cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christopher Walken
Karriere
Christopher Walken og hans to brødre var som barn statister på amerikansk TV; pådriveren var deres mor, som drømte om at guttene hennes skulle bli berømte. Walken selv har beskrevet barndommens TV-opptredener slik: «Vi var ikke barneskuespillere, vi ble brukt som inventar.» («We weren't child actors – we were used as furniture.»)
Walken har vært med i nesten 100 filmer og TV-serier siden 1953, inkludert Mørke krefter (1983), Prosjekt brainstorm (1983), James Bond: Med døden i sikte (1985), Batman vender tilbake (1992), True Romance (1993), Pulp Fiction (1994), Hairspray (2007), I siste sekund (1995), Catch Me If You Can (2002) og Around the Bend (2004). Han var George Lucas' andrevalg for rollen som Han Solo etter Harrison Ford.
Walken har også gjort bemerkelsesverdig arbeid på teateret, med over 100 skuespill på merittlisten. Han vant en Clarence Derwent award for sin opptreden i The Lion in Winter i 1966, og en Obie Award for opptredenen i Kid Champion i 1975. Han har spilt hovedroller i flere av William Shakespeares skuespill, nærmere bestemt i Hamlet, Macbeth, Romeo og Julie og Coriolanus. Han forsøkte seg også som filmregissør i kortfilmen Popcorn Shrimp i 2001.
I november 1981 var Walken ombord i en yacht som gikk fra Catalina Island sammen med Robert Wagner og Natalie Wood da Wood druknet under uklare omstendigheter.
Walken har også medvirket i tre musikkvideoer. Hans første videorolle var som dødsengelen i Madonnas video til «Bad Girl» i 1993, nummer 2 var i Skid Rows «Breakin' Down», og den tredje i Fatboy Slims «Weapon of Choice» i 2001.
TV-roller
I starten av skuespillerkarrieren spilte Walken en rekke mindre roller i enkeltepisoder av ulike TV-serier. Denne listen gir en oversikt over TV-serier og programmer der han medvirket som skuespiller, og inneholder ikke TV-opptredener der han ble intervjuet, holdt taler, mottok priser e.l.
Saturday Night Live-opptredener
Walken har vært programleder for syv episoder av Saturday Night Live.
Teaterroller
I tillegg til roller på film og fjernsyn har Walken medvirket i en rekke teateroppsetninger både på Broadway og off-Broadway. Til sammen har han spilt over 100 teaterroller på scenen, herunder i flere Shakespeare-stykker. Denne listen gir en oversikt over de mest sentrale rollene han har spilt på scenen:
Folkelarmprisen
Folkelarmprisen (Norwegian Folk Music Awards) er en prisutdeling til artister bosatt i Norge som har utmerket seg innen folkemusikk eller andre former for tradisjonsmusikk. Prisen deles ut til en rekke klasser under den årlige musikkfestivalen Folkelarm. Festivalen arrangeres av FolkOrg – organisasjon for folkemusikk og folkedans, første gang i Oslo i 2005. Prisen ble etablert samme år.
2007
Jurymedlemmer 2007 Kjell Bitustøyl (leder), Åshild Vetrhus, Marit Hætta Øverli, Ånon Egeland og Knut Aastad Bråten.
2010
Jurymedlemmer 2010: Carl Petter Opsahl (juryleder), Kirsten Bråten Berg, Øyvind Sandum, Kai Somby og Ingunn Bjørgo
2011
Jurymedlemmer 2011 Marit Hætta Øverli (juryleder), Mads Johansson, Nicolas Møllerhaug, Sølvi Lien og Berit Opheim Versto
2012
Jurymedlemmer 2012: Olemic Thommessen (juryleder), Elle Marja Eira, Ragnhild Knudsen, Brynjar Bjerkem og Annlaug Børsheim.
2016
Jurymedlemmer: Georg Buljo,, Sigbjørn Apeland, ,
2018
Jurymedlemmer: Per Anders Buen Garnås,, Kirsten Bråten Berg, og.
2020
Jurymedlemmer:, Elin Kåven, , og Johanne Flottorp.
Liste over kulturminner i Bardu
Liste over kulturminner i Bardu er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Bardu. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
Folkelarmprisen
2022
Folkelarmprisen for 2022 blir delt ut på Riksscenen i Oslo 24. november 2022. Jurymedlemmer:, , , og.
Liste over kulturminner i Bardu
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Martin Ulvestad
Ole Johannes Martinus (Martin) Ulvestad (født 24. desember 1865 på Ulvestad i Volda, død 19. januar 1942 i Seattle) var en boktrykker, amatørhistoriker og forfatter som utvandret fra Norge til USA i 1888 eller 1880.
Ulvestad gikk i boktrykkerlære i Volda før han reiste til USA og fortsatte i samme faget. Han ga ut flere bøker for om utvandrere. Blant annet Engelsk-Dansk-Norsk Ordbog. Hans største verk var Nordmændene i Amerika (1907-1913) der han hadde samlet omfattende informasjon om norsk utvandring til USA og var dels patriotisk motivert. Ulvestad utarbeidet i 1901 et kart, «Norge i Amerika», som viste fordelingen av nordmenn i USA. I oversikten fra 1901 listet han over 64,000 norske innvandrere med navn, yrke og adresse, og kom til at 64 % av innvandrerne arbeidet i landbruket. Hans verk er viktige kilder til kunnskap om utvandring og nordmenns liv i Amerika. Verket inneholder en stor mengde faktaopplysninger, men dokumentasjon av opplysningene mangler. Einar Haugen trekker i tvil påliteligheten i Ulvestads verk. Ulvestad var blant de første som skrev om de norske utvandrerne i USA.
Han ble i 1923 utnevnt til ridder av St. Olavsorden for sitt virke.
By Request
By Request er et musikkalbum med Bjøro Håland, utgitt i 1988.
Trubadur
En trubadur var en sørfransk (provençalsk) høvisk kjærlighetsdikter og til dels -sanger i middelalderen (ca. 1150–1300). Ifølge tradisjonen var hertug Vilhelm IX av Aquitaine den første trubadur, og hadde sin blomstringstid i Provence i 1150-1250. Han var inspirert av den erotiske metafysikken i datidens kirkehymner, men også naturlyrikk og livsgleden er faste temaer.
Livsform og diktning
Trubadurene levde og virket som sangere i Oksitania, Catalonia og Italia mellom år 1200 og 1500. De var ofte adelsmenn av herkomst som ofret seg for sangen og diktningen. Mange av dem vandret over store avstander, og de førte med seg nyheter og kulturell fornyelse. I alt kjenner vi navnet på cirka 400 trubadurer, og det er bevart om lag 3000 dikt etter dem. Som den første trubaduren regnes gjerne hertug Vilhelm IX av Akvitania (Guillaume d'Aquitaine) (1071–1127), og det sørlige Frankrike som trubadurdiktningas utspring og kjerneområde.
