cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Small Faces
Årene på Immediate Records (1967–1968)
Samtidig lanserte deres tidligere plateselskap, Decca, albumet From The Beginning med en kombinasjon av eldre hitlåter med flere tidligere ikke-utgitte opptak. Albumet inneholdt også tidligere versjoner av sanger de nå hadde spilt inn på nytt hos Immediate Records, inkludert «My Way Of Giving», som de hadde gjort en demo av for å gi til Chris Farlowe, og «(Tell Me) Have You Ever Seen Me», som de hadde gitt til Apostolic Intervention. Album inneholdt også deres konsertfavoritt «Baby Don't You Do It» med Jimmy Winston som hovedvokalist og gitarist.
Bandets neste singel, «Itchycoo Park», utgitt 11. november 1967, er sangen The Small Faces' huskes best for, og var den første av bandets to slagere i USA, hvor den nådde 16.-plass i januar 1968. I England var singelen en langt større hit med en tredjeplass på hitlistene. «Itchycoo Park» var den første britiske innspillingen som gjorde bruk av flanging, som er den tekniske finessen å spille to identiskel mastertapeser samtidig, men endre hastighet på en av dem forsiktig ved å røre «flangen» på lydbåndet, som ga en særegen kamfiltreringseffekt. The effect had been applied by Olympic Studios engineer George Chkiantz. «Itchycoo Park» ble i desember 1967 fulgt av "Tin Soldier, " skrevet av Steve Marriott. Sporet hadde også den amerikanske sangeren P.P. Arnold som bakgrunnssanger. Sangen ble litt av en slager, og nådde niendeplassen på de britiske hitlistene, og nummer 73 på USAs Hot 100 chart. Immediate Records‘ «Small Faces»-album ble omsider utgitt i USA som «There Are But Four Small Faces», med en betydelig endring av spor, inkludert singler som «Here Comes The Nice», «Itchycoo Park» og «Tin Soldier», men utelot mange av låtene fra det britiske albumet. Oppfølgeren «Lazy Sunday», utgitt i 1968, var en East End music-hall-aktig sang utgitt som singel av Immediate Records, mot bandets ønsker. Den var skrevet av Marriott inspirert av krangel med naboene og spilt inn for spøk. Singelen nådde andrepassen på UKs singelbarometer. Den siste offisielle singelen i løpet av bandets karriere var den visesangaktige "The Universal, " som ble utgitt sommeren 1968. Denne var spilt inn med tillagt studiooverdubs til et basistrack som Marriott hadde spilt inn live i bakgården sin i Essex med akustisk gitar. Ettersom den akustiske gitaren ble tatt opp med en privat kassettspiller, kan en på Marriotts opptak høre hunden hans bjeffe i bakgrunnen. Singelens langt dårligere mottakelse (nummer 16 på de britiske listene) gjorde at Marriott sluttet å komponere.
Ogdens' Nut Gone Flake (1968)
Det toakts konseptalbumet besto av seks originallåter på den ene siden og et forunderlig psykedelisk eventyr på side to om eventyrene til «Happiness Stan» og hans behov for å finne ut hvor månen gikk da den gikk i ne og forsvant. Den ble fortalt av komikeren Stanley Unwin etter at den opprinnelige planen var å ha Spike Milligan til å berette på albumet, en plan som ble knust da han nektet å samarbeide med dem.
Kritikken var gunstig og albumer solgte godt, men bandet sto overfor det praktiske problem å ha laget et mesterverk i studio, som det var umulig å gjenskape på veien. Ogdens ble fremført i sin helhet bare en gang, live i BBCs studio for fjernsynsprogrammet Colour Me Pop.
Oppløsning og The Autumn Stone (1969)
Marriott sluttet offisielt i bandet mot slutten av året 1968, da han gikk av scenen etter en nyttårsaftenkonsert og ropte: «I quit». Under en viss frustrasjon over manglende evne til å bryte ut av popimaget og det umulig prosjekt å gjengi mer sofistikert material på skikkelig vis på scenen, hadde Marriott allerede en plan om å danne et nytt band, Humble Pie, sammen med Peter Frampton. Om oppløsningen hevdet Kenney Jones i et intervju med John Hellier i 2001:
Et posthumt album, The Autumn Stone, ble utgitt senere i 1969, og inneholdt de viktigste opptakene fra Immediate Records, en merkverdig konsert, og en rekke tidligere uutgitte låter, innspilt med tanke på en fjerde LP; 1862, inkludert de klassiske Swinging Sixties instrumentalene «Wide Eyed Girl on the Wall» og «Donkey Rides, A Penny, A Glass», som Steve Marriott hadde skrevet sammen med Ian McLagan. The final single, «Afterglow (Of Your Love)», was released in 1969 after the band had ceased to exist and the single only reached No. 36 in the UK Singles Charts.
Mellomspill: 1970–1975
Etter at The Small Faces ble oppløst famlet Lane, Jones og McLagan en kort stund før de fant på å forene krefter med et par tidligere medlemmer av The Jeff Beck Group, nemlig sangeren Rod Stewart og gitaristen Ronnie Wood. This line-up dropped the «Small» tag and became The Faces. I håp å hanke inn noe ekstra fra The Small Faces' tidligere suksess, ønsket plateselskapets ledere at bandet beholdt sitt gamle navn. Bandet protesterte og argumenterte for at de personalmessige endringene resulterte i en gruppe vesensforskjellig fra The Small Faces.
Som et kompromiss ble besetningens første album i England First Step kreditert The Faces, mens det samme albumet i USA ble utgitt som First Step ved The Small Faces. Albumet ble ingen stor kommersiell suksess, så plateselskapene følte ikke lenger noe behov for å markedsføre det nye bandet som The Small Faces, og de senere albumene utkom som plater av The Faces på begge sider av Atlanteren. Likevel er alle nordamerikanske LP-er, kassetter og CD-er av First Step, fortsatt kreditert The Small Faces.
Kenney Jones og Ian McLagan ble værende i The Faces inntil bandet ble oppløst i 1975. Ronnie Lane gikk ut av The Faces litt tidligere, i 1973. Med sitt backing band, Slim Chance, utga Lane flere singler og album i perioden 1973–1976, inkludert hitsingelen «How Come» i 1974.
Steve Marriotts dannet The Humble Pie sammen med tidligere Herd-medlem Peter Frampton. Og de gjorde det godt med hitsingelen «Natural Born Boogie» både i USA og England, men Humble Pie ble oppløst i 1975 da de ikke klarte å følge opp sin første suksess. Dermed prøvde Steve Marriott seg som soloartist.
