cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konstantin V
Konstantin V «Kopronymos» (gresk for «gjødsel» eller «dritt») (født 718, død 14. september 775) var en østromersk keiser fra 741 til 775. Konstantin var sønn og etterkommer til keiser Leo III og huskes spesielt for sin brutale gjennomføring av ikonoklasmen.
Kamp om makten
Til tross for Konstantin var den utvalgte etterfølger måtte han snart slåss for sin rett til å regjere med sin svoger Artabasdus, kommandøren av hæravdelingen i Opsikion-distriktet. Ved å være gift med datteren til Leo III, Anna som han hadde to sønner med, hadde Artabasdus allerede nær tilknytning til keiserfamilien, foruten at han hadde et tak på hovedstaden, støtte fra patriarken Anastasios og ikke minst militær støtte.
Artabasdus angrep hæren mens den var på krigstokt mot araberne i Anatolia. Artabasdus erklærte at Konstantin var blitt drept i et slag og tok makten i Konstantinopel. Konstantin klarte å flykte til Isauria, samlet sine allierte, hæravdelingene fra Anatolikon og Thrakesion, og beleiret hovedstaden i 742. I løpet av 743 hadde han gjenerobret byen, fanget Artabasdus og fikk øynene hans og til hans to sønner stukket ut.
Reorganisering av hæren
Med makten i egne hender kunne Konstantin konsentrere seg om å reorganiserte militæret, themene, imperiets militærdistrikter, og dannet nye divisjoner kalt tagmata. Han organiserte disse slik at de ville bli vanskelige å misbruke i konspirasjoner. I 746 invaderte han Syria og erobret byen i Germanikeia. I 747 beseiret den bysantinske flåten araberne og jagde dem fra Kypros. Han erobret landområder fra araberne i 751 som på denne tiden var involvert i innbyrdes krig. I 752 gikk han inn i Armenia og Mesopotamia, okkuperte Theodosioupolis og Melitene. Konstantin beseiret også bulgarerne ved Anchialus i 763.
Ikonoklasme
I 753 kalte han sammen et kirkemøte, Hiereia-konsilet, med ikonoklastiske biskoper og geistlige, et av de minste kirkemøter noensinne, og hvor patriarken av Konstantinopel unnlot å møte og ingen annen patriark heller. De 338 biskopene som var til stede ga sin støtte til dets Horos (Definisjon), som har overlevd ved at det er bevart i det ikonofile konsilet i Nikaea i 787. Her proklamerte Konstantin at handlingen med å dyrke og ære ikoner var kjetteri. Det ble fastslått at det var umulig å skildre Kristus i kunsten, og videre at også avbildninger av helgener var kjetteri. Konstantin erklærte også at relikvier og bønn til helgene var kjettersk.
Påbudet var ikke populært hos befolkningen i alminnelighet. Et mislykket kuppforsøk mot Konstantin ble avslørt i 766 og hvor patriarken selv var implisert.
Ettermæle
Det er vanskelig å bedømme Konstantin som hersker over det østromerske riket. Han fikk gjennomgående hatsk behandling av ikonofile tekster som ble skrevet etter hans døde. Fra omtalen i tekster i verker som Theophanes’ krøniker, Livet til Stephen den yngre, og Antirrhetici av patriarken Nikephoros blir han beskrevet som den typiske ondskapsfulle tyrann, brennmerket med nedlatende kallenavn, og husket spesielt for sin brutale behandling av munkene.
Som hans far hadde arrangert ekteskapet med Irene skaffet han selv i 769 sin sønn Leo en kone fra Hellas og i 771 fødte hun en sønn, Konstantin, og han kunne se at dynastiet var sikret. Da hans egen Irene døde tok han til seg en ny hustru, Maria, og da hun også døde, giftet han seg med Eudokia som var meget fruktbar og fødte ham fem sønner.
Konstantin døde den 14. september 775 mens han var på hærtokt mot bulgarerne. De som forsvarte ikonene betraktet hans død som en guddommelig straffedom. De spredte ryktet at han hadde gitt fra seg avføring i fontenen da han ble døpt og de begynte å kalle ham for «Kopronymus», kallenavn for «gjødsel» eller «dritt».
Da den andre epoken med ikonoklasme brøt ut ble minnet om Konstantin sterkt forbedret, men da ikonene igjen ble restaurert i 843 ble Konstantins sarkofag brutt opp og hans etterlatenskaper brent og deretter kastet på sjøen.
Løpekuler
Løpekule og buflog er vanlige folkelige navn på disse soppene i Norge. Et tredje navn, hjortetrøffel, er mer boklig og laget etter det tyske ordet Hirschbrunst. De mange dialektnavnene viser at disse soppene var velkjente, noe som skyldes at de tradisjonelt ble brukt som et afrodisiakum for både husdyr og mennesker. Bruken skyldes antagelig at fruktlegemene minner om testikler, og at en derfor antok at de hadde virkning i samsvar med signaturlæren.
Arter funnet i Norge
Naturhistorisk museum ved Universitetet i Oslo utførte i perioden 2011–2013 et prosjekt for å kartlegge trøfler og andre sopper med underjordiske (hypogeiske) fruktlegemer. Følgende løpekulearter er i 2022 kjent i Norge:
Borkum
Borkum er en øy og en kommune nordvest i Tyskland. Den ligger i landkreis Leer i Niedersachsen og har et areal på 30,7 km² og et folketall på rundt 5 500 innbyggere. I vest danner sundet Westereems grensen til Nederland, i øst ligger Osteremssundet, i nord Nordsjøen og i sør Vadehavet. Den er den største og vestligste av De østfrisiske øyene nord for den nederlandske provinsen Groningen.
Øya ble dannet av to tidligere adskilte øyer, som fremdeles var adskilt av grunt vann i 1863. Grenseområdet mellom de to tidligere øyene kalles Tüskendör.
Den 19. og 20. desember 1934 skjøt Wernher von Braun opp «Max» og «Moritz», to prototyper på A2-raketten, fra øya. Lager Borkum, en nazistisk arbeidsleir på Alderney var oppkalt opp etter Borkum.
Flere tidligere tyske soldater fra den 216. Marine-Flak-Abeitlung ble stilt for krigsrett under Dachau-prosessen i 1946. De ble anklaget for ulovlig å ha henrettet sju amerikanske soldater som overlevde en styrt på øya 8. april 1944.
Det er delvis forbudt med biler på øya. I lavsesongen kan biler kjøre overalt, mens det på visse tider av året er bilfrie soner. Den eneste byen på øya kalles også Borkum.