Mens den høviske kjærligheten som er trubadur­diktningens emne, hadde vært på moten i aristokratiske kretser i Frankrike gjennom hele 1100-tallet, går trubadurdiktningens versformer tilbake på kirkelig hymnediktning. På 1100-tallet skjedde det en fornyelse av den religiøse hymnediktninga i Akvitania, både tekstlig og melodisk. Også stilistisk viser hymnediktninga og trubadurdiktene mange fellestrekk.
Trubadurens idealkvinne var en domina, en herskerinne, som man underkastet seg for å tjene. Poesien som vokste fram av dette, regnes som den første seriøse diktning siden antikken som lovpriste kjærlighet til en jordisk kvinne som noe like forpliktende og viktig som sjelens frelse. Bare jomfru Maria blant jordens kvinner var verd en slik dyrkelse. Derfor endte mange trubadurer i kloster som bot for å ha lovprist noe så verdslig. En av dem, Folco, omtales i Dantes Guddommelige komedie, der trubaduren er i paradis fordi han i tide snudde seg bort fra den jordiske kjærlighet.
Etymologi
Opphavet til ordet er omdiskutert. Noen vil føre opphavet tilbake til det arabiske tarrab, «å synge». Andre mener at det kommer fra det provençalske verbet trobar, som betyr «komponere», «finne (opp)». Dette ordet går igjen tilbake til vulgærlatin tropare, som er verbet til substantivet tropus – «trope». Følgelig skulle det franske trouver opprinnelig bety «å finne opp en trope». «Trope» var i middelalderen – foruten det retoriske eller litterære begrepet trope – også betegnelsen på en hymne skapt på grunnlag av liturgiske tekster.
New wave
New wave (engelsk for «ny bølge») er en undersjanger av vestlig rockemusikk som var populær fra slutten av 1970-tallet og fram til midten av 1980-tallet. Den oppsto i Storbritannia i tiden rundt 1977-1978 noen år senere enn punkrocken. Betegnelsen var først og fremst benyttet for å beskrive en mer musikalsk og lyrisk mer kompleks musikk enn punk. Bevegelsen var også inspirert av antirastiske strømninger og misnøye med regjeringen Margaret Thatchers økonomiske politikk. I forlengelsen førte ambisjonen om å forene musikk og sosialt engasjement til at to new wave-musikere – Bob Geldof og Midge Ure – tok initiativet til den store veldighetskonserten Live Aid i 1985. Musikalsk var en innflytelse fra punk, rock, pop, reggae, ska, dub, meget tidlige The Beatles-låter, samt elektronisk musikk og verdensmusikk. Musikalsk sett har new wave gitt impulser til indiemusikken, som fulgte senere.
Som filmregissørene av den nye franske bølge (fransk: la Nouvelle Vague), som new wave har sitt navn etter, var de nye musikerne, som The Ramones og Talking Heads, motstandere av de store selskapene (anti-corporate) og eksperimentelle. New wave bevegde seg vekk fra bluesens og rockens tradisjonelle lydbilde for å skape popmusikk som tok til seg elektronisk og eksperimentell musikk, mod og disco. Innledningsvis var new wave bort imot synonymt med punkrock, men utviklet seg til en særskilt sjangre. Den utviklet seg senere til en rekke undersjangre og fusjoner, inkludert synthpop. New wave adskiller seg fra andre musikkretninger som knyttet bånd til den første bølge med punk ved å vise mer popvennlig lydbilde og større mangfold, men tok til seg mye av den opprinnelige punkrockens kompakte lydbilde og livssyn, inkludert å opprette egne, selvstendige plateselskap.
Bakgrunn
Å samle all new wave-musikk i én definisjon har vært kilde til mye forvirring og kontroverser. Diskografien Who's New Wave in Music i 1985 lister musikere og grupper i over 130 adskilte kategorier. Boken The New Rolling Stone Encyclopedia of Rock karakteriserte begrepet som «bort imot meningsløst», mens nettstedet AllMusic peker på «stilistisk mangfold/ulikhet».
I USA mente Seymour Stein, styreformannen i plateselskapet Sire Records, at betegnelsen «punk» ville bety dårlig salg for plateselskapets band som jevnlig spilte i klubben CBGB. Hans lanserte kampanjen «Ikke kall det punk» med den hensikt å erstatte punk med «new wave». I begynnelsen brukte amerikanske skribenter «new wave» kun om britiske punkeband, men fra desember 1976 var The New York Rocker det første amerikanske tidsskriftet som entusiastisk benyttet begrepet, først for britiske band, deretter også om nye amerikanske band som spilte ved CBGB. I USA var de første new wavere ikke så punkete band assosiert ved nettopp denne klubben i New York, det vil si Talking Heads, Mink DeVille og Blondie.
I andre land ble new wave utviklet til regionale utgaver. I Sverige kalt for nya vågen, med band som Ebba Grön, Dag Vag, Lustans Lakejer, Fiendens musik og andre, I Finland kalt for uusi aalto med en rekke finske band, blant annet Eppu Normaali. I Norge ble begrepet fornorsket til nyveiv for norske band og som ble en egen kategori under Spellmannsprisutdelingen. Begrepet refererer nå til en historisk norsk utgave på 1980-tallsband som var eksponenter for denne musikkstilen, blant andre Blaupunkt, de Press, Elektrisk Regn, Program 81/82 og The Aller Værste!.
Sjøforsvarets fortjenstmedalje
Sjøforsvarets fortjenstmedalje er en norsk militær medalje innstiftet i 2017 etter kongens godkjennelse 22. mai 2017. Medaljen tildeles for fortjenstfull innsats for Sjøforsvaret.
Bakgrunn
Sjøforsvarets fortjenstmedalje ble godkjent av kongen 22. mai 2017. Samtidig ble Hærens fortjenstmedalje, Luftforsvarets fortjenstmedalje og Etterretningstjenestens fortjenstmedalje innført. Sammen med Heimevernets fortjenstmedalje (innført i 1971) rangerer disse medaljene likt, som nummer 24 av utmerkelsene godkjent av kongen. Samme person skal bare kunne motta én av fortjenstmedaljene for de ulike forsvarsgrenene.
Utforming
Sjøforsvarets fortjenstmedalje er laget i rent sølv. På avers har den Sjøforsvarets merke i en laurbærkrans. Medaljen er opphengt i et mørkeblått bånd, som har en smal lyseblå og to smale gule midtstriper og smale kantstriper i lyseblått og gult. Med medaljen følger et diplom.