Gjenforening: 1975–1978
Etter oppbruddet av The Faces i 1975, kom den originale besetningen av The Small Faces til å bli gjenforent for å mime til en musikkvideos i anledning en gjenutgivelse av «Itchycoo Park», som nok en gang suste inn på hitlistene. Gruppa gikk nok en gang i studio, men Ronnie Lane valgte å forlate allerede etter første øvelse på grunn av uoverensstemmelser. Hva ingen andre visste var at han hadde begynt å vise symptomer på multippel sklerose, og oppførselen ble misforstått av Marriott og de andre, som trodde han var full og hadde fått et raserianfall i beruset tilstand.
Uansett bestemte McLagan, Jones og Marriott seg for å holde sammen som The Small Faces, og fikk med seg tidligere Humble Pie- og Roxy Music-bassist Rick Wills til erstatning for Lane. Den gjenoppståtte gruppa spilte inn to album: Playmates (1977) og 78 In The Shade (1978), som begge ble utgitt av Atlantic Records. Også gitaristen Jimmy McCulloch var så vidt innom etter at han hadde forlatt The Wings. Da McCulloch ringte Paul McCartney, som syntes han hadde blitt merkbart vanskeligere å arbeide med, for å fortelle at han spilte sammen med Marriott, var McCartney første reaksjon at han ble satt ut av nyheten, men syntes det var en lettelse når han fikk tenkt seg om. McCulloch tid i The Small Faces ble kortvarig, bare i noen måneder senhøstes i 1977. Han var således bare med på innspillingen av albumet 78 in the Shade i 1978.
Uheldigvis for The Small Faces tok musikksmaken i England litt annen retning, i det punkrocken vant innpass. Gjenforeningsalbumene ble både hva gjaldt anmeldelsers og salg et bomskudd. Dermed brøt The Small Faces opp igjen i 1978.
Senere gjenforeninger siden 1979
Kenney Jones ble trommeslager for The Who etter at Keith Moon døde i 1978 og forstatte å arbeide med The Who gjennom hele 1980-tallet. Hans seneste prosjekt er et band han kalte The Jones Gang.
Steve Marriott spilte inn noen låter med musikere fra Humble Pie i perioden 1980 til 1982. Sammen med Ronnie Lane startet han i 1981 et nytt band kalt Majik Mijits, men bandets eneste album Together Again: The Lost Majik Mijits Recordings ble ikke utgitt før i 2000. Senere på 1980-tallet, ble Marriott igjen soloartist og spilte nær 200 konserter per år. Lørdag 20. april 1991 døde Steve Marriott i brann etter at han hadde sovnet med en sigarett i hånden i sitt hjem i Essex, England. Han døde bare noen få dager etter han hadde startet arbeidet med et nytt album i Amerika med tidligere kollega fra The Humble Pie, Peter Frampton.
Ronnie Lanes karriere ble forhindret av multippel sklerose, selv om han på slutten av 1970-tallet samarbeidet bade med Pete Townshend og Ronnie Wood om LP-utgivelser. Han flyttet til USA og fortsatte å opptre frem til tidlig på 1990-tallet. Lane døde i sitt hjem i Trinidad, Colorado den 4. juni 1997, etter å ha kjempet med MS i nesten 20 år.
Jimmy McCullochs tid med The Small Faces varte som nevnt bare i noen måneder i 1977. Han kom så med i et band kalt Wild Horses sammen med Brian Robertson, Jimmy Bain og Kenney Jones. Han og Jones forlot begge bandet før de rakk å spille inn noe. McCulloch ble dernest medlem av The Dukes, som utga et album i 1979. Same år døde Jimmy McCulloch bare 26 år gammel av en overdose heroin i sitt hjem i Maida Vale.
Æresbevisninger og priser
I 1996 ble The Small Faces belønnet med Ivor Novello Outstanding Contribution to British Music «Lifetime Achievement» award.
City of Westminster satte opp en plakett på huset i Carnaby Street, hvor Don Arden og The Small Faces hadde sitt hovedkavarter. Den ble avduket til deres minne i 4. september 2007. En rørt Kenney Jones var til stede og representerte gruppa under seremonien, og uttalte i et intervju med BBC: «To honour the Small Faces after all these years is a terrific achievement. I only wish that Steve Marriott, Ronnie Lane and the late Don Arden were here to enjoy this moment with me».
7. desember 2011 ble The Small Faces innlemmet i 2012 Rock and Roll Hall of Fame. Innlemmelsesseremonien ble holdt 14. april 2012 i Cleveland, Ohio.
Tierpark undergrunnsstasjon
Tierpark undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Tierpark er på linjen U5. Stasjonen ligger i Friedrichsfelde i Lichtenberg i nærheten av dyrehagen Tierpark Berlin.
Stasjonen ble åpnet 25. juni 1973 som del av en østlig utvidelse av linje E (dagens U5). Tierpark var endestasjon frem til utvidelsen til Elsterwerdaer Platz undergrunnsstasjon sto ferdig i juli 1988.
Tierpark er den eneste underjordiske undergrunnsstasjon som ble bygget i Øst-Berlin under den kalde krigen. Stasjonen har flere likhetstrekk med andre undergrunnsstasjoner som ble bygget før andre verdenskrig, men den har også likhetstrekk med sovjetiske undergrunnsbaner.
Francesco Borgongini Duca
Francesco Borgongini Duca (født 26. februar 1884 i Roma i Italia, død 4. oktober 1954 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han virket i det pavelige diplomati og var bl.a. med på forhandlinene om Lateranpakten 1929. Han var apostolisk nuntius i Italia 1929–1953.
Tonning Hammer
Tonning Hammer (født 4. august 1956) er en tidligere norsk fotballspiller. Han har totalt spilt 356 kamper for Viking.
Francesco Borgongini Duca
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Nullsumspill
Nullsum beskriver en situasjon der summen av alle deltakeres tap og gevinst er til enhver tid lik null. Gevinst og tap er balansert. Sjakk, Backgammon og Go er eksempler på nullsumspill. Disse spillene har to deltakere hvor kun én kan vinne. Vinneren får +a poeng, taperen får -a poeng, og summen av alle deltakeres gevinster er lik 0. (a er poengsummen vinneren får.)
Mange økonomiske situasjoner er ikke nullsumspill, fordi verdifulle varer og tjenester kan lages, ødelegges eller feilplasseres. Hver av disse tilfellene skaper en total som kan være ulik null. Vinn-vinn-situasjoner er ikke nullsumspill, da alle deltakere vil ha en sum fortjeneste større enn null.
Jean Balissat
Jean Balissat (født 15. mai 1971 i Lausanne, død 16. september 2007 i Corcelles-le-Jorat) var en sveitsisk komponist og perkusjonist.