Arkitekturåret 1831
Arkitekturåret 1831 er en oversikt over blant annet fullførte bygninger av arkitektonisk betydning, priser, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkitektur i 1831.
Heikki Alikoski
Heikki A. Alikoski (født 1912 i Uleåborg, død 28. desember 1997 i Åbo) var en finsk astronom. Han oppdaget 13 asteroider i tidsrommet 1938–1953.
Heikki Alikoski var student av Yrjö Väisälä ved Åbo universitet. Han arbeidet som assistent ved universitetets observatorium, først i Storheikkilä og senere i Tuorla. Senere hjalp han til ved etableringen av observatoriets optiske forskningsinstitutt.
Asteroiden 1567 Alikoski er oppkalt etter ham.
Voyager 2
Voyager 2 er en amerikansk romsonde i Voyager-programmet som ble sendt for å utforske de to gasskjempene i solsystemet vårt (Jupiter og Saturn). Romsonden ble skutt opp 20. august 1977, og er per 2023 fremdeles aktiv. Den er identisk med sin tvillingsonde Voyager 1. Voyager 2 fløy forbi planetene Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun og var den første romsonden med detaljerte bilder av de to sistnevnte.
Voyager 2 var per et av de mest fjerne menneskeskapte objekt (sammen med Voyager 1, Pioneer 10 og Pioneer 11) med en avstand på 0 AU fra solen. Sonden forlot solsystemet 5. november 2018, og dens oppgaver er nå målinger av partikkelstråling og plasma i det interstellare rom.
Det er NASAs Jet Propulsion Laboratory i California som per 2023 har ansvaret for driften av de to Voyager-sondene.
Bakgrunn
På slutten 1970-tallet var de fem ytterste planetene (inkludert Pluto som fremdeles var ansett som en planet på dette tidspunktet) posisjonert på en slik måte at romsonder fra Jorden kunne besøke alle fem i løpet av én ferd. Denne "oppstillingen" inntreffer omtrent hvert 175. år, og NASA lanserte på slutten av 1960-tallet en plan der fire sonder skulle besøke Jupiter, Saturn, Uranus, Neptun og Pluto. Oppskytingsvinduet var mellom 1976 og 1980, og planene fikk arbeidstittelen "Grand Tour" - eller på norsk: "storslagen reise". Programmet fikk grønt lys for prosjektering, men senere omprioriteringer i 1971-budsjettet (av Nixon-administrasjonen) gjorde at planene ble nedskalert til å omfatte to sonder som skulle fly forbi Jupiter og Saturn. Noe av årsaken til omprioriteringene var at NASA trengte store ressurser til sitt nylig vedtatte romferge-program. Det nedskalerte "Grand Tour"-programmet ble startet som en fortsettelse av Mariner-programmet og fikk navnet Mariner Jupiter-Saturn (MJS), og sondene fikk navnene Mariner 11 og Mariner 12. Snaut seks måneder før oppskyting ble programmet omdøpt til Voyager-programmet, og de to sondene fikk sine nåværende navn.
Formål
Voyager 1 og 2s primære mål var opprinnelig forbiflyvning av Jupiter og Saturn. NASA hadde hele tiden i bakhodet at dersom bevilgninger og budsjett på et senere tidspunkt åpnet for det, så skulle én av Voyager-tvillingene ha en bane som muliggjorde besøk av Uranus og Neptun - som i Grand Tour. Voyager 1 fikk en mer direkte og raskere bane til Jupiter, og forbiflyvningen av Saturn-månen Titan medførte en kursendring nordover - og ut av ekliptikk-planet der planetbanene ligger. I februar 1981 - før Voyager 2s forbiflyvningen av Saturn - fikk NASA de nødvendige økonomiske midlene til å forlenge Voyager 2s ferd til å også omfatte forbiflyvninger av planetene Uranus og Neptun. Pluto var ikke innefor rekkevidde på dette tidspunktet.
Jupiter
Voyager 2 ble den fjerde romsonden som fløy forbi Jupiter i juli 1979. 9. juli 1979 var sonden på det nærmeste, og var da bare 570,000 km over Jupiters skytopper. De to Voyager-sondene gjorde flere viktige observasjoner av Jupiter og dens måner. De mest oppsiktsvekkende var oppdagelsen av vulkansk aktivitet på månen Io, noe som ikke hadde vært observert tidligere - hverken fra Jorden eller romsondene Pioneer 10 og 11.
Saturn
Forbiflyvningen av Jupiter var en suksess, og Voyager 2 fortsatte videre for å fly forbi Saturn. Voyager 2 ble dermed også den andre romsonden som passerte Saturn-systemet. Sonden fløy forbi Saturn i august 1981. Romsonden foretok målinger av temperaturen på Saturn, og fant at den høyeste temperaturen er 70 Kelvin (-203 C). Voyager 2 har bidradd til å oppdage flere måner rundt gasskjempen som tidligere var ukjent, blant disse er Pan (oppdaget på bilder fra romsonden i 1990).
Uranus
Voyager 2 ble den første romsonden som besøkte Uranus. Voyager 2 fløy forbi planeten 24. januar 1986. Romsonden oppdaget ti ukjente måner (blant annet Puck), og oppdaget to nye ringer i ringsystemet rundt planeten. Uranus' magnetfelt ble også registrert, og målingene viste at det var kraftigere enn Saturns, og at det var 55 grader forskjøvet i forhold til Uranus' rotasjonsakse. I 2019 ble ytterligere merkverdige avvik i Uranus' magnetosfære oppdaget da data fra Voyager 2s forbiflyvning ble grundigere analysert. De viste uventede raske variasjoner i magnetfeltets styrke, noe som kan tyde på en plasma-boble skapt av et ustabilt magnetfelt.
Neptun
Voyager 2 ble også den første romsonden som besøkte Neptun. Voyager 2 passerte 5 000 km over planetens skytopper den 25. august 1989. Romsonden oppdaget fem ukjente måner (Naiad, Thalassa, Despina, Galatea og Proteus) og Neptuns mørke flekker. Da romteleskopet Hubble tok bilder av Neptun fem år senere, var flekkene forsvunnet. Voyager 2s målinger viste at Neptuns måne Triton var den kaldeste kloden i vårt solsystemet, og at den hadde vulkaner av flytende nitrogen.
Interstellar ferd
Etter at Voyager 2s forbiflyvning av Neptun i 1989 var ferdig, ble Voyager-programmet omdøpt til Voyager Interstellar Mission (VIM). Det er anslått at begge Voyager-romsondene vil ha tilstrekkelig elektrisk kraft til at i alle fall noen instrumenter fungerer tilfredsstillende helt fram til 2025.