Tildeling
Sjøforsvarets fortjenstmedalje tildeles av sjefen for Sjøforsvaret. Den kan tildeles både militære og sivile mottakere, norske som utenlandske, for betydelig innsats for Sjøforsvaret ut over det som kan forventes eller for samlet, særlig god innsats gjennom flere år.
Jean-Baptiste Boësset
Jean-Baptiste Boësset, sieur de Dehault (1614–1685) var en fransk komponist fra barokken.
Boësset kom fra et musikerdynasti med to surintendants à la musique du roi; morfaren Pierre Guédron og faren Antoine Boësset.
Jean-Baptiste skrev både kirkemusikk og verdslig musikk, blant annet en kjent Ave Regina Caelorum, flere airs de cour, fem motetter og noen psaumes. Fra 1653 til 1666 samarbeidet han med Jean-Baptiste Lully om å skrive musikk til ballets de cour.
Tre messer som tidligere ble tilskrevet faren regnes nå som komponert av Jean-Baptiste.
Kırkağaç
Kırkağaç er en by med 42 716 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Manisa. Den ligger nord for Akhisar, sør for Soma og øst for Kınık.
Anne Lise Olsen
Anne Lise Olsen (født 30. august 1994) er en norsk fotballspiller som spiller for Viking.
Hun debuterte i Toppserien for LSK Kvinner i juni 2012 i en bortekamp mot Kolbotn, da hun ble byttet inn for Isabell Herlovsen fire minutter før slutt. Hun ble serie- og cupmester med LSK Kvinner i 2014.
Før 2015-sesongen gikk hun til Vålerenga. Hun ble Vålerengas toppscorer i Toppserien både i 2015 og 2016. I 2017 spilte hun fra start i cupfinalen mot Avaldsnes, som endte med 0–1-tap. Etter fire sesonger i klubben, ga hun seg i Vålerenga etter 2018-sesongen.
Etter to sesonger i 1. divisjon for Grei, ble hun i 2021 spillende hovedtrener for Kristiansund BK i 3. divisjon.
I 2022 ble hun idrettsansvarlig på Wang Ung i Sandnes, og samtidig spillende hjelpetrener for Viking i 2. divisjon.
Omund Bjørnsen Birkeland
Omund Bjørnsen Birkeland (født 1786, døpt 30. april, død 14. april 1862) var en norsk bonde og eidsvollsmann fra Nord-Audnedal i Vest-Agder. Han var underjeger ved Vesterlenske infanteriregiment i tiden før 1814. I 1814 ble han valgt til utsending fra regimentet til riksforsamlingen på Eidsvoll. Der var han lite aktiv i forhandlingene, men det er usikkert hvilket parti han tilhørte. Noen ganger stemte han med Falsen og andre ganger med unionisten Omsen.
Alle bygningene fra 1814 er borte på gården i dag.
Kypros under Sommer-OL 1992
Kypros under Sommer-OL 1992. Sytten sportsutøvere, tretten menn og fire kvinner fra Kypros deltok i åtte sporter under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Det var fjerde gangen Kypros deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Friidrettsutøveren Marios Hadjiandreou var flaggbærer under åpningsseremonien.
Cnemogonus
Cnemogonus er en slekt av små, runde, mer eller mindre skjellkledte snutebiller.
Utseende
Små (ofte 2 – 3 mm), sterkt hvelvede, ofte nærmest kulerunde biller. Kroppen, særlig undersiden, er høyt hvelvet. Grunnfargen er mørkebrun eller svart, men denne er ofte nesten helt dekket av lyse skjell, særlig på undersiden. De mangler påfallende, oppstående hår. Hodet er temmelig lite, fasettøynene er store, men flate, snuten er lang, slank og krum. Normalt peker denne nedover eller bakover, og den kan foldes inn i en fure mellom framhoftene. Antennene er knebøyde, ganske slanke med en markert kølle, og sitter festet på snuten i den ytre halvdelen. Brystskjoldet (pronotum) er mye smalere enn dekkvingene, fremst med en markert "krage", sidene er rundede. Det har ofte et par lave knøler på sidene og er sterkt punktert, men punkteringen er ofte mer eller mindre dekket av lyse skjell. Dekkvingene har markerte skuldre og tydelige punktrekker. Overflaten er gjerne ujevn med lave knøler eller grunne fordypninger. På sidene er dekkvingene bøyd ned slik at de dekker deler av dyrets sider. Beina er forholdsvis korte, og kan foldes tett inntil kroppen.
Levevis
Småsnutebillene lever for det meste på ulike slags urter og småbusker. Larvene utvikler seg vanligvis i modnende frø i belger, frøkapsler eller lignende, eller i blomster.
Liffey
Liffey (irsk: An Life, historisk An Ruirthe(a)ch) er en elv i østlige Irland som renner ut i Irskesjøen med munningen i Dublinbukten gjennom sentrum av Dublin. Liffey er den største elva i Dublin. Sideelvene heter Dodder, Poddle og Camac. Havna i Dublin består av elvas utløp. Både elva Dodder og kanalene Grand Canal og Royal Canal munner ut i Liffey i havneområdet. Elven forsyner mye av Dublins vann og bidrar til en rekke lokale rekreasjonsaktiviteter.
Tom Burns
Tom Burns (født 23. april 2000) er en newzealandsk taekwondoutøver.
Liffey
Elvens navn
Den gresk-romerske geografen Klaudios Ptolemaios beskrev i sin bok Geographia (2. århundre e.Kr.) beskrev en elv, som kanskje refererte til Liffey, som han kalte Οβοκα (Oboka). Til syvende og sist førte dette til navnet på elven Avoca (irsk: Abhainn Abhóca) i grevskapet Wicklow.
Tom Burns
Han representerte New Zealand under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i omspillet.
Liffey
Elvens navn
Det eldre irske navnet på Liffey var An Ruirthech, som har betydningen «rask eller sterk (vann)løp», også oversatt som «stormende, voldsom» elv. Ordet Liphe (eller Life) refererte opprinnelig til navnet på sletten som elven rant gjennom, men kom etter hvert til å referere til selve elven. Ordet kan stamme fra samme rot som walisiske llif («flyt, strøm»), igjen fra urindoeuropeiske lē̆i-4, skjønt Gearóid Mac Eoin har siden foreslått at det kan stamme fra et ikke-indoeuropeisk ord lånt fra originalspråket som ble snakket i Irland før kelternes ankomst. Det ble også kjent som Anna Liffey, muligens fra en anglifisering av Abhainn na Life, den irske frasen som oversettes til engelsk som «River Liffey». James Joyce legemliggjør elven i Finnegans Wake som «Anna Livia Plurabelle»:
Elvas løp
Liffeys kilde ligger ved «Kippure» som er et fjell i grevskapet Wicklow sør for Dublin. Elva har et fall på 500 meter og renner 125 km videre gjennom grevskapene Kildare og Dublin.
