cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romersk Britannia
Det tredje århundre
Det tradisjonelle synet har vært at samfunnet i det nordlige Britannia kollapset i Albinus' fravær. Cassius Dio forteller at den nye guvernøren, Virius Lupus, måtte kjøpe fred fra maeterne. Nyere forskning har vist at det er mer sannsynlig at en relativt stor styrke ble stående igjen i provinsen, og at kaoset derfor ikke var så fullstendig som man har antatt. Uansett ser man at de neste guvernørene alle har utmerket seg i felten, noe som viser at det var behov for dyktige militære ledere i Britannia. I 207 rapporterte Lucius Alfenus Senecio til Roma at britene gjorde opprør og plyndret landet. Han bad om enten forsterkninger eller en keiserlig ekspedisjon, og Severeus valgte det siste til tross for at han da var 62 år gammel. Arkeologiske funn viser at Hadrians mur og fortene sør for muren ble forsterket, og at Severus' ankomst fikk de opprørske stammene til å be om fred. Keiseren var ikke interessert i å gå med på dette uten kamp, antagelig dels for å understreke sin makt og dels for å gi sønnene Geta og Caracalla førstehåndserfaring med å styre en provins.
Keiseren hadde med seg anslagsvis 20 000 soldater, og i 208 eller 209 krysset de muren og marsjerte gjennom det østlige Skottland. Styrken ble stadig utsatt for små geriljaangrep, og det røffe terrenget sakket dem ned. Severus så at han ikke hadde mulighet til å møte kaledonierne på slagmarken. De romerske styrkene nådde elven Tay, hvor man begynte forhandlinger og skrev under en fredsavtale med kaledonierne. Innen 210 var keiseren tilbake i York, og grensen lå fortsatt ved Hadrians mur. Severus tok ærestittelen Britannicus, «seierherre over britene». Kort tid etter gjorde maetaene opprør igjen. Caracalla ledet en straffeekspedisjon, men da faren døde neste år reiste han sammen med sin bror til Roma for å sikre seg makten.
En av Severus' siste handlinger, var å forsøke å løse problemet med at guvernørene i Britannia hadde for stor makt. Han delte provinsen i to, Britannia Superior og Britannia Inferior (Øvre og Nedre Britannia). Dette førte til nesten et århundre med fred. Perioden, som kalles «Den lange freden», er dårligere belagt i kildene enn andre perioder i provinsens historie. Arkeologiske undersøkelser har imidlertid vist at det ble flere nedgravde skatter, hvilket tyder på at det allikevel var uro i provinsene. Det ble også bygget en rekke fort, som etterhvert ble kjent som sakserkystfortene, for å få kontroll over problemet med sjørøveri langs kysten.
I midten av det 3. århundre ble imperiet flere steder invadert eller rystet av opprør, samt at det kom stadig nye tronkrevere. Britannia ser ut til å ha vært blant de provinsene som slapp lettest unna, men kraftig inflasjon gjorde skade på økonomien. I 259 gjorde Postumus' galliske imperium opprør mot Gallienus. Britannia var en del av dette utbryterriket inntil 274, da Aurelian gjenforente det med Romerriket. Det var opprør i Britannia i slutten av 270-årene, først da en halvt britisk usurpator ved navn Bononus gjorde opprør for å slippe straff etter å ha mistet sin flåte ved Colonia. Dette opprøret ble slått ned av Probus, men kort tid etter gjorde en guvernør som man ikke kjenner navnet på opprør. Irregulære styrker bestående av vandaler og burgundere ble sendt over for å knuse opprøret, antagelig i 278.
De siste opprørene i provinsen ble ledet av Carausius og Allectus. Carausius var kommandant i flåten, antagelig i Den engelske kanal. Han ble anklaget for å ha beholdt bytte som var tatt fra pirater, og keiser Maximian ga ordre om å henrette ham. I 286 utropte han seg til keiser i Britannia og det nordlige Gallia, og fordi keiseren var opptatt med andre opprør fikk han sitte i fred en stund. Først i 288 ble en invasjonsstyrke sendt, men den ble slått tilbake. Carausius slo mynt for å vise at han var en legitim keiser, men i 293 sendte Constantius Chlorus en ny styrke. Opprørernes havn ved Boulogne ble tatt, og dermed mistet de sin flåtestøtte. Carausius ble myrdet av sin skattmester Allectus, som selv tok makten. Kort tid etter landet Asclepiodotus ved Clausentum og slo Allectus.
