregulært fangede månene er farget lyse grå ved prograd og mørkegrå ved retrograd bevegelse
Liuzhou
Liuzhou (kinesisk: 柳州; pinyin: Liǔzhōu) er en kinesisk by på prefekturnivå i den autonome region Guangxi i Kina. Befolkningen innen prefekturgrensene anslås (2004) til 3,54 millioner.
Liuzhou ligger sentralt til i Guangxi og er dermed et knutepunkt for samferdsel og økonomi. Byen ligger ved elva Rongjiang, og har jernverk og annen metallindustri, maskinbygging og bilindustri. I jordbruksområdene dominerer sukkerrør.
Administrative enheter
Byprefekturet Liuzhou har jurisdiksjon over 4 distrikter (区 qū), 4 fylker (县 xiàn) og 2 autonome fylker (自治县 zìzhìxiàn).
Samferdsel
Kinas riksvei 209 løper gjennom området. Den begynner i Hohhot i Indre Mongolia, krysser gjennom provinsene Shanxi, Henan, Hubei, Hunan og ender opp i havnebyen Beihai i Guangxi.
Kinas riksvei 322 passerer gjennom området. Den fører fra Hengyang i provinsen Hunan, via Guilin og Nanning i Guangxi og frem til grensen mot Vietnam ved Vennskapsporten.
Kinas riksvei 323 løper gjennom området. Den begynner i Ruijin i provinsen Jiangxi og fører gjennom Guangdong og Gangxi og ender opp i Lincang i Yunnan, på grensen mot Burma.
Olav Tryggvasons gate (Trondheim)
Olav Tryggvasons gate er den nordligste av de fem øst-vestgående tverrgatene som Trondheim fikk ved Cicignons byplan etter bybrannen i 1681 – se Trondheims historie. Omtrent på samme sted gikk Nedre allmenning i middelalderen. Gata løper fra Bakke bru og Kjøpmannsgata i øst til Prinsens gate i vest, der gateløpet fortsetter videre vestover som Sandgata. Olav Tryggvasons gate het tidligere Strandgaten.
Bybrannen i 1841 la all bebyggelse i ruiner, men i løpet av noen år var gata gjenoppbygd med toetasjes tregårder – de fleste med forretninger i første og leiligheter i andre etasje.
VM i kunstløp 1931
VM i kunstløp 1931. Verdensmesterskapet i kunstløp ble arrangert i Berlin i Tyskland 18. februar til 1. februar 1931. Det var andre gang som alle konkurransene, kvinner, menn og par, ble arrangert på et sted.
Karl Schäfer fra Østerrike ble verdensmester i kunstløp for menn og norske Sonja Henie vant sitt femte strake mesterskap for kvinner. Emilie Rotter og László Szollás fra Ungarn ble verdensmester i parløp.
Scottish Rite
«The Scottish Rite» er en av mange frimurerorganisasjoner som en «mestermurer» (3 grad) kan tilsluttes. Den er ikke offisielt anerkjent av Englands forente storlosje, men den forhindrer ikke sine medlemmer i å tilsluttes den. Det samme gjelder storlosjene i enkelte andre land. I USA anerkjennes den av Storlosjene som en utvidelse av de tre første gradene i frimureriet. Den skotske rite bygger på de etiske prinsipper og filosofien i St. Johanneslogene («den blå losje»), gjennom en dramatisk presentasjon av de enkelte grader. Systemet består av 30 grader, fra grad 4 til grad 33.
Systemet fikk sin utforming ved dannelsen av Mother Supreme Council i Charleston, Sør-Carolina den 31. mai 1801. Ritusen er en videre utvikling av Riten av Perfeksjon, et fransk høygradssystem med 25 grader, som ble etablert i Paris i 1758. Det skotske system er det mest utbredte høygradssystem i verden. Det utgjør sammen med York-riten én av to hovedretninger innen frimureriet i USA.
Historie
Der finnes nedtegnelser om losjer som hadde graden «skotsk mester» (Scots Master eller Scotch Master) så tidlig som i 1733. En losje ved Temple Bar i London er det tidligste eksempel på dette. En annen slik losje ble grunnlagt i Bath i 1735, og en tredje losje som praktiserte denne graden var den franske losjen St. George de l'Observance No. 49 som ble grunnlagt i Covent Garden i 1736. Nedtegnelsene indikerer at dette var spesielle møter med uvanlige seremonier, som sannsynligvis ble utført av frimurere. Codex copiale, som er datert til 1730-årene, sier: «Graden skotsk mester er en fullstendig ny oppfinnelse...»