Det er tre kraftstasjoner ved Poulaphouca, Golden Falls og Leixlip, som tilhører det offentlige irske elektrisitetsverket, ESB, Electricity Supply Board. I tillegg er det flere mindre, private kraftverk langs elva.
Elva renner igjennom byene Ballymore Eustace, Newbridge, Caragh, Celbridge, Leixlip og Lucan før den renner gjennom Dublin sentrum og ut i Dublinbukten.
Bruk og trafikk på elva
I mange århundrer har det vært ferdsel for å handle på elva helt fra vikingene grunnla Dublin til nyere tid.
De siste årene er den eneste regelmessige trafikken på elva sightseeing båter med guide, kalt Liffey Voyage.
Elva deler Dublin i nordlig og sørlig del. Den renner igjennom byen omtrent rett mot øst. Den renner midt igjennom det mest sentrale av sentrum, som antagelig er brua med hovedgata «O'Connell Street».
Litt utenfor byen, ved Chapelizod, brukes elva av flere roklubber, både fra universitetene og fra politiet, til trening og konkurranser.
Siden 1960 er det hvert år arrangert kano-padlekonkurranse, The Liffey Descent, 27 km med strømmen fra Straffan til Islandbridge.
Broer over Liffey
Over elva går et stort antall broer. De fleste er åpne for biltrafikk, men enkelte er fotgjengerbruer. Fra vest mot øst er bruene:
Kai anlegg
.
Kaiene i Liffey heter: Custom House Quay, Bachelor's Walk, Sir John Rogerson's Quay, Eden Quay og Merchant's Quay.
Hossein Saveh Shemshaki
Hossein Saveh Shemshaki (født 5. august 1985 i Teheran) er en iransk alpinist.
Liffey
Annet
På øya Tasmania i Australia er det en by som heter Liffey.
Hossein Saveh Shemshaki
Han har ikke debutert i verdenscupen i alpint, men har deltatt i en rekke FIS-renn. Hans fremste internasjonale meritter er gull i slalåm og sølv i storslalåm under Asiamesterskapet i alpint 2015.
Hans bror, Pouria Saveh Shemshaki, deltok også i Vinter-OL 2010.
Idrettskarriere
Saveh Shemshaki deltok i sitt første FIS-renn i februar 2001, der han kom på 20.-plass i slalåm, og han vant sitt første FIS-renn den 26. mars 2006, da han vant et slalåmrenn i Tyrkia. Under det iranske mesterskapet i alpint 2007 kom han på tredjeplass i storslalåm og sjuendeplass i slalåm. Han deltok også i Asiatiske vinterleker 2007 (Asian Winter Games), og kom der på niendeplass i slalåm og ellevteplass i storslalåm. Sesongen etter fikk han fjerdeplass i slalåm og super-G som beste resultat i det iranske mesterskapet.
Han deltok i Ski-VM 2009, og kom der på 41.-plass i slalåm og 73.-plass i storslalåm. Under det iranske mesterskapet i 2009 kom han på fjerdeplass i slalåm og niendeplass i storslalåm. Etter en nasjonal sølvmedalje i slalåm i 2010, bak Porya Saveh Shemshaki, representerte han Iran under Vinter-OL 2010 og kom der på 41.-plass i slalåm og 70.-plass i storslalåm. Han var Irans flaggbærer under avslutningsseremonien i disse lekene.
Asiatiske vinterleker 2011 ble arrangert i Kasakstan, og Saveh Shemshaki kom der på fjerdeplass i super-G, utfor og i superkombinasjonen. Han fikk sølv i super-G, superkombinasjonen og storslalåm under det iranske mesterskapet i 2011, og fikk bronse i slalåm. Han deltok i sitt andre ski-VM, da han kom på 89.-plass i storslalåm under Ski-VM 2011 i Tyskland. Han fikk to medaljer under det iranske mesterskapet i 2012; her kom han på tredjeplass i slalåm og superkombinasjonen. Under det iranske mesterskapet i 2013 fikk han en fjeredplass i superkombinasjonen som beste resultat, og han deltok i Ski-VM 2013, der han kom på 49.-plass i slalåm.
Den 5. januar 2014 vant han sin første nasjonale tittel, da han vant storslalåm under det iranske mesterskapet i alpint 2014. Han vant også slalåm i dette mesterskapet. Han representerte Iran under Vinter-OL 2014 i Sotsji, og kom der på 31.-plass i slalåm og 55.-plass i storslalåm, og var Irans flaggbærer under åpningsseremonien. I 2015 vant han slalåm og fikk sølv i storslalåm under det nasjonale mesterskapet, og han representerte Iran under Asiamesterskapet i alpint 2015, der han vant slalåm og fikk sølv i storslalåm, bak Choi Chang-hyun fra vertslandet Sør-Korea.
Han konkurrerte mindre i 2016 og 2017, men i 2018 vant han igjen slalåm under det iranske mesterskapet i alpint, og fikk sølv i storslalåm. I 2019 fikk han bronse i storslalåm i det iranske mesterskapet. Han ble iransk mester i storslalåm i 2021, og ble tatt ut til å representere Iran under Vinter-OL 2022. Imidlertid testet han positivt på anabole steroider 7. februar, før konkurransestart, og ble suspendert fra OL. Han deltok dermed ikke i konkurransen i Vinter-OL 2022.
Referanser
<References />
Matic Skube
Matic Skube (født 23. februar 1988) er en slovensk tidligere alpinist.
Han debuterte i verdenscupen i alpint 7. januar 2007, og hans beste verdenscup-plassering er en 12.-plass i slalåm fra Adelboden i 2011.
I 2007 ble han juniorverdensmester i slalåm i østerrikske Flachau der han henviste hjemmefavoritt Marcel Hirscher til sølvplassen.
Skube deltok for Slovenia under Vinter-OL 2010, men fullførte ikke i slalåm som var den eneste øvelsen han deltok i. Han deltok i VM i alpint 2011, 2013 og 2015, og oppnådde sitt beste resultat i 2015 da han ble nr. 20 i slalåmkonkurransen.
Skube la opp som aktiv utøver og har siden vært trener for det polske alpinlandslaget.