Nullsumspill
Konseptet ble først utviklet i spillteorien, og nullsumsituasjoner er ofte kalt nullsumspill. Dette antyder ikke at konseptet eller spillteori kun brukes på hva som er kjent som spill.
Jean Balissat
Balissats Le Chant de l'Alpe ble benyttet som pliktnummer i forbindelse med europamesterskapet for brassband i 1994.
Nullsumspill
I 1944 beviste John von Neumann og Oskar Morgenstern at alle nullsumspill med n deltakere er en generalisert form for nullsumspill med to deltakere, og alle ikke-nullsumspill for n deltakere kan reduseres til et nullsumspill for n+1 deltakere, hvor deltaker (n+1) representerer den totale gevinst eller tap. Nullsumspill med to deltakere anses å være kjernen i matematisk spillteori.
Schillingstraße undergrunnsstasjon
Stasjonen ble åpnet 21. desember 1930 samtidig som linje E (dagens U5).
Oberliga
I årene etter den andre verdenskrigen ble navnet Oberliga brukt om det øverste nivået i både den østtyske og den vesttyske serien, men gjennom forskjellige struktrureformer har oberligaen med tiden rykket stadig lenger nedover i ligasystemet.
Siden 2008 blir begrepet Oberliga generelt brukt om det femte nivået i tysk fotball, men av de 14 avdelingene på dette nivået er det bare 10 som bærer navnet Oberliga. Navnene på de 14 ligaene er (de ansvarlige lokale fotballforbundene i parentes):
•	Oberliga Schleswig-Holstein (Flens-Oberliga) (Schleswig-Holstein)
•	Oberliga Niedersachsen (Niedersachsen)
•	Oberliga Hamburg (Hamburg)
•	Bremen-Liga (Bremen)
•	NOFV-Oberliga Nord (Berlin, Brandenburg, Mecklenburg-Vorpommern))
•	NOFV-Oberliga Süd (Sachsen, Sachsen-Anhalt, Thüringen)
•	Mittelrheinliga (Mittelrhein)
•	Oberliga Niederrhein (Niederrhein)
•	Oberliga Westfalen (Westfalen)
•	Oberliga Rheinland-Pfalz/Saar (Rheinland, Saarland, Südwest)
•	Lotto Hessenliga (Hessen)
•	Bayernliga Nord (Bayern)
•	Bayernliga Süd (Bayern)
Modus
De fleste vinnerne av sine respektive avdelinger rykker opp i Regionalliga.
Unntakene er:
•	Vinneren av Schleswig-Holstein-Liga, Oberliga Hamburg og Bremen-Liga spiller kvalifikasjon sammen med nummer to i Oberliga Niedersachsen om to plasser i Regionalliga Nord.
•	I Oberliga Westfalen rykker også laget på andreplass opp.
Oberliga som øverste liga (1945-1963 i vest, 1950-1991 i øst)
Oberliga var navnet på den øverste ligaen i Øst-Tyskland fra 1950 helt til ligasystemet ble oppløst i 1991 etter at de to tyske statene var gjenforent. Fra 1945 til 1963 var Oberliga også navnet på den høyeste ligaen i Vest-Tyskland. I Øst-Tyskland var ligaen en enkelt avdeling der vinneren automatisk ble østtysk mester. I Vest-Tyskland var oberligaen organisert i fem parallelle avdelinger der de beste lagene kvalifiserte seg til et sluttspill om det vesttyske mesterskapet. Etter opprettelsen av Bundesligaen i 1963 forsvant navnet Oberliga for en stund fra det vesttyske seriesystemet. De fem oberliga-avdelingene eksisterte riktinok fortsatt som det nest høyeste nivået, men de ble nå kalt Regionalliga.
Amatør-Oberliga, tredje nivå i seriesystemet (1974-1994)
I 1974 ble 2. Bundesliga innført som en liga for profesjonelle lag under Bundesligaen. Det regionale nordtyske forballforbunden (Regionalverband Nord) begynte fra da av å kalle det høyeste nivået for amatørklubber, som den gang var det tredje nivået i seriesystemet, for Amatør-Oberliga. I 1979 ble dette navnet også innført for det høyeste amatørnivået i alle de andre regionene bortsatt fra i Bayern der man valgte og beholde navnet Bayernliga. Medregnet Bayernliga besto Oberliga dengang av 8 parellelle avdelinger. Mestrene spilte en kvalifikasjonsturnering om opprykk til 2. Bundesliga.
Etter sesongen 1990/91 ble de østtyske klubbene inlemmet i det vesttyske seriesystemet. For mange av DDRs oberliga-klubber ble dette en katastrofe. Bare 8 av 14 oberliga-lag ble opptatt i det profesjonelle ligasystemet, 2 fikk plass i Bundesliga og 6 i 2. Bundesliga. De resterende 6 oberliga-lagene ble integrert i den nye fellestyske amatørligaen. Ironisk nok ble klubbene dermed værende i oberligaen, men spilte fra nå av to divisjoner lavere. Oberligaen etter den tyske gjenforeningen besto av 10 avdelinger der vinnerne på slutten av sesongen kjempet om bare 3 opprykksplasser til 2. Bundesliga.
Oberliga som fjerde nivå (1994-2008)
Den store nivåforskjellen mellom den ensporede 2. Bundesliga med 18 lag og de 10 parallelle avdelingene med nesten 200 lag på nivået under, førte til at man bestemmte seg for å innføre et nytt nivå mellom 2. Bundesliga og Oberligaen. I 1994 ble Regionalliga med fire avdelinger innført som det tredje høyeste nivået i tysk football. Oberligaen rykket ned og ble det fjerde nivået i serien. Etter reformen bestod oberliga fremdeles av 10 avdelinger, men mulighetene til opprykk var nå blitt betydelig bedret. I 2005 ble antall avdelinger redusert til 9 da de to oberligaene Hamburg/Schleswig-Holstein og Niedersachsen/Bremen ble slått sammen.
Oberliga som femte nivå (fra 2008 )
Etter flere strukturreformer av regionalligaen bestemmte man seg for å innføre nok et nivå i tysk fotball. I 2008 ble en ensporet 3. Liga implementert mellom 2. Bundesliga og Regionalliga. Oberligaene rykket nok en gang ned og var fra nå femte nivå i seriesystemet. Etter denne reformen besto Oberliga av 12 avdelinger.
Slaget om Malaya
Slaget om Malaya ble satt i gang 8. desember 1941, rett etter angrepet på Pearl Harbor. Den japanske 25. armé invaderte Britisk Malaya fra Fransk Indokina og Thailand. Japan startet også strategisk bombing av Singapore.