Både Voyager 1 og Voyager 2 har forlatt heliosfæren, en «boble» i verdensrommet som Solen dominerer. 30. august 2007 passerte Voyager 2 området som kalles «termination shock», et område der solvinden raskt sakter farten fra snittet på 300–700 km/s, og blir tettere og varmere. 9. september 2012 var sonden 99,1 AU fra jorden og 99,5 AU fra Solen, og den forflytter seg med 15,436 km/s (relativt til Solen). I løpet av ett år forflytter den seg omtrent 3,256 AU.
I desember 2018 forlot Voyager 2 vårt solsystem og befinner seg nå i det interstellare rom. Neste gang den kommer i nærheten av et kjent objekt er om cirka 40 000 år da stjernen Ross 248 passeres i en avstand av omtrent 1,7 lysår. Om 296 000 år vil Voyager 2 passere 4,3 lysår fra stjernen Sirius.
Nåværende posisjon
Per er avstanden mellom Solen og Voyager 2 omtrent 0 milliarder kilometer - eller 0 astronomiske enheter (AU). Per 13. november 2022 var Voyager 2s tilsynelatende posisjon på himmelen −58° 45 min 30 sek deklinasjon og 20 timer 5 min 58,65 sekunder rektascensjon, noe som ga den en plassering i stjernebildet Påfuglen.
Sonden
Selve romsonden hadde en masse på 721,9 kilogram ved oppskyting. Den er bygget rundt en ti-kantet ramme/kropp med diameter på 1,76 meter (flate til flate) og 47 centimeters høyde. Flesteparten av de vitenskapelige instrumentene og detektorene er plassert på en 2,5 meter lang bom. Magnetometeret er i enden av en annen bom på 13 meter. På en tredje bom som peker vekk fra de vitenskapelige instrumentene, er de tre radioisotopgeneratorene montert.
Motorer
Voyager-sondene har seks par med små rakettmotorer drevet av énkomponents flytende drivstoff (hydrazin). Tre par er korrigeringsmotorer som brukes for å holde sondens hovedantenne pekende mot Jorden ved hjelp av små korte "puff", og tre par som brukes for baneendring. Sist gang alle motorene var i bruk, var da Voyager 2 fløy forbi Neptun i 1989. I 2011 viste ett av motor-parene tegn til å fungere dårlig, og dette paret ble erstattet av det tilsvarende paret av baneendrings-motorer samme år. I 2019 hadde baneendrings-motorene overtatt på alle aksene - og de fungerte som de skulle etter å ha vært ubrukt i omkring 30 år. For at motorene skal fungere, må temperaturen på drivstoff-slangene og -tanken holdes over hydrazins frysepunkt ved hjelp av elektriske varmeelementer. Ved å kutte ut oppvarmingen av drivstoffslangene til de tre "pensjonerte" korrigeringsmotorene, sparer sonden en del strøm.
Strømforsyning
Voyager-sondene skulle sendes til planeter langt unna Solen, og solcellepaneler ville derfor ikke kunne levere nok strøm. Løsningen ble å bruke radioisotopgeneratorer med plutonium-238 i form av plutoniumsoksid (238PuO2) (halveringstid på 87,7 år) som varmekilde. Hver sonde har tre stykker. Disse tre generatorene produserte totalt 470 Watt ved 30VDC på oppskytingstidspunktet. Siden denne typen generatorer drives av varmen fra radioaktivt henfall, reduseres avgitt effekt jevnt og trutt over tid på grunn av halveringstiden. NASA har deaktivert mange av instrumentene ombord slik at strømforsyningen skal greie å levere nok kraft til å kommunisere med jorden til minst 2025.
Kommunikasjon
Kommunikasjonen mellom Jorden og Voyager 2 foregår via sondens parabolantenne som har en diameter på 3,66 meter (High Gain Antenna - HGA). Data (kommandoer) fra Jorden til Voyager 2 bruker S-båndet, og har en kapasitet på omkring 16 bits per sekund. Kommunikasjon fra sonden til Jorden bruker X-båndet med normal overføringskapasitet på 160 bits per sekund. NASA har per 2022 fortsatt kontakt med Voyager 2 ved hjelp av Deep Space Network – et verdensomspennende nettverk av antenner. På grunn av Voyager 2s kurs (sør for ekvatorplanet), er det antennekomplekset i Canberra, Australia som opprettholder kontakten med sonden.
Instrumenter
Instrumentene som er deaktivert per november 2022, er vist i grått og kursiv.
Gullplaten
Pioneer 10 og 11 hadde hver sin metallplakett med symboler som skulle være mulig å tolke for avanserte utenomjordiske sivilisasjoner. Voyager-sondene fikk en oppgradert "hilsen" med seg; en 30 centimeters forgylt grammofonplate av kobber. Senter-etiketten har tittelen: The sounds of Earth - United States of America - Planet Earth, og en håndrisset beskjed er synlig innenfor rillene: "To the makers of music – all worlds, all times". Avspillingshastigheten er 16 2/3 omdreininger i minuttet, og stift og pickup-hode er vedlagt.
Innkodet analogt er også 115 bilder fra Jorden. Dekselet som beskytter platen er av aluminium, og har på utsiden symboler, stjernekart og piktogrammer i samme stil som Pioneer-platene. I tillegg er en liten mengde ultra-rent uran-238 påført ved hjelp av galvanisering. Uran-238 har en halveringstid på 4,468 milliarder år, og kan av eventuelle finnere brukes til å anslå platens alder. Komitéen som utformet gullplaten ble ledet av den amerikanske forskeren og astrofysikeren Carl Sagan.
Religionsåret 1706
Religionsåret 1706 er en oversikt over hendelser, utgivelser, kunst, arkitektur og personer med tilknytning til religion definert i videste forstand i 1706.
Njorun
Njorun er i norrøn mytologi en av de mest perifere gudinner. Hun er såvidt attestert i Den yngre Edda, skrevet på 1200-tallet av Snorre Sturlason, og i flere kjenninger (inkludert en i Den yngre Edda). Forskerne har teoretisert at Njorun kan representere jorda (se Fjorgyn). En mulig etymologisk forbindelse til den norrøne guden Njord og den romerske gudinnen Nerio har vært foreslått.
Vitnesbyrd
En sammensatt kjenning, «Eld-Njorun», opptrer i kjenninger om kvinner av Gisle Sursson og Bjørn Breidvikingakappi, mens «hól-Njorun» opptrer i en noe tvilsom kjenning i et vers av Bjørn hítdælakappi. «Draum-Njorun» er sitert i et dikt i Den eldre Eddas Allvismål som et ord fra dvergenes språk for natten. Det samme ordet opptrer også i den siste delen av Skaldskaparmål, Nafnaþulur.