Anna Pushkova
Anna Pushkova (født 31. mars 1987 i Russland) er en norsk-russisk kunstløper. Hun studerte idrettsfag på Ulsrud videregående skole fra 2003 til 2006. Hun er kanskje best kjent fra TV 2s TV-program Isdans, som ble sendt våren 2007 der hun vant konkurransen sammen med sin dansepartner og ørkenrallykjøreren Pål Anders Ullevålseter. Hennes far, Sergei Pushkov, var med på Russlands herrelandslag i ishockey da de vant ishockey-VM 1993. Hun har studert idrettsfag ved Høgskolen i Bergen. For tiden jobber hun som kunstløptrener i Oslo Skøiteklub og er kunstløpkoordinator i Norges Skøyteforbund.
Mahenes
Mahenes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, brunlige trebukker. Antennene er tynne og lengre enn kroppen. Pronotum er firkantet med rundede sider og en tann langt bak midten av hver sidekant. Dekkvingene er jevnbrede med en mer eller mindre tydelig, opphøyd lengdekjøl langs sømmen.
Levevis
Larvene lever i død ved.
Utbredelse
Slekten er endemisk for Seychellene.
Vkhod v labirint
Vkhod v labirint (originaltittel: Вход в лабиринт) er en sovjetisk film fra 1989, regissert av Valerij Kremnjov.
Handling
Filmen består av flere historie-linjer. I Sovjetunionen på 1980-tallet. En gruppe svindlere utgir seg for å være politi, når de bryter seg inn i leilighetene til uærlige mennesker. De raner disse menneskene under dekke av å gjennomføre en ransaking. Når han studerer denne saken, oppdager etterforsker Muromtsev en konflikt mellom to oppfinnere av mirakel-medisin kalt Metaproptozol. Men en professor tror ikke på eksistensen av dette stoffet, utelukkende fordi han ikke lyktes med å finne opp dette stoffet selv.
Derfor avviser professoren at motstanderen Lyzhin, som regnes som en sprø eksentriker, å kunne finne på et slikt stoff. De kriminelle klarer imidlertid å forgifte distriktets fullmektige med dette spesielle stoffet, og de stjeler blant annet våpen som tilhører politimannen Pozdnyakov.
En parallell historie forteller om livet, og den tragiske skjebnen, til den store legen og filosofen Paracelsus på 1500-tallet i Europa. På jakt etter en mytisk kur mot alle sykdommer gjør han en rekke oppdagelser, som legger grunnlaget for all moderne farmakologi. Men livet til Paracelsus tilbringes på konstante vandringer.
Hodteveien
Hodteveien (15-35, 14-40, spredte husnummer) er en vei på Røyse i Hole kommune i Viken.
Veien er en sidevei til Gomnesveien, sørvestover fra denne. Den starter cirka 200 meter nord for grenda Leinetajet, der Gomnesveien deles i Bønsnesveien og Hundstadveien, og går sørvestover ned mot Tyrifjorden. Veien ligger cirka 144 meter over havet ved avkjøringen fra Gomnesveien.
Tagesschau
Tagesschau er et tysk nyhetsprogram på fjernsyn som sendes av stasjoner som er tilsluttet ARD. Programmet ble første gang sendt 26. desember 1952 og blir i dag produsert av Norddeutscher Rundfunk i Hamburg. Det sendes inntil 23 ganger daglig, og hovedsendingen kl. 20 har inntil 9,6 millioner seere.
Østkant og vestkant i Oslo
Østkanten og vestkanten brukes om de to delene av Oslo som dannes av det økonomiske og sosiale skillet som historisk går langs Uelands gate. Akerselva blir også populært oppfattet som grensen mellom øst og vest, men det er upresist, siden arbeiderstrøkene ligger på begge sider av elva.
Bydelene på vestkanten (St. Hanshaugen, Frogner, Ullern, Vestre Aker og Nordre Aker) har rundt 235,000 innbyggere per 1. januar 2020, mens resten av Oslos bydeler som utgjør østkanten har rundt 450,000 (da er rundt 40–50 000 av befolkningen i bydel Nordstrand holdt utenfor) per 1. januar 2020.
På østkanten er formue, inntekter og boligpriser fortsatt markant lavere enn på vestkanten. I Oslo finnes både de dårligste leveforholdene og den største rikdommen i landet. Det økonomiske skillet fastholdes av den kulturelle kapitalen til de som tilhører eliten: kontaktnett, utdannelse og det å beherske omgangsformer, som gir tilgang til attraktive jobber og andre goder. Øst/vest-skillet gjelder også levealder, uføretrygd og selvopplevd helsetilstand.
Siden 1970-årene har den store innvandringen til Oslo blitt en ny side av øst/vest-skillet. Innvandrere fra Vest-Europa og Nord-Amerika fordeler seg jevnt over de to kantene av byen. 80 % av de som bor i Oslo med bakgrunn fra land i Asia, Afrika og Latin Amerika bor på østkanten.
Likevel er det slik at de strøkene på østkanten som er dårligst stilt, relativt sett har gode leveforhold og høyt utdanningsnivå i forhold til de dårligst stilte strøkene i de fleste andre storbyer i Europa. Klasseskillene er mindre følbare for en stor andel av befolkningen enn i de fleste andre land, og det norske samfunnets likhet i økonomisk evne og levemåte preger også hovedstaden. Det spesielle med Oslo er den stabile todelingen som i nesten 150 år har vært en geografisk markering av klasseskillene i byen. At «Oslo er en delt by», slik det ofte uttrykkes, må forstås på denne måten.
Grensen – og unntakene
Forskere innen språk og historie regner Uelands gate som grensen mellom østkanten og vestkanten. Grensen er ikke skarp, og forskjellene mellom Iladalen rett øst for Uelands gate og området ved Bjerregaards gate er ikke markert verken i arkitektur eller økonomisk. Nærmere sentrum går grensen langs Akerryggen øst for Vår Frelsers gravlund og omtrent langs Hammersborghøyden. I sentrum er grensen vagere; området mellom Møllergata og Pilestredet har ingen klar øst-vesttilknytning.
Shannon (Clare)
Shannon (irsk: Sionainn) eller Shannon Town (Baile na Sionnainne), oppkalt etter elven som er lokalisert nær, er en by i grevskapet Clare i Irland. Den ble gitt bystatus 1. januar 1982. Byen ligger like ved N19-veien, en utløper av N18/M18-veien mellom Limerick og Ennis. Byen har en internasjonal flyplass, Shannon lufthavn, som betjener Clare/Limerick-regionen vest i Irland. Byen fikk bystatus i 1982. I henhold til folketellingen av 2016 har byen en befolkning på 9 729 innbyggere.