Den japanske invasjonen møtte motstand i det nordlige Malaya av det indiske III korps og flere britiske bataljoner. Den japanske 25. armé var tallmessig underlegen, men kompenserte det ved å konsentrere sine styrker. De japanske styrkene var overlegne i bruk av flystøtte ved angrep, panserstyrker, koordinering og hadde krigserfaring fra kampene i Kina. Det japanske flyvåpenet var også tallmessig underlegne, men overlegne kampfly som A6M Zero gjorde at japanerne fikk herredømme i luften. De allierte styrkene hadde ikke stridsvogner, noe som ga de en vesentlig dårligere posisjon.
I løpet av høsten 1941 forsterket Storbritannia forsvaret av Malaya med slagskipet HMS «Prince of Wales» og slagkrysseren HMS «Repulse» og fire jagere, benevnt «Styrke Z». De to store fartøyene ble raskt senket av japanske fly og derved var østkysten av Malaya sårbar for angrep fra japanske amfibiestyrker.
De raskt fremrykkende, japanske styrkene isolerte indiske enheter som forsvarte kysten og tvang dem til å overgi seg. Under fremrykkingen bruke også japanerne infanteri på sykkel, og lette stridsvogner, noe som ga høy mobilitet i de tette jungelområdene. Selv om flere allierte enheter ble satt inn i kampen ble de presset og hindret i å regruppere seg; og offensiven fortsatte mot Singapore. Byen var en viktig base og senter for det første, samlede, allierte kommandosenter i andre verdenskrig (American-British-Dutch-Australian Command – ABDACOM)
Den 31. januar 1942 trakk de siste allierte styrkene seg tilbake fra Malaya og ingeniørstyrker sprengte «Johor Causeway» som bandt sammen Johore på fastlandet og Singapore. 50 000 allierte soldater hadde blitt tatt til fange.
Fremantle
Fremantle kan vise til:
Aurland kraftverk
Aurland kraftverk er et vannkraftverk i Aurland kommune i Vestland. Kraftverket som er Norges tredje største, startet produksjonen i 1973 og var ferdig utbygget i 1989. Kraftverket benevnes også som Aurland I. Peltonturbinene var verdens største i sitt slag da verket ble bygget.
Tre peltonturbiner hver på 280 MW (endret fra 225MW til 280MW etter oppgradering noen år tilbake) utnytter et fall på 870 meter fra magasinet i Viddalsdammen. Tilsiget er på 79 millioner m³ og nedbørfeltet er på 56 km². Midlere årsproduksjon er på 2015 GWh. Driftstunnelens lengde er 3 km, og magasinkapasiteten er 196 millioner m³.
Etter å ha bli brukt til kraftproduksjon i Aurland, renner vannet ut i Vassbygdevatnet og brukes i Vangen kraftverk
Anlegget er eid og driftes av E-Co Energi. Statkraft eier en liten del.
Utnyttelsen av vannkraften i Aurlandsdalen og fjellområdene rundt var omstridt og utbyggeren, Oslo Lysverker, måtte justere de opprinnelige planene slik at det ble tatt mere hensyn til naturvern. Utbyggingen var den første der sivil ulydighet mot et stortingsvedtak ble brukt som kampmiddel i forbindelse med vannkraftutbygging.
Fallrettighetene til vassdragene i området ble ervervet av Oslo Lysverker allerede rett etter den andre verdenskrigen, men planlegging av utbygging ble først satt i gang i 1969.
I sammenheng med utbyggingen ble det bygget vei fra den gang veiløse Aurland og over fjellet til Hol. Veien er i dag fylkesvei 50. Vassbygdetunnelen ble drevet til erstatning for den smale veien på utsiden av berget og noen korte tunneler som var for trange.
Vannkraftverkene i Aurland omfatter et stort antall kraftverk, magasiner, tunneler og bekkeinntak. Vannet benyttes flere ganger av kraftverk som ligger i ulik høyde i området. Det ble drevet 118 km tunneler i forbindelse med utbyggingen og dette utgjorde 5,8 millioner m3 masse brukt til fyllingsdammene. Massene som ble fraktet tilsvarer over 300.000 lastebillass.
Salve Johannessen Kallevig
Salve Johannessen Kallevig (født 1732, død 4. februar 1794) var en norsk forretningsmagnat og direktør i Arendal.
Slekt, segl og våpenskjold
Han ble døpt i Øyestad 17. februar 1732, og var sønn av sjøkaptein og kjøpmann Johannes Salvesen Kallevig (1699–1784) og Johanne Nilsdatter Nørholm (1697–1774). De bodde på Trommestadgården på Hisøy. Moren nedstammer fra den adelige slekten Benkestok, hvis stamfar Trond Tordsson Benkestok, satt i riksrådet i 1472. For Salve Kallevig har vi slektstavle 26 ledd tilbake til Olav den hellige. Faren tok borgerskap i Arendal i 1727.
Salve Kallevig brukte et segl med et våpenskjold som senere er brukt av etterkommere som slektsvåpen. Våpenet har i skjoldet en stående vær (saubukk) som holder et venstre skråstilt splittflagg med et kors. På hjelmen er hjelmtegnet en oppvoksende vær mellom to vinger. Våpenets heraldiske farger (tinkturer) er ukjente.
Våpenfiguren er en variant av det kristne symbolet Agnus Dei (Guds lam). Figuren skal muligens henspille på fornavnet Salve (latin: frelst) som en form for talende våpen.
Våpenet er med i:
Ekteskap og barn
Salve Kallevig giftet seg etter kongebrev 28. oktober 1761 med Else Sophie Mortensdatter Michelsen fra Grimstad, datter av Morten Michelsen og Johanne Christine Rasch. Sammen fikk de åtte barn, men bare to vokste opp: Bodil Marie Kallevig (1771–1825) og Morten Michael Kallevig (1772–1827). Hans stemor, som var barnløs, opprettet i 1786 en kontrakt med Kallevig at om han tok av seg henne og begravet henne, så fikk han hele arven hennes. I 1762 kjøpte han et hus i Stranden i Arendal, hvor han og hans hustru flyttet inn.
Stall-Skriket
Stallskriket er en avis som blir utgitt i Drammen i Viken. Stallskriket er ei spesialavis for hestesport, og redaktør er Pål Eilertsen.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Salve Johannessen Kallevig
Arbeid
Kallevig var skipsreder, trelasthandler, jordeier og kommisjonær i Arendal. Han fikk borgerbrevet 7. august 1758. Kallevig ble en av byens mest ansette menn, og var lenge overformynder. Han eide gården Kallevig på Hisøy, som var en del av Trommestadgården. Han bygget en skipskran i 1790 på Kallevigholmen, hvor han også hadde et skipsverft. I 1792 grunnla han selskapet Salve Kallevig & Søn, som eksisterte helt frem til 1962, da den daværende eieren Johannes Salve Kallevig døde. Selskapet var Arendals største rederi i 1815, og sønnen Morten Michael ble Arendals mest velstående mann.