Teorier
Navnet Njorun kan være etymologisk beslektet til den norrøne guden Njord og den romerske gudinnen Nerio (om ikke annet for den opplagte navnlikheten). Andy Orchard sier at Njorun er en «mystisk (og muligens fingert) figur» hvor det ellers ikke er noe som er kjent. Finnur Jónsson har foreslått at Njorun kan være et navn for jorda.
Albert Murey Sturtevant har notert at nest etter gudinnenavnet Gefjon er «det eneste andre feminine navnet som inneholder endelsen –un er Njǫr-un, nedtegnet kun i þulur [...], og sammen med kvenna heiti ókend. Hva enn forstavelsen Njǫr- kan representere (kanskje *ner- som i *Ner-þuz>Njǫrðr), tillegget av n- og un-endelsene synes å utgjøre en nøyaktig parallell til Gef-n : Gefj-un (cf. Njǫr-n : Njǫr-un).»
Atomnyj Ivan
Atomnyj Ivan (originaltittel: Атомный Иван) er en russisk film fra 2012, regissert av Vasilij Barkhatov.
Handling
Vanya, en ung vitenskapsmann, har tilbrakt hele livet i en mindre by som ligger i nærheten av en av de største atomverkene. Akkurat som foreldrene sine, jobber Vanya ved dette atomstasjonen, men bare fordi kjæresten hans - Tanya - også er ansatt ved det samme anlegget. Når den ambisiøse Tanya bestemmer seg for å avslutte hele forholdet deres, må Vanya forsøke å finne ekte kjærlighet på egen hånd.
HTC Pure
HTC Pure er en Windows Mobile-basert mobiltelefon (smartphone) som blir produsert av HTC. Den ble lansert i oktober 2009. Den er en modifisert versjon av HTC Touch Diamond2, med bl.a. endret design og nyere Windows Mobile-versjon, og er lansert av AT&T.
«Grindelwaldbreen»
«Grindelwaldbreen» eller «Grindelwaldgletscheren» er at maleri av Thomas Fearnley fra 1838 og forestiller isbreen i kantonet Bern i Sveits.
HTC Pure
Mobilen har en 3,2 tommer stor resistiv touchskjerm, og har bl.a. GPS, wi-fi og et kamera med 5 megapiksler.
«Grindelwaldbreen»
Maleriet er basert på en blyantskisse som Fearnley tegnet i august 1835, men landskapet er gjort mer dramatisk og brattere enn på skissen.
Bildet ble først utstilt i Paris før det var ferdig i 1836, og var et de første bildene av norske kunstnere som ble innkjøpt av Nasjonalgalleriet. Det eies av Nasjonalmuseet for kunst, arkitektur og design.
Arctic View
Arctic View er et utkikkspunkt og serveringssted ytterst på Havøya i Måsøy kommune i Vest-Finnmark. Stedet ligger 5 km nordvest fra Havøysund. På vei til Arctic View kjører man gjennom vindmølleparken som ble bygget av Norsk Hydro. Her på kanten av Barentshavet har man utsikt over hele Vest-Finnmark, og det er et yndet utkikkspunkt for midnattssola.
Anlegget eies av Måsøy kommune, og er et prosjekt i samarbeid mellom Måsøy kommune, Arctic Wind, Repvåg Kraftlag og NCC.
Ananke
Ananke kan sikte til:
Avgust. Vosmogo
'Avgust. Vosmogo' (originaltittel: Август. Восьмого) er en russisk film fra 2012, regissert av Dzjanik Fajzijev.
Handling
Kseniya er en 23 år gammel konditor fra Moskva, som er fokusert på sitt nye romantiske forhold. Hennes 7 år gamle sønn Artyom Fadeev bruker sin fantasi for å unnslippe smertene han føler på grunn av foreldrenes separasjon. I sin fantasi ser han på seg selv som en superhelt kalt "Kosmoboy" og sammen med en robot kalt "Edger Beroev" forestiller han seg å slåss mot monster-roboten Mrakovlast. Den 5. august 2008 mottar Kseniya en telefon fra Artyoms far Zaur, som arbeider i Sør-Ossetia.
Zaur ber Kseniya sende Artyom for å bo hos Zaurs foreldre i Sidamonta, en landsby på grensen mellom Sør-Ossetia og Georgia. Zaur forsikrer Kseniya om at Artyom kommer til å være helt trygg der. Etter litt nøling samtykker Kseniya fordi hun ønsker en ferie i Sotsji sammen med sin nye kjæreste Yegor, som arbeider for en bank. Men Yegor kommer ikke overens med Artyom, og vil heller være alene med Kseniya. Men den 7. august 2008 får Kseniya vite på nyhetene at Sør-Ossetia nå har blitt en konfliktsone. Hun ringer Zaur, og krever at Artyom blir sendt tilbake til Russland. Zaur prøver å overbevise Kseniya om at Artyom er trygg og lykkelig. Kseniya er ikke enig. Hun henvender seg til Yegor, men han ønsker ikke å bli involvert i familie-situasjonen hennes.
Frankfurter Rundschau
Frankfurter Rundschau er en tysk dagsavis grunnlagt 1945, utgitt i Frankfurt am Main.
Avisen regnes som en kvalitetsavis, og er riksdekkende. Avisen var den andre tyske avisen som ble grunnlagt etter den andre verdenskrigen 1. august 1945. Avisen ble siden 30. mai 2007 utgitt i tabloidformatet og hadde da et opplag på rundt 56,000.
I mars 2013 ble imidlertid avisens fortsatte redaksjonelle drift sikret av konglomeratet Frankfurter Societät, hvor blant annet det konkurrerende, mer konservative FAZ var deleier. I 2018 ble driften overtatt av selskapet. Rundschaus trykkeri har ikke funnet noen ny eier og ble nedlagt.
Apteralcidion
Apteralcidion er en slekt av biller som tilhører den store underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, matt, brun trebukk. Antennene er betydelig lengre enn kroppen. Pronotum er tønneformet, dekkvingene litt rundede, tilspissede bak. Beina er nokså lange og kraftige.
Utbredelse
Slekten er bare kjent fra Costa Rica og Panama.
Herr Peder
«Herr Peder» er et skillingstrykk som er kjent i hele Skandinavia. Den finnes i mange varianter, og er også med i Nils Larsens visebok.
Teksten
1.Herr Peder han gangar seg på kammaregulv, och kammar och krusar opp sitt hår, senn gangar han seg till sin fostermoder inn och frågade vad död han skulle få.