Østkant og vestkant i Oslo
Grensen – og unntakene
Nord for Uelands gate går skillet langs Voldsløkka og Maridalsveien. Lenger nord hadde villastrøkene Kjelsås, Grefsen og Korsvoll i bydel Nordre Aker en blandet befolkning – i dag er boligprisene her høye, mens stemmegivningen ved valg har et mye mindre klart vestkantpreg enn lenger vest. I denne artikkelen er hele bydel Nordre Aker regnet til vestkanten.
Shannon (Clare)
Historie
Shannon er en ny og planlagt by. De andre er i Nord-Irland, Craigavon og Westport. Med forretningsmannen Brendan O'Regan i spissen, ble den bygget på 1960-tallet på gjenvunnet brakkland langs Shannon flyplass (som O'Regan også sto for), sammen med industriområdet Shannon Free Zone. Boligområdene var ment som et hjem for de tusenvis av arbeiderne på flyplassen, omkringliggende industriområder og støttetjenester. Byen fikk bystatus i 1982. Befolkningsveksten var aldri så rask som planlagt gjennom de første tiårene av byens eksistens. Dette var delvis på grunn av nærheten til 'vennlige' steder å bo, som Ennis by og Limerick by, eller til og med den nærliggende landsbyen Newmarket-on-Fergus.
Østkant og vestkant i Oslo
Grensen – og unntakene
Det er vanlig å si «øst og vest for elva» og mene det økonomiske skillet. Imidlertid regnes altså begge sider av Akerselva til østkanten – Sagene, Bjølsen og Hausmannsområdet vest for elva er typiske østkantstrøk.
Shannon (Clare)
Historie
På grunn av flere feilplanlegginger tok utbyggingen av byen lengre tid enn ønskelig. En fire felts motorvei delte byen i to. Boliggatene ble planlagt rette med fast og regelmessig husplassering. Byen ble laget med stor vekt på bilisme og mindre hensyn til fotgjengere og miljøskapende elementer. Utbyggingen de siste årene har blitt langt mer vellykket, og det er bygget ny vei som fører gjennomgangstrafikk utenom byen.
Østkant og vestkant i Oslo
Grensen – og unntakene
Av bydelene i indre by, ligger Frogner og St. Hanshaugen (unntatt Hausmannskvartalene og Fredensborg) på vestkanten (indre vest), mens Sagene, Grünerløkka og Gamle Oslo ligger på østkanten og utgjør indre øst. Ullern, Vestre Aker og Nordre Aker utgjør ytre vest. Ytre øst er bydelene Alna, Bjerke, Grorud og Stovner i Groruddalen, og Østensjø og Søndre Nordstrand lenger sør.
Shannon (Clare)
Utvikling
Befolkningen vokste på 1990-tallet, og nye moderne boligutbygginger ble bygget. Forbedringer av fasilitetene i byen, blant annet åpningen av et andre stort supermarked, Lidl,[7] med kjøpesenteret som ble utvidet ved å legge til «skycourt»-komplekset. Sistnevnte menes en innhegning opprettet av at tomrommet som er avgrenset av andre bygninger.
Østkant og vestkant i Oslo
Grensen – og unntakene
Bydel Nordstrand er unntaket fra øst-vestskillet. I bydelen ligger villastrøkene Bekkelaget, Nordstrand, Ljan og flere sørover fra Ekebergskråningen, med byens antakelig beste utsikt, solforhold og avstand til industri. Dette er velstående områder, der befolkningen har samme økonomiske og sosiale kjennetegn som ytre vest.
Shannon (Clare)
Utvikling
Hovedveien gjennom Shannon ble ombygd etter åpningen av omkjøringsveien til Newmarket-on-Fergus. Nye enheter fortsatte å åpne i industriområdene.
Østkant og vestkant i Oslo
Grensen – og unntakene
Arbeiderstrøkene som fantes på vestkanten, som Pipervika, Skøyen, Hoffsbyen og Lilleaker, er ikke lenger arbeiderstrøk.
Shannon (Clare)
Vennskapsbyer
Shannon er vennskapsby med
Østkant og vestkant i Oslo
Geografiske og økonomiske skiller før 1840
Plikt til å bygge i mur eller utmurt bindingsverk (murtvang) gjaldt i kvartalene fra 1624, og tidlig på 1700-tallet ble murtvangen utvidet til 300 alen (cirka 200 meter) utenfor byvollene. Det var flere ganger så dyrt å bygge i mur som i tre. Murtvangen, som var begrunnet i forebygging av brann, viste seg vanskelig å gjennomføre helt fra 1624, og det var adskillige kamper om den ettersom byen vokste.
I 1766 var om lag 50 % av alle våningshus i Kvadraturen av bindingsverk, 30 % av laft og 20 % av «grundmur». Murtvangen var likevel en av årsakene til at byen var befolket av næringsdrivende og embetsmenn, mens folk med lav inntekt måtte bo i trehus utenfor byen. 300-alengrensen førte til at forsteder ble liggende litt utenfor byen. Beslutningene om utvidelse av murtvangen, bl.a. i 1837, 1844, 1855 og 1858, holdt ikke tritt med byveksten, og det grodde opp trehusforsteder rett utenfor det som til enhver tid var murtvanggrensen.
Trehusforstedene fra 1600-tallet er borte: Pipervika, Vaterland, Sagene, Grønland, «Oslo» (Gamlebyen). Noen nyere er bevart og er attraktive boliger: Telthusbakken fra slutten av 1700-tallet og gatestumpen Damstredet fra tidlig på 1800-tallet. Av de trehusforstedene som grodde opp rett utenfor bygrensen i årene før byutvidelsene i 1859 og 1878, er Rodeløkka, Kampen og Vålerenga bevart, mens Ruseløkkbakken, Enerhaugen og Ny York er borte.
I noen av forstedene (Storgaten, Grensen, Grønland og Gamlebyen) bodde det også embetsmenn og velstående mennesker. På Sagene bodde både fabrikkeierne og arbeiderne nær fabrikkene, slik det var vanlig for de tidlige industrisamfunnene (Bryn er et eksempel fra ytre by). Rundt 1840 var Vaterland det strøket som klassemessig hadde mest gjennomsnittlig befolkning.
I 1629 ble et større område vest for Akerselva utlagt til byens felles bymark. Der kunne borgerne la dyrene beite, og de kunne mot avgift disponere løkker, der de kunne drive landbruk til husbehov. De mektigste og mest ressurssterke skaffet seg uforholdsmessig store løkker og bygget allerede på 1600-tallet hus for mennesker, selv om det ikke var tillatt. Etter hvert ble løkkene omgjort til privat eiendom. Slik oppsto et marked for landlige sommerhus og etter hvert helårsboliger på det som skulle bli vestkanten.