DIN 31635
DIN 31635 (Deutsches Institut für Normung) er et romaniseringssystem for arabisk skrift som ble tatt i bruk i 1982. Det baserer seg på Deutsche Morgenländische Gesellschafts regler for romanisering slik de ble fastsatt av den internasjonale orientalistkongressen i Roma i 1936. Den viktigste forandringen som ble gjort var at (kan uttales både [dʒ] og [g]) ble romanisert som ǧ i stedet for j. Et merkbart trekk ved systemer er at hver arabisk tegn romaniseres med én bokstav ( skrives for eksempel š, ikke sh).
De tjueåtte arabiske bokstavene skrives slik i DIN 31635
Ḥarakāt, fatḥah, kasrah og ḍammah (vokalmerkene) skrives a, i, u. En šaddah resulterer i en lang konsonant, og skries dobbelt, bortsett i artikkelen, hvor den blir skrevet med solbokstaver som blir assimilert (šamsiyyah). En ʾalif som markerer /aː/ blir romanisert som ā. (ﺓ) tāʾ marbūṭah skrives -h eller -t i ordendelser. Hamzah-tegnet har mange varianter: أ إ ء ئ ؤ; disse avhenger av hvor i ordet den skrives, og de blir alle romansert som ʾ. ʾAlif i begynnelsen av et ord (ا) uten hamzah blir ikke transkribert som ʾ først i ordet, bare initialvokalen skrive (om den uttales): i-. (ﻯ) ʾalif maqṣūrah skrives ā, og kan ikke skilles fra ʾalif. De lange vokalene /iː/ and /uː/ skrives ī og ū. Nisbah-suffikset /ij(j), ijja/ skrives -iyy, -iyyah selv om hannkjønnsversjonen (den første) normalt skrives -ī; dette ignoreres i romaniseringen. En bindestrek – brukes for å skille morfologiske deler, særlig artikler og preposisjoner.
De arabisk-indiske tallene (‭٠ ١ ٢ ٣ ٤ ٥ ٦ ٧ ٨ ٩‬) som brukes med arabisk skrift skrives som de vestlige/arabiske tallene (0 1 2 3 4 5 6 7 8 9).
Sneglerovbiller
Utseende
Hannene er avlange biller med lange, sagtakkede eller kamformede antenner. Hodet er bredt og kort, synlig sett ovenfra (det vil si, det dekkes ikke av brystskjoldet). Pannen er nokså flat. Fasettøyne er små og utstående. Antennene har 10-11 ledd og er festet under pannen like ved fasettøynene. De ganske lange, sagtakkede eller kamformede. Brystskjoldet (pronotum) er mer eller mindre firkantet med tydelig avsatte sidekanter. Dekkvingene er nokså myke og spriker gjerne noe i den bakerste halvdelen. De er dekket av fine, utstående hår. Beina er slanke. Alle føtter har fem ledd.
Hunnene er tykke, larveaktige, med korte bein og korte, trådformede antenner. Det er ikke noe tydelig skille mellom bryst- og bakkroppsledd bortsett fra at de førstnevnte har bein. Vinger mangler helt. Denne typen hunner blir kalt larviforme hunner og finnes hos flere av familiene i gruppen Cantharoidea.
Levevis
Voksne hanner kan ofte finnes på blomster eller i vegetasjonen. Hunnene lever på bakken, beveger seg lite og kan finnes under steiner eller i tomme sneglehus. Trolig bruker de feromoner til å lokke til seg de aktive hannene. Larvene er rovdyr som lever av skallbærende snegler. De dreper sneglen med et giftig bitt, skiller ut fordøyelsesenzymer og suger så i seg den delvis oppløste sneglen. De kan bore seg gjennom sneglehuset om det trengs. Noen arter i denne familien er viktige rovdyr på snegler og kan være nyttige ved at de holder bestandene av potensielt skadelige snegler i sjakk. Den norske arten er ganske sjelden.
Systematisk inndeling
Gruppen er nylig blitt ført (som stammen Drilini) til underfamilien skjellsmellere (Agrypninae) i familien smellere (Elateridae).
Valda Valkyrien
Valda Valkyrien (født «Adele Eleonore Freed» 30. september 1895 i Reykjavík, død 22. oktober 1956 i Los Angeles) var en dansk filmskuespiller og prima ballerina. Under kunstnernavnet Valda Valkyrien danset hun i Det Kongelige Teaters ballett, et av Europas eldste ballettensembler (grunnlagt i 1748), fra 1912. Det blir sagt at det var den danske kong Frederik VIII som ga henne kunstnernavnet hun siden brukte, idet han omtalte henne som «den smukkeste pige i mit kongerige»
I denne perioden medvirket hun også i minst seks filmer for Nordisk film. En av disse, filmen De stærkeste var produsert i samarbeid mellom Danmark og USA og ble også vist i USA under navnet Vanquished av «Great Northern Film Company», den amerikanske avdelingen av «Nordisk film». Dette førte henne til USA, hvor hun signerte for David Horsleys filmstudio og spilte inn sin første film der: Baroness Film Series. Siden byttet hun til Thanhouser Company, hvor hun spilte i The Valkyrie, en film fra nordisk mytologi. Den ble en suksess, og hun ble invitert til å signere for å spille inn langfilmer for Fox i 1916. Etter en film gikk forholdet til Fox surt og hun gikk tilbake til Thanhouser. Hennes siste film ble spilt inn i 1919. Bolsjevism on Trial var en antikommunistisk film
Fra 1914 til 1919 var hun gift med den danske baron Hrolf von Dewitz. De fikk en sønn i 1915, Arden von Dewitz, som ble en kjent maler. I et nytt ekteskap med industrimannen Robert Stuart Otto fra New York fikk hun datteren Jean Otto. Hun flyttet til Hollywood i 1927 i et håp om å ta opp igjen sin karriere som skuespiller, men det lyktes ikke. Hun ble likevel boende der til hun døde i Los Angeles i 1956 etter et lengre sykeleie. Hun ble gravlagt på Forest Lawn Memorial Park i Glendale i California.
Magne Orre
Magne Orre (født 16. april 1950 på Notodden) er en norsk murer og tidligere toppsyklist fra Barkåker utenfor Tønsberg.