3.Gjör derför dig ett skepp utav lettaste kork och master utav hvalfiska ben, och vimpeln den skal vara utav rödaste guld och flaggorna skall vara likeså.
4.Men de de hadde seglat nogra hundrade mil, så började skeppet att stå, kapteinen han var en förståndiga mann och han talade förståndiga ord.
5.Låt oss kasta guldterning på silverbordet upp för och se hvem som största synden har gjort. Och syndaren skall utav skepparen själv kastas uti oseanets böljor blå.
6.Den förste guldterning på silverbordet rann imellan de skeppare männ. Och loddet föll på Peder, det föll för första gång på vår älskeliga konunge son.
7.Den andra guldterning på silverbordet rann imellan de skeppare männ, och loddet föll på Peder det föll för andra gång på vår älskliga konunge son.
8.Den tredje guldterning på silverbordet rann imellan de skeppare männ, och loddet föll på Peder det föll för sista gång på vår älskliga konunge son.
9.Efter det det er jag den störste synden har gjort så vill jag bekänna mitt brott, tre kolstre har jag rövat, och kyrkor har jag bränt och två flickor har jag narat och skämt.
10.Men om någon av Eder skola komma i land, och min fostermoder frågor efter mig, seg henne att jag resat ut i framande land och det har både lyckligt och vell.
12.Men om någon av Eder skola komma i land och min fästamö hon frågor efter mig, seg henna att jag vilar under böljorna de blå bed henne att hon gifta sig får.
13.Så toko de'n Herr Peder i hans fagra gula hår och hyvade honom ut i sjön, när Peder båorja sjunka börja skeppet att gå och svaja ut på böljorna de blå.
Ene Mihkelson
Ene Mihkelson (født 21. oktober 1944 i Tammeküla, død 20. september 2017 i Tartu) var en estisk forfatter, særlig av lyrikk.
Mihkelson studerte litteraturvitenskap og arbeidet som lærer, og som forsker ved Estlands litteraturmuseum. Det meste av livet arbeidet hun som forfatter.
Hennes første litterære verk ble publisert i 1967, men den første diktsamlingen utkom ikke før i 1978. Ettersom faren var en aktiv opposisjonell, hadde hun problemer med å bli utgitt i sovjettiden. Hun publiserte ti diktsamlinger, fire romaner, én essaysamling kalt Kirjanduse seletusi (Litteratur forklart) og én novellesamling kalt Surma sünnipäev (Dødens fødselsdag).
Mihkelsons lyrikk er i frie vers, uten metrikk og rytme, men karakterisert ved sin intensitet, allegorier og metafysiske emner. Hun refererte ofte til barndomserfaringer, estisk mytologi og estisk historie.
Hun mottok Juhan Livi-prisen i 1994 og 1999, Estlands kulturfonds litteraturpris i 2001, og i 2006 fikk hun den tysk-østerrikske Herderprisen.
Cesium
Cesium er et grunnstoff med kjemisk symbol Cs og atomnummer 55. Atommassen er 132,9 u.
Historie
Cesium ble oppdaget i 1860 av de tyske forskerne Robert Bunsen og Gustav Kirchoff ved hjelp av spektroskopi av mineralvann fra Bad Dürkheim i Tyskland. De behandlet 44 000 liter vann og skilte ut flere gram med cesiumsalt for videre analyse. Cesium ble identifisert av stoffets lyseblå spektrallinjer, og var det første grunnstoffet som ble oppdaget ved spektralanalyse. Metallisk cesium ble isolert første gang i 1882 av Carl Setterberg ved elektrolyse av cesiumsalt.
Navnet kommer fra latin caesius som betyr «himmelblå», noe som er avledet av cesiums lyseblå spektrallinjer.
Egenskaper
Cesium er et mykt og formbart alkalimetall. Det er sølvfarget med et gyllent skjær, og er det mest reaktive og ustabile grunnstoffet etter fluor. Dette er på grunn av at det kun har ett elektron i det ytterste elektronskallet. Cesium er det nest mest elektropositive og alkaliske av grunnstoffene. Det har også det nest laveste ioniseringspotensialet (etter francium). Cesium, gallium, francium og kvikksølv er de eneste metallene som er flytende nær romtemperatur. Av de stabile grunnstoffene har cesium den største atomradiusen med 274 pm.
Cesium reagerer voldsomt med kaldt vann, og varmeutviklingen vil antenne det frigjorte hydrogenet og forårsake en eksplosjon. Det reagerer også med is i temperaturer ned til -116 °C. Cesiumhydroksid (CsOH) er en meget sterk base, og vil raskt etse gjennom glass. I luft brenner cesium med en blåfiolett flamme. Rent cesium vil angripe glass ved temperaturer over 300 °C, og det har den største termiske utvidelseskoeffisienten av grunnstoffene.
Isotoper
Naturlig forekommende cesium består utelukkende av den stabile isotopen 133Cs. I tillegg er 39 kunstig fremstilte ustabile (og dermed radioaktive) isotoper kjent. De mest stabile av disse er 135Cs med halveringstid 2,3 millioner år, 137Cs med halveringstid 30,07 år, og 134Cs med halveringstid 2,0648 år. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 14 døgn, og de fleste kortere enn 1 time.
Isotopen 137Cs var ett av avfallsproduktene i «atomskyen» som spredte seg over Europa etter Tsjernobylulykken 26. april 1986.
CAS-nummer: 7440-46-2
Forekomst
Cesium finnes ikke i ren form naturlig, men opptrer i lepidolitt, pollucitt og i noen andre mineraler. Det er et av de sjeldneste grunnstoffene på jorden. En av verdens viktigste cesiumforekomster ligger ved Bernic Lake i Manitoba, Canada. Det anslås at det her finnes 300 000 tonn pollucitt med gjennomsnittlig 20 % cesium-innhold.
Anvendelse
Cesium brukes i boreslam i oljeindustrien. Det brukes også i fotoceller for infrarødt lys og i nattkikkerter. Isotopen 137Cs har vært brukt som strålingskilde til kreftbehandling og i dybdemåling i geofysiske instrumenter. Cesium brukes i ekstremt nøyaktige atomur. Siden 1967 har SI-systemets definisjon av ett sekund vært tiden det tar cesiumisotopen 133Cs å gjøre 9 192 631 770 svingninger (overgangen mellom to energinivåer i isotopens grunntilstand) ved 0 K.
Mats Henriksen
Mats Aleksander Henriksen (født 6. november 1995 Oslo) er en norsk ishockeyspiller, som spiller for moderklubben. Han har tidligere spilt for aldersbestemt landslag og for Frisk Asker.