Slottet blir kjerne i den nye vestkanten – sosialt ensartede strøk både i øst og vest
Plasseringen av Slottet (byggingen startet i 1824) skulle få betydning for danningen av østkant og vestkant. Slottsarkitekten Linstow tegnet i en byplan fra 1838 forbindelsen mellom den daværende byen og Slottet, slik at det skulle være boliger for samfunnets øverste skikt langs forbindelsesgatene Karl Johans gate, Kristian IVs gate og St. Olavs gate. Langs de to sistnevnte ble det ikke noe klart overklassepreg. Det ble det derimot i strøket som fikk navnet «Bak Slottet», langs Parkveien og Wergelandsveien, der det fra 1840-årene ble anlagt byvillaer for å sikre et høvelig og landlig naboskap for den nye kongeboligen med Slottsparken. Homansbyen for det øvre borgerskap kom fra slutten av 1850-årene. I 1860- og særlig i 1870-årene ble det bygget en ring av nye, sosialt ensartete boligområder rundt den gamle byen: Hegdehaugen, Uranienborg, langs Drammensveien, Meyerløkka i vest, Fredensborg, Youngsløkka, nedre del av Grünerløkka og Nedre Tøyen i øst.
På denne tiden flyttet mennesker med penger og andre ressurser fra det som skulle bli østkanten, til den nye vestkanten; professorene fra universitetsanleggene ved Tøyen, fabrikkdirektørene fra Sagene, embetsmennene fra Gamlebyen, folk i bygårdene i Kvadraturen som ble til forretningsgårder osv. På østkanten ble befolkningen mer ensartet enn før: store grupper nye innflyttere fra det øvrige Østlandet og den opprinnelige bybefolkningen dannet til sammen den nye arbeiderklassen i storbyen Kristiania, sysselsatt i den fremvoksende industrien, håndverk, i transport m.m.
Kelsang Namtso
Kelsang Namtso (død 30. september 2006) var en tibetansk nonne fra Nagchu i Kina. Hun var med i en gruppe som forsøkte å ta seg over grensen til Nepal og videre til India da hun ble skutt og drept av kinesiske soldater eller grensepoliti.
Østkant og vestkant i Oslo
Slottet blir kjerne i den nye vestkanten – sosialt ensartede strøk både i øst og vest
Rundt 1880 var todelingen i østkant og vestkant tydelig, men ikke gjennomført. I denne tidlige fasen ble det bygget store leiligheter for velstående i strøk som Gamlebyen (Schweigaards gate), og det var attraktivt å slå seg ned i Kvadraturen. Leiegårdene var opprinnelig en boform for de øvre skikt (byens første kom i 1840-årene og lå ved Grev Wedels plass, langs Karl Johans gate, og Maltheby i Akersgata 65), da arbeiderklassen bodde i trehus i forstedene. Den voldsomme utbyggingen av byen på 1890-årene bekreftet imidlertid delingen og det systematiske skillet. I 1910 var gjennomsnittsinntekten på Sofienberg en tiendedel av tilsvarende på Frogner.
Kelsang Namtso
Hendelsen ble observert og fotografert av en gruppe fjellklatrere som var på ekspedisjon i området, og fotografier fra hendelsen ble senere publisert. Kinesiske myndigheter iverksatte etterforskning mot gruppen som de hevder skjøt først. I samme hendelsen skal også en ikke navngitt person på 13 år blitt skutt og drept.
Kelsang Namtso ble 17 år gammel.
Østkant og vestkant i Oslo
Slottet blir kjerne i den nye vestkanten – sosialt ensartede strøk både i øst og vest
Offentlig kommunikasjon gjorde det praktisk mulig å bo mye lenger fra arbeidsplassen enn før. I 1875 hadde bare en seksdel av kvinnelige arbeidere i byen mer enn 10 minutter å gå til arbeidsplassen. Hestesporvogn åpnet til Homansbyen og Gamlebyen samme år, linjen til Grünerløkka kom i 1878, og den elektriske sporveien kom i drift i 1894 og ble raskt utbygget med nye linjer. Dette bidro til å danne de nye strøkene med sosialt og økonomisk ensartet befolkning, som lå i et belte på 2–3 kilometer rundt det gamle bysentrum og i dag danner indre by.
Middelklassestrøkene
Strøkene nord for sentrum tilhører vestkanten, men fikk tidlig, og har fortsatt, et middelklassepreg med mange funksjonærer, høyt utdanningsnivå og få rike. Dette er Meyerløkka, Gamle Aker, St. Hanshaugen, deler av Ila, Bislett, Bolteløkka, Valleløkken, Fagerborg, Lindern og Adamstuen.
Villaforstedene i dagens ytre by grodde langs den nye jernbanen, og hadde ved århundreskiftet ca. 12,000 innbyggere; i vest Lysaker, Skøyen, Bestum, i øst Bryn (byens første fra 1860-årene), Grorud, Bekkelaget, Nordstrand, Ljan – med blandet befolkning, uten noe klart østkantpreg.
Arbeiderstrøk på vestkanten
Noen arbeiderstrøk fantes på vestkanten:
Murbyen med leiegårder: arkitektur, parker
Boligene var først og fremst leiegårder i rette kvartaler, bygget én og én gård i regi av byggmestere og eiendomsspekulanter, det som i dag kalles murbyen. Kvartalsstrukturen var nokså lik på øst- og vestkanten, og fasadene på gårdene i pusset teglstein og med dekorasjoner var ikke svært ulik. Gråbeingårdene på Tøyen uten dekorasjoner og med synlig teglstein skilte seg ut og ble kritisert for fattigslig utforming for boliger å være – på den tiden var det fabrikkbygninger, kirker, brannstasjoner og sykehus som hadde teglsteinsfasader.
Det var likevel klare forskjeller:
Fra rundt 1870 ble det sett som en kommunal oppgave å anlegge parker i byen, og bystyret fordelte bevisst ressursene til østkanten, med Kampen park som den fineste og mest brukte. På Grünerløkka kom Olaf Ryes plass og Birkelunden som åpne kvartaler i et velregulert strøk, og særlig Birkelunden ble i tiårene som fulgte viktig som sted for politiske møter. Tidligere i århundret hadde Oslo Byes Vel anlagt alleer langs Grønlandsleiret, Trondheimsveien og andre gater, men disse ble ikke stående.
Årsaker til øst–vest-skillet
Det finnes ikke én åpenbar årsak til at Oslo fikk det markerte skillet mellom øst og vest. De velstående byborgerne hørte allerede til på bymarken som ble vestkanten. Arbeiderne bodde i forsteder i øst, langs innfartsårene fra de østlandsområdene der mange av dem kom fra, og dessuten nær arbeidsplassene, særlig begge sider av Akerselva, men også nær de få industribedriftene som ble lagt på vestkanten (Pilestredet, Skøyen, Lilleaker m.fl.).