Han brakk benet i England rundt 1974 og armen i Fredsrittet 1975 og 76, men var kaptein på OL-laget 1976. Rundt 1982 var han trener for CK Jarlsberg og rittleder for Rikstotorittet. På slutten av 80-tallet for junioravdelingen i Glåmdal SK, så for Tønsberg CK. Orre var det som trente opp Steffen Kjærgaard og Lars Petter Nordhaug.
Røyken og Hurums Avis
Røyken og Hurums Avis er en lokalavis for Røyken og Hurum i Asker kommune i Viken. Avisa kommer i dag ut i papirutgave tirsdag og torsdag, og har en veletablert nettutgave. Avisa er heleid av Amedia. Ansvarlig redaktør er Svein Ove Isaksen.
Bakgrunn
Avisa kom ut første gang i Slemmestad i 1976, med navnet Smånytt for Røyken og Hurum. Fra 1981 het avisa Smånytt for Røyken og Hurums Avis, før Smånytt før senere ble strøket.
I 2021 flyttet avisa tilbake til Slemmestad, etter å ha hatt base i Sætre fra 2004 til 2018, og på Spikkestad fra 2018. Beslutningen om å flytte til Slemmestad har sammenheng med sammenslåingen av kommunene Hurum, Røyken og Asker til nye Asker kommune fra 2020.
Adelheid av Hohenlohe-Langenburg
Hun giftet seg 11. september 1856 med hertug Frederik av Augustenborg (1829–1880).
Røyken og Hurums Avis
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Casey FitzRandolph
Casey J. FitzRandolph (født 21. januar 1975 i Madison, Wisconsin) er en amerikansk skøyteløper.
Han tok overraskende gullmedaljen på 500 meter i OL 2002 i Salt Lake City, USA. Den store forhåndsfavoritten, canadieren Jeremy Wotherspoon, falt i sitt første løp. FitzRandolph slo sølvvinneren, den japanske tittelforsvareren Hiroyasu Shimizu, med 3 hundredels sekund, til da tidenes minste seiersmargin på en olympisk 500 meter.
Science Museum
Som andre offentlig finansierte nasjonale museer i Storbritannia krever Science Museum ikke inngangsbilletter, men enkelte midlertidige utstilling kan innebære tilgangsavgift. Museet er en del av Science Museum Group (SMG) etter å ha blitt slått sammen med Vitenskap- og industrimuseet i Manchester i 2012.
Museet har mer enn 300 000 gjenstander i samlingen, med flere berømte utstillingsobjekter som Stephensons The Rocket, Puffing Billy, den første jetmotoren, en rekonstruksjon av Francis Crick og James Watsons modell av DNA, noen av de eldste bevarte dampmaskinene, et fungerende eksemplar av Charles Babbages Difference engine og den første prototypen på titusenårsklokken Clock of the Long Now. Det er flere hundre interaktive utstillingsobjekter, og en IMAX 3D-kino, samt Henry Wellcomes medisinhistoriske samling.
I tillegg til museumsdriften er Science Museum en internasjonalt anerkjent forskningsinstitusjon. Biblioteket var inntil 1960-årene Storbritannias nasjonalbibliotek for naturvitenskap, medisin og teknologi. Det drives sammen med Imperial College Londons bibliotek.
Felsennest
Felsennest (tysk for «klipperede») var det førerhovedkvarteret Adolf Hitler opprinnelig hadde utpekt for angrepet mot vest i 1940 under andre verdenskrig. Det lå ved Bad Münstereifel, 30 kilometer sydvest for Bonn.
Hovedkvarteret var i bruk ved begynnelsen av det vestlige felttoget i 1940. Det var langt mindre enn de andre førerhovedkvarterene, Hitlers personlige kvarter besto av en liten bunker med et arbeidsrom, soverom, to adjutantrom, kjøkken og bad. Det var det vakrest beliggende av alle førerhovedkvarterene. Hitler oppholdt seg mye utendørs mens han var der og kalte det senere for «fugleparadiset».
Anlegget
Felsennest er en fjelltopp ved byen Bad Münstereifel. Organisation Todt hadde bygget et bunkeranlegg der allerede før krigen (1938/1939), som en del av det vestlige vernet av Tyskland. Høsten og vinteren 1939/1940 ble det utbygget til førerhovedkvarter, og 22. februar 1940 bestemte Hitler at dette skulle være kommandoplassen hans under angrepet på Frankrike (det vellykkede tyske gjennombruddet gjorde at hovedkvarteret etterhvert ble flyttet). I likhet med de andre førerhovedkvarterene ble overkommandoen for hæren og Wehrmacht plassert i nærheten. Anlegget innenfor sperrekrets I besto av fire bunkere, to massive trebygninger og tre brakker. I tillegg ble fem hus i den nærliggende landsbyen Rodert bygget ut for general Alfred Jodl med følge. Dette ble liggende innenfor sperrekrets II. Hele anlegget var ferdig 6. mai 1940. Hitler flyttet inn 10. mai (samme dag som angrepet på Frankrike startet).
Hitler ledet den første fasen av angrepet mot Frankrike fra Felsennest. 1. og 2. juni besøkte han slagmarker fra 1. verdenskrig. Om ettemiddagen første dag ble han hyllet av de seiersrike soldatene på den store kirkegården ved Langemark, der de falne fra slaget 10. november 1914 ligger. Etter det dro han og følget hans til La Montagne, rett syd for Wervicq, der han for første gang hadde mistet synet midlertidig under et engelsk gassangrep, natten mellom 13. og 14. oktober 1918.
5. juni flyttet han hovedkvarter til Wolfsschlucht I for den andre og avgjørende angrepsfasen. Han ville at Felsennest skulle bli et nasjonalt minnesmerke etter krigen «for å vise Wehrmachts uovervinnelighet», slik ble det ikke – hele anlegget ble ødelagt i 1945.
Hitlers opphold i Felsennest
Denne tabellen er basert på dagboksnotater til offiserer i Hitlers stab.
Strausberger Platz undergrunnsstasjon
Strausberger Platz undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Strausberger Platz er på linjen U5. Stasjonen ligger i bydelen Friedrichshain som administrativt hører til Friedrichshain-Kreuzberg, under Strausberger Platz i gaten Karl-Marx-Allee. Opprinnelig befant stasjonen seg under et torg med samme navn, men etter krigen ble gaten, som fikk navnet Stalinallee, utvidet og gjort til Øst-Berlins paradegate. Derfor befinner stasjonen seg idag øst for selve plassen.
Stasjonen ble åpnet 21. desember 1930 samtidig som linje E (dagens U5).