Belarus’ historie
Belarus’ historie strekker seg like langt tilbake i tid som andre østslaviske folk. For belarusere (hviterussere) som folk begynner den en gang på 800-tallet med folkevandringen gjennom Øst-Europa. Etter en innledende periode som en uavhengig føydal sammenslutning falt de hviterussiske områdene etterhvert til Storfyrstedømmet Litauen og Det polsk-litauiske samvelde, før Hviterussland (senere kjent som Belarus) ble en del av Det russiske keiserdømmet i forbindelse med Polens delinger. Som del av Sovjetunionen var Belarus (Hviterussland) kalt Den hviterussiske sosialistiske sovjetrepublikk, frem til landet fikk sin uavhengighet i 1991.
Belarus har gjennom historien blitt hardt rammet av krigshandlinger. Napoleon hadde et av sine største nederlag i Slaget ved Berezina. Landet ble utsatt for store ødeleggelser under første verdenskrig, den polsk-russiske krig 1919–1920 og andre verdenskrig da området var okkupert av tyske styrker 1941–1944. Pogromene under tsaren førte til stor jødisk utvandring særlig til USA og massemordene under andre verdenskrig (holocaust) utryddet det meste av de gjenværende jødene i landet. På 1800-tallet var Vitebsk en viktig by med en stor jødisk befolkning (Marc Chagall kom fra Vitebsk) og ble etter andre verdenskrig redusert til en middels industriby. Bebyggelsen i Minsk er preget av at byen ble rasert under andre verdenskrig. Belarus' sovjetiske forløper medvirket ved etablering av FN i 1945.
Kulturhistorisk har landet vært knyttet nært til både Polen og Litauen. Sør i landet mot grensen til Ukraina ligger de vidstrakte Pripjatmyrene som er blant verdens største i sitt slag og det har vært fremsatt hypoteser om at de slaviske folkegruppene har sitt opphav i dette området. Landets vestlige deler var lenge del av Polen og Litauen, og ble preget av kulturer lenger vest. Belarus, Russland og Ukraina har beslektede språk, er preget av ortodoks kristendom, har felles fortid i det russiske imperium og en felles kommunistisk fortid i Sovjetunionen.
Dirizjor
Dirizjor (originaltittel: Дирижёр) er en russisk film fra 2012 regissert av Pavel Lungin.
Belarus’ historie
Belarus som statsdannelse
Med unntak av noen år under tysk okkupasjon under andre verdenskrig forble Belarus en del av Sovjetunionen frem til unionens oppløsning i 1991. Den selvstendige Republikken Belarus gjeninnførte samme år flagget og riksvåpenet fra 1918. 1994 ble Aleksandr Lukasjenko president, og han har beholdt makten siden. Han gjeninnførte i 1995 flagg og våpen av sovjetisk modell, men uten hammer og sigd.
Landet har få naturlige grenser og har vært preget av kriger og skiftende grenser mellom Polen og Russland. Den nasjonale identiteten har vært diffus. Belarus og Ukraina har begge vært politisk og kulturelt svært påvirket av Polen og Russland. Etter oppløsningen av Sovjetunionen i 1991 ble den ukrainske nasjonale identiten og stasdannelsen styrket, mens den belarusiske forble svak. Pål Kolstø beskriver Belarus' nasjonsbygging som et prosjekt det ikke ble noe av. Før 1991 hadde Belarus ingen historie som egen statsdannelse med unntak for provisoriske statsdannelser i de urolige årene 1917–1921. Det første forsøket på å danne en belarusisk republikket strandet på grunn av stormaktsspillet etter første verdenskrig herunder etableringen av en polsk republikk. Det andre forsøket ble stanset av polsk invasjon i august 1919. Etter fredsavtalen mellom Polen og Russland/Sovjetunionen i 1921 ble Belarus en del av Sovjetunionen.
Historisk har området språklig, religiøst og kulturelt befunnet seg i skjæringspunktet mellom Russland og Polen. Ukraina har til sammenligning hadde en sterker nasjonal identitet og egenart blant annet fordi den polske innflytelsen var svakere i de ukrainske områdene og fordi det har vært en viss historie med egne statsdannelser på ukrainsk territorium. Til forskjell fra Polen og Russland har Belarus ingen tradisjon som statsdannelse og nesten ingen nasjonal identitet. I storfyrstedømmet Litauen ble «rutensk» (den tids belarusisk) brukt som offisielt språk. Den belarusiske befolkningen hadde en betydelig rolle i det litauisk imperiet fra middelalderen av. Blant nasjonalistiske belarusiske historiere har den litauiske statsdannelsen dels blitt betraktet som belarusisk og dermed som grunnlag for en nasjonal opphavsmyte. Etter at området ble innlemmet i Russland ble området bare omtalt som Vest-Russland. Publikasjoner og undervisning på belarusisk forbudt (fra 1859 til 1906). Den hvitrussiske nasjonalismen hadde etter innlemming i Russland ikke noe intellektuelt grunnlag fordi de intellektuelle dels var polsk-orienterte og dels panslaviske-orienterte. Det belarusiske språket ble bare ansett som et kontinuum mellom polsk og russisk.
I sovjet-tiden ble den belarusiske republikkens historie fremstilt som et resultat av den russiske revolusjonen og etableringen av Sovjetunionen, og belaruserne ble fremstilt som sosialt, kulturelt, økonomisk og politisk knyttet til Russland. Før selvstendigheten i 1991 var det lite interesse for fremme en nasjonalistisk historiforståelse i strid med sovjet-tidens. Belarusisk historie ble introdusert som eget fag i skoleverket etter selvstendigheten. I årene 1991–1995 ble det tatt initativ til å revidere historiefremstillingen blant annet i form av et seksbinds leksikon om belarusisk historie og reviderte pensum i grunnskolen. Forståelsen av landets historie ble debattert offentlig disse årene. Etter presidentvalget i 1994 ble det for en stor del slutt på «belarusifiseringen» av landets historie og konservative historikere og byråkrater advarte mot ekstrem nasjonalisme og feiltolkning av historien. I 1995 satte Lukasjenko ned en kommisjon som vurderte historiepensumet og kommisjonen konkluderte med at læreverkene ikke var objektive, og grunnskolene gikk deretter tilbake til de sovjetiske lærebøkene (skolebøker publisert 1991–1994 ble forbudt brukt).
Nasjonalistiske historikere har knyttet belarusernes etniske opphav til de slaviske stammene krivitjere (kryvitsjer), dregovitsjer og radzimitsjer som holdt til sør for Prypjats og langs Dnjeprs øvre løp. Disse stammene skal i sin tur ha oppstått ved sammmensmelting av slaviske og baltiske stammer. Denne teorien strider mot den sovjetiske teorien om de slaviske folkenes opprinnelige enhet.