Myten om en jakobittisk opprinnelse
Det oppstod etterhvert en myte om at høygradene var blitt påvirket av jakobittene. Dette var en politisk bevegelse i Storbritannia og Irland som hadde som mål å gjeninnsette den katolske kong Jakob II av England fra huset Stuart og hans etterkommere på tronene i England, Skottland og Irland. Myten skyldes en uforsiktig og ubekreftet bemerkning som ble gjort av John Noorthouk i Book of Constitutions of the Premier Grand Lodge of London som ble utgitt i 1784. Der ble det hevdet, uten å kunne verifiseres, at Karl II av England var blitt innviet som frimurer i Nederland under sitt eksil i årene 1649–1660. Der er ikke dokumentert frimurerlosjer på kontinentet i de dager, og utsagnet kan ha blitt gjort for å smigre broderskapet ved å hevde at en tidligere monark var blant dens medlemmer. Denne dumheten ble videre utbrodert av John Robison (1739–1805), en professor i naturfilosofi ved University of Edinburgh, i et verk som forsvarte antifrimureri og som ble utgitt i 1797. Mangelen på substans i påstandene, fikk Encyclopædia Britannica til å avvise dem.
En tysk bokselger og frimurer som var bosatt i Paris, og som arbeidet under navnet C. Lenning, utbroderte denne historien enda mer i et manuskript med tittelen «Encyclopedia of Freemasonry», og som trolig ble skrevet mellom 1822 og 1828 i Leipzig. Manuskriptet ble senere revidert og utgitt av en annen tysk frimurer ved navn Friedrich Mossdorf (1757–1830). Lenning hevdet at Jakob II av England, etter sin flukt til Frankrike i 1688, bodde på den jesuittiske videregående skolen Lycée Louis-le-Grand, i begynnelsen kalt Collège de Clermont, hvor hans tilhengere fabrikkerte høygrader for å realisere sine politiske målsettinger.
På midten av 1800-tallet oppnådde denne historien troverdighet. Den engelske frimurer og forfatter Dr. George Oliver (1782–1867) førte denne historien videre i sitt verk Historical Landmarks fra 1846. Han hevdet at Karl II av England var aktiv deltager i hans frimurersammenkomster – en opplagt usannhet, for hvis dette hadde vært tilfelle kunne samtidens historikere umulig ha unngått å ha lagt merke til det. Historien ble deretter gjentatt av de franske forfatterne Jean-Baptiste Ragon (1771–1862) og Emmanuel Rebold. Rebold's påstand om at disse gradene ble skapt og praktisert i losjen Canongate Kilwinning, i Edinburgh er fullstendig uten noen sannhetsgehalt.
Jakob II døde i 1701 ved Château de Saint-Germain-en-Laye og hans sønn James Francis Edward Stuart (1699–1766), kjent som Chevalier St. George og the Old Pretender, gjentok kravene om den britiske tronen. Den franske kongen Louis XIV betraktet han som Jakob III. Kravene på tronen ble gjentatt av Charles Edward Stuart, også kjent som Bonnie Prince Charles og the Young Pretender, hvis endelige nederlag ved slaget ved Culloden i 1746 satte en effektiv stopper for ethvert seriøst håp hos Huset Stuart om å gjenvinne den britiske tronen.
Gradsoppbygging
Den skotske ritus består grunnleggende av 29 grader fra 4 til 32. I tillegg finnes tre grader som kun er administrative. Disse er: KCCH (en grad mellom 32 og 33 grad), 33 grad (tilsvarende XI grad i norge) og "Active 33" som er forbeholdt statsstormestere innenfor den skotske ritus (SGIG) og andre medlemmer av "Supreme Council." I praksis er det snakk om 29 grader, men hvor mange av disse gradene som faktisk blir oppsatt varierer sterkt mellom de forskjellige Skotske Ritus. På steder hvor bare de viktigste gradene blir oppsatt eller ett begrenset utvalg av grader settes opp tildeles "mellomgradene" etter at visse bøker/skrifter er gjennomgått.
Det å oppnå tredje grad, den såkalte Mestergraden, representerer i mange systemer tilegnelse av den høyeste graden i frimureriet. De øvrige gradene blir ofte referert til som tilleggsgrader, selv om nummereringen av gradene kan antyde et hierarki. De representerer heller en utvidelse av den frimureriske utdanning og er således høyere nivåer av instruksjon, og ikke høyere verdighet.
De tre første gradene i systemet utføres i såkalte Craft Lodges eller Blue Lodges (St. Johannesloger i Det Svenske System), og tildeler gradene Lærling, Svenn og Mester. Craft Lodges opererer under såkalte Storloger, ikke direkte under den skotske ritus. De aller fleste losjer i den engelskspråklige verden tildeler ikke den skotske ritus sine versjoner av de tre første gradene. Det eksisterer imidlertid en håndfull losjer i New Orleans og andre større amerikanske byer som tradisjonelt har tildelt disse gradene.
Den skotske ritus er en av flere frimureriske høygradssystemer en Mester kan søke seg til for å utvide sine frimureriske kunnskaper. Den skotske ritus bygger på de etiske og filosifiske læren i de såkalte Craft Lodges, gjennom dramatiske fremstillinger av de ulike gradene.
De viktigste gradene er 4., 14., 18., 30. og 32. de såkalte "terminal" eller endelige grader