Mysteriet om Edwin Drood
Mysteriet om Edwin Drood (originaltittel: The Mystery of Edwin Drood eller bare Drood) er en musikal basert på romanen Mysteriet Edwin Drood skrevet av Charles Dickens (1812–1870). Musikalen ble komponert av Rupert Holmes og hadde premiere på Broadway i 1985 med 603 påfølgende forestillinger. Broadway-produksjonen vant fem Tony Awards for musikal, bok, partitur/noter, regissør og skuespiller, ni Drama Desk Awards og én Edgar Award for beste skuespill. I Norge vant originaloppsetningen pris for beste enkelttiltak blant studentforeningene ved Universitetet i Oslo.
Dickens døde før romanen var ferdig skrevet. Litteraturvitere har aldri blitt enige om hvordan Dickens egentlig planla å løse romanens mange mysterier. Holmes valgte å skrive 28 alternative avslutninger, og la publikum avgjøre hvilken slutt historien skal ha. Hvilken historie publikum ender opp med å bli presentert for, og skuespillerne ender opp med å vise, kan altså variere på hver forestilling. Musikalen er lagt opp som et metastykke, der vi møter en teatertupp på Theatre Royal som skal sette opp premiere-forestillingen av den nyskrevne musikalen om Edwin Drood.
Mysteriet om Edwin Drood er oversatt til norsk av Ingrid Helene Bjørkholt Settem (tidl. Johnsen), Sjur Even Aunmo, Eline Grønnvoll, Ida Solvang, Gry Aavik og Maria Lind Jarsve. Den norske versjonen hadde nordisk premiere på Chateau Neuf i Oslo 26. april 2007 og var produsert av Teater Neuf. Oppsetningen vant 3. september 2007 Universitetet i Oslo sin pris for beste enkelttiltak skoleåret 2006/2007, med følgende begrunnelse:
Førerhovedkvarter
Førerhovedkvarter (tysk Führerhauptquartier (FHQ)) er en betegnelse på de militære hovedkvarterene Adolf Hitler brukte som øverstkommanderende for Wehrmacht under andre verdenskrig.
Det mest kjente av dem, og det Hitler oppholdt seg lengst i, var Wolfsschanze, men det finnes også en rekke andre. Hovedkravene til anleggene var at de måtte ha gode veiforbindelser og ligge nær fronten. De ble også plassert slik at de var vanskelige å se fra luften. To kommisjoner hadde ansvar for å finne steder hvor slike anlegg kunne plasseres, den ene av dem ledet av Erwin Rommel. Selve anleggsarbeidet ble nesten bestandig utført av Organisation Todt.
Hovedkvarterene
I tillegg til disse hadde Hitler også to andre viktige baser: Obersalzberg i Berchtesgaden og Rikskanselliet (Førerbunkeren) i Berlin. Disse regnes ikke som førerhovedkvarterer, fordi den betegnelsen er forbeholdt militære installasjoner nær fronten. I praksis ble dog Førerbunkeren et militært hovedkvarter under slaget om Berlin.
Norsk Rocks Historie
Norsk Rocks Historie er en norsk dokumentarserie på tolv episoder som gikk på NRK TV og NRK Radio i 2004. Serien tok for seg norsk populærmusikks historie fra 1950-tallet og frem til 2000-tallet. Kommentator var Per Kristian Olsen (som også var en av drivkreftene bak serien), mens Arvid Esperø var prosjektleder. Serien var et samarbeidsprosjekt mellom radio og fjernsyn.
Serien hadde premiere på NRK den 19. september 2004 og gikk i reprise i 2006.
Den ble i 2004 fulgt opp av serie på seks CD-plater (Volum 1–6) under samme navn fra NRK / Universal Music.
Dokumentaren vakte harme i deler av norsk musikkmiljøet. Uenighet om hvem burde fremheves i dokumentaren var bakgrunn for debatten.
Episode/Volum 1: Rock’n roll 1958–1960
Første program handlet om 1950-tallet, og om hvordan rocken kom til Norge. Gjennom intervjuer og bruk av unikt arkivmateriale fra film, fjernsyn og private arkiver, møtte vi pionerene som fortalte om den sterke motstanden som foreldregenerasjonen mobiliserte mot rocken. Vi fikk også et oppgjør med gamle myter om de såkalte rockeopptøyene i Oslo i 1956.
Vi får i denne episoden møte personer som:
Episode/Volum 2: Shadowstida 1960–1964
På begynnelsen av sekstitallet gror det opp shadowband over hele landet. Vi møter den ledende shadowgitaristen Terje Rypdal og Norges første kvinnelige sologitarist, Elin Hellquist. Vi får også historien bak Norges første kommersielle popfenomen, Bergen Beat. Shadowmusikken slo gjennom på begynnelsen av 1960-tallet, den ble dominerende over hele landet fordi den kom samtidig med generasjonsskiftet på danselokalet. Barna fra de store kullene etter krigen var nå blitt gamle nok til å gå på dans, og ville ha piggtrådmusikk i stedet for trekkspill.
Musikkretningen oppkalt etter Cliff Richard & The Shadows ble ikke populær hos de eldre generasjonene. De voksne syntes nemlig musikken var så fæl at de kalte den piggtrådmusikk.
Episode/Volum 3: Beatgrupper 1964–1967
Her er serien nådd frem til beatmusikken på 1960-tallet med grupper som The Beatniks, The Vanguards, The Pussycats, Morgans, The Mojo Blues, 1-2-6, og andre. Beatmusikken førte, særlig gjennom skandaleoppslagene omkring bandmedlemmene i The Pussycats, til en hjemmelig variant av det samme publikumshysteriet som kjennetegnet utenlandske popstjerner på 1960-tallet, med løssluppenhet, ville fester, stort pengeforbruk, generasjonskonflikt og protest. Det var stor forskjell på repertoaret og intensiteten i det gruppene presterte på scenen og hva de fikk ut av tidsknappe besøk i studio, men låtene gir likevel et interessant inntrykk av hva norsk popmusikk i denne perioden var god for. Her er spilleglede og fengende, fargerike poplåter, idealisme og engasjement.
Her, og i enda større grad under «Volum 4» gjør også Rhythm and blues og Soulmusikk sitt inntog i populærmusikken i Norge.
Vi får i denne episoden også se:
Episode/Volum 6: Progressiv rock 1971–1977
På begynnelsen av 1970-tallet førte økt platesalg i verden til at plateselskapene begynte å satse på talenter i alle land, også i Norge. Drømmen om internasjonal karriere var innen rekkevidde for mange og ble til virkelighet for noen. Titanic ble den første norske gruppa som gikk til topps på hitlistene i England. Vi får blant annet se grupper som Titanic, Aunt Mary, Popol Vuh, Ruphus, Flying Norwegians og Junipher Greene.