Nasjonalistiske historikere har lagt til grunn at Rus (Kyiv-riket) ble samlet på grunnlag av kulturell likhet. Samtidig mener slike historikere at de belarusiske områdene var politisk uavhengig av Kyiv og viser til at fyrstedømmet Polotsk stadig var i krig med Kyiv. Fyrstedømmet Polotsk blir regnet som en tidlig statsdannelse på Belarus' territorium og den neste statsdannelsen var ifølge disse historikerne Storfyrstedømmet Litauen (hvis fulle navn var Storfyrstedømmet Litauen, Rus og Samogitia). Nasjonalistiske historikere legger til grunn at «Litauen» i navnet var en politiske og ikke etnisk betegnelse, og at rikets innbyggere litviner var navn på belarusere (mens litauerne var kjent som samogiter) som utgjorde de aller meste av innbyggerne i riket. Nasjonalistiske historikere argumenterer for at den litauiske delen ikke ble svekket etter Lublinunionen og innlemmelsen i Polen i 1569. Lover av 1588 bestemte at den litauiske delen av samveldet skulle ha egen statsadministrasjon, lover, språk (gammelbelarusisk ble brukt til 1696), egne finanser og egen hær. I sovjet-tiden ble det fortalt at belaruserne frivillig lot seg innlemme i tsarens Russland, mens senere nasjonalistiske historikere har lagt vekt på maktpolitikken ved Polens delinger på 1700-tallet som årsak til at Belarus ble russisk.
I midten av 1980-årene forsøkte små grupper i intelligensiaen å øke den belarusiske nasjonale selvforståelsen. Den nasjonalistisk orienterte Zianon Paznjak (Zenon Poznjak) grunnla i 1988 Den belarusiske folkefronten etter mønster av tilsvarende i de baltiske landene. Slike nasjonale folkebevegelser var langt svakere i den belarusiske sovjetrepublikken enn i øvrige vestlige deler av Sovjetunionen. Belarus beskrives som den «mest sovjetiske» av Sovjetunionens republikker fordi landet er særlig preget den sovjetiske forhistorien og fordi landet i utgangspunktet har svak nasjonal identitet. Gorbatsjov avholdt i mars 1991 folkeavstemning om Sovjetunionens fremtid og 83 % av innbyggerne i Belarus stemte for fortsatt union, en høyere andel enn i selve Russland. Stemningen snudde etter kuppforsøket i Moskva i august 1991.
Den amerikanske statsviteren John Alexander Armstrong omtalte i 1968 de belarusiske og de ukrainske folkene for Russlands små brødre fordi de er kulturelt nært Russland og har svak nasjonal identitet. Armstrong kontrasterte disse med de baltiske landene som han mente har en klar nasjonal identitet blant annet på grunn av distinkte språk og særegne kulturelle tradisjoner. Senere modererte Armstrong synspunktet,men holdt fast ved belarusisk politikk preget av den historiske forbindelsen og det kulturelle slektskapet med Russland. Sett fra Russland er belaruserne er en del av den store russiske nasjon der for eksempel det belarusiske språket regnes som en dialekt av russisk. Mange russere og belarusere har vanskelig for å akseptere Belarus som en selvstendig stat.
Belarusisk (hviterussisk) ble offisielt administrasjonsspråk i 1990. I juli 1990 ble det vedtatt en suverenitetserklæring, mest som en formalitet forid de fleste andre sovjektrepublikkene gjorde det samme. Belarus erklærte seg som uavhengig stat 25. august 1991 etter Kuppforsøket i Moskva noen dager tidligere.
Kirkehistorie
Kristningen av Europa hadde dels gått ut fra Roma og dels fra Bysants. Ved Det store skisma 1054 ble kirken delt i østlig og vestlig del. Resultatet ble at de slaviske folkene i øst og sør knyttet seg til den ortodokse kirken i øst, mens blant andre polakker og tsjekker knyttet seg til den katolsk i vest. Den kirkelige inndelingen påvirket også den kulturelle forbindelsen.
Francisak Skaryna oversatte 1517–1519 bibelen til gammelbelarusisk. Det moderne Belarus ligger på grensen mellom ortodokse og katolske områder i Europa. Da de belarusiske områdene havnet innenfor det polsk-litauiske riket gikk en stor del av overklassen over til katolisismen mens bøndene forble ortodokse. Den ortodokse, slaviske befolkningen i Belarus/Ukraina («rutenere») hørte i utgangspunktet kirkelig under metropolitten i Kyiv. Kyiv-kirken anerkjente i sin tur patriarken av Konstantinopel. Patriarken var svært svekket etter at osmanene inntok Konstantinopel, mens pavekirken hadde fått et oppsving etter reformasjonen. De polske katolikkene ønsket å «polonisere» (eller «latinisere») den østslaviske befolkingen innenfor imperiet. Jordeiere og lavadelen var samtidig tiltrukket av den protestantiske reformasjonen. For ortodokse ledere var det tiltrekkende å komme under den mektige pavekirken. Under motreformasjonen i 1596 ble det avholdt et møte (synode) i Brest der en stor del av de ortodokse presten i Polen-Litauen anerkjente paven som overhode («Brest-Litovsk-unionen»). Bakgrunnen var forhandlinger mellom Mikael Rohoza, metropolitt av Kyiv, og Sigismund III av Polen som i 1595 lovet at de ortodokse fikk beholde sin liturgi og sine skikker. Menigheter som gikk i union med pavekirken fikk beholde ortodoks liturgi og skikker, noe som ble til den katolske kirke av «østlig ritus» også kalt «den unerte kirken» eller «uniatkirken». I Belarus kalt «den belarusiske katolske kirke» eller Den hviterussiske gresk-katolske kirke. Den romerske kirke av «vestlig ritus» forble primært en kirke for etnisk polske. Etter Polen-Litauens tre delinger havnet belaruserne for en stor del under russisk herredømme hvor den etniske inndeling som regel var basert på religionstilhørighet: romersk-katolske ble «polakker» og ortodokse ble «russere», mens den tilhengere av den unerte kirke var en restkategori som i de belarusiske områdene utgjorde 80 % av befolkningen. Biskopene av Przemyśl og Lviv motsatte seg unionen og en del ortodokse lekfolk dannet brorskap i opposisjon til denne kirkeordningen.