Borgerskapet markerte sterkere ønske om å bo atskilt fra arbeidsfolk på 1800-tallet enn før, og det å bo i «riktig strøk» ble viktigere. Trikken gjorde atskillelsen mulig. Da først vestkanten var etablert som nokså rene boligstrøk med større, dyrere leiligheter enn arbeidere hadde råd til, var skillet vanskelig å oppheve. Dessuten ønsket få å bo i et strøk med mennesker som hadde en helt annen økonomisk evne og omgangsform enn en selv.
Aktiv kommunal boligpolitikk
Etter finanskrakket i 1899 stoppet boligbyggingen nesten helt opp. Fra 1911 tok kommunen ansvar for å bygge boliger, og frem til litt etter 1930 ble det bygget store boliganlegg beregnet på arbeidsfolk. Dette var boliger av høy kvalitet, med vekt på god regulering med lys, luft og parker. Men øst-vestskillet slo igjennom; på Torshov, Nordre Åsen, Vøyenvolden, Rosenhoff, Marcus Thranes gate 8–20 og Tøyengata 47 ble befolkningen arbeiderfamilier. I boligene som ble bygget på vestkanten, ble det funksjonærer og annen middelklasse som flyttet inn; (Ullevål hageby, Lindern, Jessenløkken). Ilaløkken, som ligger på skillet ved Uelands gate, fikk karakteristisk nok en blanding av funksjonærer og arbeidere.
Fra 1935 var OBOS utførende selskap for den kommunalt drevne boligbyggingen. I ytre by, både øst og vest, kom det villaområder langs banene. Oslo var den dominerende industribyen i landet, med atskillig større inntekter per skatteyter enn gjennomsnittskommunen, og klarte fra første verdenskrig og gjennom 1920- og 30-årene å bygge opp gode kommunale tjenester. Innen skole, forebyggende helsearbeid, økonomisk støtte til folk i fare for å bli fattige, og på mange andre områder var hovedstaden ledende ved å innføre før andre, gi egne bidrag i tillegg til statlige og ved anerkjente fagmiljøer som fikk innflytelse utover byens grenser. Helseforholdene ble bedre på østkanten, men øst–vest-skillet besto.
Arbeiderpartiet og Høyre deler byen i to politisk
Øst-vest-skillet ble dannet i en tid da få hadde stemmerett: I 1868 hadde 348 arbeidere stemmerett i Christiania, og bare elleve av dem brukte den. Menn fikk allmenn stemmerett i 1898, kvinner i 1910. Politisk har Oslo vært langt mer todelt enn resten av landet. Arbeiderpartiet ble tidlig stort, mens folk med alminnelig inntekt ofte stemte på Høyre hvis de jobbet på kontor, i servicenæring eller offentlig sektor. Ved valget i 1906 hadde Høyre og Arbeiderpartiet til sammen 86 % av stemmene mot 49 % i landet som helhet, og denne dominansen av de to store partiene holdt seg sterk det meste av 1900-tallet. Av bystyrets 84 plasser vant de to partiene i perioden fra 1905 til 1938 til sammen mellom 70 (1905 og 1911) og 82 (1919). Ordførerne i Oslo fra 1900 til 2009 har vært fra de to partiene, med unntak av korte fungeringsperioder.
Høyre har vært vestkantpartiet og Arbeiderpartiet østkantpartiet. I 1915, da byen valgte fem representanter i enmannskretser, fikk Ap 11,8 % i Uranienborg og 69,4 % i Grünerløkka krets, mens Høyre fikk 81,1 % i Uranienborg og 23,1 % i Grünerløkka. I 1961 fikk venstresidens partier fra 64 % (Gamlebyen) til 83 % (Lilleborg) i østkantkretsene, og fra 17 % (Vigeland-museet) til 45 % (Katedralskolen) i vestkantkretsene.
Annen halvdel av 1900-tallet
Etter andre verdenskrig kjøpte kommunen store arealer i Aker kommune (som ble slått sammen med Oslo i 1948), og satte i gang boligbygging av stort omfang i det som i dag kalles ytre øst. De nye drabantbyene ble befolket av arbeider- og funksjonærfamilier som opplevde dette som en kraftig forbedring av boligstandard. Velstandsøkningen, veksten i høyere utdanning og overgangen fra industri til servicenæringer førte til et mindre skarpt klasseskille mellom øst og vest enn før andre verdenskrig. Fra rundt 1960 skjedde en inntektsutjevning mellom arbeidere og funksjonærer.
Men byen tapte terreng i forhold til resten av landet: i 1950 var gjennomsnittsinntekt for personlige skattytere 155 % av landsgjennomsnittet, i 1980 var tallet 113 %. Folketallet sank og kommunen fikk fra 1970-årene dårligere råd. Skoler og helsestell var ikke lenger ledende, parkene forfalt og folk følte seg utrygge der på grunn av rusmisbrukerne, antallet sosialhjelpsmottakere ble seksdoblet fra 1964 til 1989 (30,000) og antall anmeldte forbrytelser økte med to og en halv gang mellom 1970 og 1986.
Den gamle østkanten ble tappet for ressurssterke familier, barnetallet sank kraftig, og andelen av befolkningen som var avhengig av offentlig understøttelse (trygd, sosialhjelp) økte spesielt sterkt her. Boligene hadde landets dårligste standard med stor andel uten toalett i leiligheten. Denne opplevelsen av elendighet og følelse av å sakke akterut bygget på reelle forhold, og understreket forskjellene mellom indre øst og den velstående vestkanten. Så sent som i 1980-årene kunne leiegårder på østkanten sjokkere stortingsrepresentanter fra andre kanter av landet, som ble vist gårder som skulle byfornyes. Sånne forhold ante de ikke fantes i Norge.
Det var i disse områdene de første innvandrerne fra Asia, på begynnelsen av 1970-årene, fant boliger de kunne betale for. De tok de dårlig betalte og usikre jobbene, ofte med ubekvem arbeidstid, slik det historisk har vært for nye innflyttere i de strøkene de bodde. På slutten av 1970-årene bodde to tredjedeler av dem i indre by. Ved utgangen av 1980-årene hadde det endret seg, andelen i indre by var nå 38 %. Da hadde de unge mennene som kom først, fått store familier, og innvandrerne begynte en flyttestrøm som liknet norske innflyttere – ut til bedre og større leiligheter i ytre øst, særlig til Groruddalen og Søndre Nordstrand. De ikke-vestlige innvandrerne utgjorde fem prosent av byens befolkning i 1987 og 14 % i år 2000.