Episode 7
Pønken får sitt gjennombrudd i Norge. En ny generasjon musikere kommer inn i norsk rock. Hundrevis av nye band kommer på banen. De hatet diskomusikk og mente at platebransjen var korrupt og hadde ødelagt rocken. Vi møter blant annet Wannskrækk, Kjøtt, Subway Suck, Hærverk og Betong Hysteria.
Episode 8
Vi er i første halvdel av 1980-tallet, og det norske platemarkedet eksploderer. Nordmenn kjøper plater som aldri før. Men det er popbandene som selger, ikke rockebandene. Band som Unit Five og Drama, og artister som Marius Müller og Trond Granlund selger alle stort i denne perioden. De nye 1980-tallsrockerne er antikommersielle, og mange kommer ut på små uavhengige plateselskap. Men de vil også ha suksess, og flere opplever at det nærmest er umulig på et lite selskap. Vi møter bl.a. The Cut, dePress, Stage Dolls, The Kids og TNT samt personene Dag Ingebrigtsen, Torstein Flakne og Ronnie Le Tekrø.
Episode 9
De fire store: Å gjøre norsk til rockespråk tar tid. Pønkebevegelsen starter med dette arbeidet på åttitallet, men det er de fire store som gjennom sin musikk til slutt setter standarden. Vi møter Michael Krohn fra Raga Rockers, Lars Lillo-Stenberg fra deLillos, May Irene Aasen og Petter Pogo fra Jokke og Valentinerne, og Kjartan Kristiansen og Prepple Houmb fra DumDum Boys.
Episode 10
Nr 1 i USA: Norske rockere har helt fra femtitallet båret på drømmen om å gjøre suksess i utlandet. Inspirert av pønkernes slagord om å gjøre det sjøl, blir åttitallet det tiåret hvor norsk rock virkelig tar fatt på oppgaven. Vi møter bl.a. Blind Date, Stage Dolls og A-ha.
Episode 11
Rockens nisjer: Det som på femtitallet var en klar og entydig musikkform, har etter hvert blitt mange forskjellige musikalske uttrykk. Utover på nittitallet har rockens nisjer vokst seg så store at de kan gi levebrød til musikere som tør å satse på smale sjangere. Norske rockemusikere som satser smalt, må tenke internasjonalt fra starten av. Det norske markedet blir for lite, og norsk tekno og black metal erobrer Europa. Vi møter Mayhem, Satyricon og Darkthrone, Bel Canto, Biosphere, Per Martinsen og Mari Boine.
Vadfosselva
Vadfosselva (også kalt Solumelva) er en elvestrekning i Kragerø kommune i Telemark. Den er en del av Kragerøvassdragets utløpselv fra Toke ned til Kilsfjorden ved Kragerø by. Vadfosselva utgjør den 1,4 kilometer lange strekningen fra Tveitereidvannet ned til Vafoss kraftverk, der elva skifter navn til Kammerfosselva.
Foruten Vafoss ligger også Langfoss kraftverk i Vadfosselva, som etter oppdemmingene har mer karakter av en langstrakt innsjø enn ei elv.
Marshall Teague
Marshall Teague (født 22. februar 1922, død 11. februar 1959) var en amerikansk racerfører. Han konkurrerte først i NASCAR, og senere som Formel 1-fører i Indianapolis 500.
Bei’an (Heihe)
Bei'an (kinesisk: 北安; pinyin: Běi'ān, «nordlig fred»） er en by på fylkesnivå i byprefekturet Heihe i provinsen Heilongjiang (Hēilóngjiāng) i Folkerepublikken Kina.
Marshall Teague
Han fikk tilnavnet «Kongen av stranda» (en. «King of the Beach») for sine resultater på banen i Daytona Beach.
Bei’an (Heihe)
Byen var provinshovedstad for Bei'anprovinsen i den japanske marionettstaten Mandsjukuo som ble opprettet under andre verdenskrig.
Marshall Teague
Teague konkurrerte i 23 NASCAR Grand National (nå Nextel Cup)-løp fra 1949 til 1952, og vant syv av dem. Teague kom i kontakt med bilfabrikken Hudson ved å reise til Michigan og besøke fabrikken uten noen avtale, og på slutten av besøket forsikret Hudson ham om at de ville stille med sponsing og biler. Kort tid etter besøket ble avtalen formalisert. I sesongene 1951 og 1952 kjørte Teague for Hudson Motor Cars-teamet, og kjørte det han kalte Fabulous Hudson Hornet. Teague hjalp også til med å sette opp den rekkemotoriserte Hudson Hornet slik at den hadde maksimale ytelser. Kombinert med dens lave vekt og tyngdepunkt sørget Hornet for at Teague og de andre Hudson-førerne dominerte sporten fra 1951 til 1954, og kjørte konsekvent bedre rundetider enn førere med større og mer moderne motorer.
Bei’an (Heihe)
Byen var også provinshovedstad for Heilongjiang fram til 1949, og betraktes fortsatt som det av Republikken Kina, det vil si regjeringen på Taiwan som anser seg som rettelig styre for hele Kina og har beholdt de administrative inndelinger som i 1949 gjaldt på Fastlandet, uavhengig av de faktiske forandringer som Folkerepublikken Kina har foretatt.
Marshall Teague
I 1953 forlot Teague NASCAR etter en uenighet med NASCAR-stifteren Bill France, og begynte å konkurrere i Formel 1 i stedet. Han deltok i to løp, men fikk null poeng.
Teague døde i et forsøk på en fartsrekord på den nyåpnede Daytona International Speedway den 11. februar 1959, elleve dager før det første Daytona 500-løpet.
Bei’an (Heihe)
Samferdsel
Kinas riksvei 202 løper gjennom området. Den begynner i Heihe i provinsen Heilongjiang, passerer gjennom Harbin og Shenyang, og ender i Dalian ved Gulehavet.
International Council of Museums
International Council of Museums (ICOM) er en internasjonal organisasjon av museer og profesjonelle museumsfolk. Organisasjonen arbeider med ulike spørsmål knyttet til bevaring og formidling av verdens natur- og kulturarv, nå og i fortiden, synlige og usynlige naturminner og kulturminner. ICOM ble stiftet i 1946 som en ikke-statlig organisasjon, og har et nært forhold til UNESCO, formelt og konsultativt. Som en ideell organisasjon er ICOM hovedsakelig finansiert av kontingent og med støtte, blant annet fra statlige kilder. Museer og individuelle medlemmer danner et nettverk som opprettholdes med nyhetesbrev. Medlemmene har gratis adgang i hverandres museer. ICOM gjennomfører deler av UNESCOs program for museer. ICOMs hovedkvarter ligger i Paris og inneholder ICOMS sekretariat, og UNESCO–ICOM Museum Information Centre. ICOM administrerer internettdomenet .museum.