I 1839 fordømte et møte i den unerte kirke (etter russisk press) Brest-unionen av 1596 og den unerte kirke i Belarus ble slått sammen med den russisk-ortodokse. I 1905 ble unerte kirke løsrevet fra den ortodokse. I 1992 oppga 1 % at de hørte til den unerte kirke. I 1991 fikk Den hviterussisk-ortodokse kirke autonomi fra Moskva.
Opprinnelse
Belarus, Russland og Ukraina regnes som det østslaviske kjerneområdet der slaviske stammer rundt år 500 utvandret i alle retning. De tre statsdannelsen har alle et felles forhistorie i Kyivriket. Østslaviske grupper kom til området som utgjør dagens Belarus i folkevandringstiden, på 600-tallet e.Kr. Disse gruppene fortrengte eller assimilerte de finsk-ugriske folkene, balterne og steppenomadene som bodde der fra før. Den første statsdannelsen i dagens Belarus kom på slutten av 800-tallet.
I det 9. århundre begynte østslavernes område å bli besøkt av svenske vikinger på vei til Konstantinopel. Disse vikingene bygde en rekke handelsposter i området, og tok gradvis også over den politiske kontrollen langs de store elvene.
I 860-årene oppsto Kievriket, den første statsdannelsen i de østslaviske områdene. Det belarusiske området inngikk i middelalderen i Rus-riket der den første kjente fyrsten var Rohvalad/Rogvolod (Ragnvald). Hans datter Rahnieda (Ragnheid) ble gift med storfyrste Vladimir I av Kyiv på 900-tallet. Vladimir innførte gresk-ortodoks kristendom i området i 988. På denne måte inngikk Belarus i det første organiserte felles øst-slaviske kultur- og religionsområde. Minsk er omtalt i skriftlige kilder første gang i 1067. I middelalderen forgikk en utstrakt trafikk på elvene i området. Brest-Litovsk er kjent fra 1019. Vitebsk er kjent fra 1000-tallet som hovedstad i et selvstendig fyrstedømme. To fyrstedømmer i Kyivriket lå i det belarusiske området: Fyrstedømmet Polotsk og Fyrstedømmet Turov. Rogvolod var fyrste av Polotsk.
Da denne staten var på sitt høydepunkt ble den styrt av prins Jaroslav den vise, som døde i 1054. Etter prinsens død ble riket delt i mange fyrstedømmer, hver sentrert rundt én by, og alle fortsatt en del av riket. Rundt 20 mil nordøst for dagens Minsk oppstod på dette viset fyrstedømmet Polatsk som er kjernen i dagens Hviterussland.
Etter den mongolske invasjonen i 1240 søkte de hvitrussiske områdene beskyttelse av den da voksende litauiske storfyrstens makt. Litauerne var selv ikke kristnet og den øst-slaviske kristne befolkningen (kalt rutheni) fikk da en særskilt rolle i det litauiske riket. Polotsk og Turov ble gradvis innlemmet i det litauiske storfyrstedømmet. Da Litauen ekspanderte mot sørøst på 1300-tallet kom også ukrainske og russiske områder under litauisk herredømme, og Litauen besto snart av flere slavisktalende enn litauisktalende. Den litauiske fyrsten valgte da en tidlig variant av belarusisk som administrasjonsspråk for det vidtfavnende riket. Fyrsten selv og hoffet snakket litauisk. Storfyrstedømmets fulle navn var «Litauen, Rusʼ og Samogitia» der Rusʼ var den tids betegnelse på de østslaviske områdene og Samogitia var i nordvest. Storfyrst Algierd (Algirdas; 1345–1377) tok på latin i bruk tittelen Rex Litvinorum Ruthenorumque med henvisning til både litauere og rutenere. Storfyrstedømmet tok i bruk «rutensk» (gammel-belarusisk) som offisielt språk.
Litauen som stormakt
I 1240, etter at mongolene plyndret og ødela Kiev, gikk det skjøre Kiev-riket i oppløsning. I maktvakuumet som fulgte ble sentrale deler av det gamle riket lagt under litauisk kontroll, som en del av det nye Storfyrstedømmet Litauen.
Størstedelen av storfyrstedømmets landområde var bebodd av kristne rutenere. Disse fikk stor innflytelse på de hedenske litauerne, og var en viktig grunn til at også disse, et av Europas siste ikke-kristne folkeslag, ble kristnet. I forbindelse med dette ble også det rutenske språket storfyrstedømmets offisielle språk, en posisjon det beholdt helt frem til 1696.
Sings the Songs That Made Him Famous
Sings the Songs That Made Him Famous er det andre albumet til country-artisten Johnny Cash. Det ble først gitt ut i 1958, og senere gitt ut på nytt i 2003, med fire forskjellige versjoner av sanger som allerede var på albumet.
Belarus’ historie
Litauen som stormakt
I 1385 ble et føderalistisk forbund mellom Polen og storfyrstedømmet Litauen stiftet med inngåelsen av Krevounionen. Dannelsen var en følge av storfyrstens giftermål med den 12 år gamle polske dronningen, på denne måten ble storfyrsten også konge over Polen. I 1385 gikk Jagello av Litauen og Polen over til den katolske kristendommen for å kunne gifte seg med en polsk tronarving. Resultatet ble en polsk-litauisk personalunion. Det litauiske fyrstehuset, og etterhvert alle litauisktalende, gikk også over til katolsk kristendom, mens belaruserne holde fast på den ortodokse kristendommen. Belaruserne ble da språklig-religiøs minoritet i riket hvor det var betydelig religiøs toleranse.
Utover på 1400-tallet ble det innført mange diskriminerende regler som svekket den ortodokse kirkes stilling på bekostning av den katolske kirkes stilling, det var for eksempel forbud mot bygging av nye ortodokse kirker i det hviterussiske området. Dette problemet ble løst i 1511 da kong Sigismund I gav de ortodokse geistlige autonomi, og etter 1531 ble de helt fristilt fra den katolske erkebiskopens kontroll.
Med boktrykkingens inntog gikk det rutenske språket fra å være et typisk byfenomen til å bli det dominerende språket i hele det hviterussiske og ukrainske området. Dette skjedde med massetrykkingen av bibler og annen religiøs litteratur, som ble spredt til hele riket. Det var også på denne tiden det gamle rutenske språket begynte å utvikle seg i retning av dagens hviterussisk og ukrainsk.
Polen-Litauen
I 1569 ble Polen og storfyrstedømmets Litauen forent i en stat, Det polsk-litauiske samvelde, med en romersk-katolsk statlig religion omfavnet av adelen. Polsk begynte langsomt å fortrenge de lokale språkene i de østlige deler av riket. Dette gjorde at litauiske og hviterussiske bønder ble styrt av mennesker som verken delte deres språk elle religion.