Constantius reiste selv til London og mottok der seiershyllest. Han valgte å dele opp øya ytterligere, i fire provinser:
Det fjerde århundre
Constantius Chlorus vendte tilbake til Britannia i 306, i den hensikt å invadere den nordlige delen av øya. Han slet med dårlig helse, men ledet allikevel felttoget. Kildene er uklare, og det er lite arkeologisk materiale som belyser felttoget, men det ser ut til at han tidlig på sommeren 306 seiret i et stort slag langt mot nord, før han vendte tilbake til York hvor han døde av naturlige årsaker 25. juli 306.
Hans sønn Konstantin hadde vært ved hans side da han døde og ble utropt til keiser av soldatene i Britannia. I motsetning til tidligere keiseremner i provinsen lyktes han i å sikre seg makten over imperiet.
Etter Konstans' død ble en ny usurpator utropt til keiser. Magnentius styrte provinsen inntil 353, da han ble slått og drept i slaget med Mons Seleucus. Konstantius II sendte den keiserlige notaren Paulus Catena for å ta seg av Magnentius' støttespillere. Dette utviklet seg til en heksejakt, og vicarius Flavius Martinus grep inn. Paulus svarte med å anklage Martinus for forræderi, og Martinus så seg nødt til å angripe Paulus med sverd for å drepe ham. Episoden endte med at Martinus begikk selvmord.
I 383 kom nok en usurpator, Magnus Maximus, som gjorde opprør i Segontium. Han tok med seg styrker over Kanalen til Britannia og kjempet med hell mot piktere og skotter omkring år 384. Han tok også store deler av den vestlige delen av imperiet. Men da han trengte større styrker på kontinentet og hentet over deler av legionene fra Britannia, benyttet irene anledningen til å gjennomføre raid i det nordlige Wales.
Opprøret endte i 388, men man var da ikke istand til å sende en full styrke tilbake til Britannia. Romerne hadde lidd store tap i slaget ved Hadrianopolis i 378 og slet med å finne nok soldater til å vokte grensene. Først i 396 ble det, på grunn av nye angrep på Britannia (antagelig ledet av vandalen Stilicho), sendt forsterkninger dit. Keiseren sendte flåtestyrker, og i 399 var det igjen fred i Britannia. Men garnisonene ble ikke forsterket, og i 401 ble ytterligere styrker trukket ut for å kjempe mot Alaric.
Slutten på det romerske styret
Den siste perioden av det romerske styret må først og fremst belyses gjennom arkeologi, ettersom de skriftlige kildene er dårlige for denne perioden. Det tradisjonelle synet har vært at det var en kraftig og generell tilbakegang på alle områder av samfunnet, men siden 1950-årene er dette blitt revurdert. Man har for eksempel funnet ut at det ble reist nye bygninger i Verulamium og Cirencester, mens eldre bygninger ble tatt i bruk til nye formål. Angrepene mot provinsen ser ut til å ha vært rettet mest mot landsbygden, mens byene slapp lettere unna. Ødeleggelseslag i flere byer er blitt datert til senere perioder, mens man tidligere trodde at byene ble ødelagt mot slutten av romersk tid. Noen av byene, som Canterbury, Cirencester, Wroxeter, Winchester og Gloucester fortsatte å eksistere i 5. og 6. århundre. Flere romerske villaer fikk nye mosaikkgulv i denne perioden, hvilket viser at ikke alle hadde økonomiske problemer. Samtidig var det utvilsomt slik at flere byer ble forlatt, og at mange områder ble rammet av nedgangstider i det 5. århundre.
Man har funnet svært få mynter slått mellom 378 og 388, hvilket også er et tegn på økonomiske nedgangstider. Det fortelles i kildene om problemer med å betale ut lønn til soldatene, og størrelsen på styrkene ble redusert. I løpet av 390-årene økte sirkulasjonen av penger igjen, men ikke slik som i tidligere perioder under det romerske styret. Etter 402 ble det slått meget få kobbermynter, mens sølv- og gullmynter fortsatt var tilgjengelige. Etter 407 ble ingen nye romerske mynter satt i sirkulasjon, og man antar at innen 430 var romersk mynt ikke lenger i bruk som vanlig betalingsmiddel. Storproduksjon av keramikk var antagelig oppgitt et par årtier før dette; mens de rike fortsatte å bruke metall og glass, begynte de fattige å bruke begere og kar av lær eller tre.
I 407 ble Konstantin III utropt til keiser av soldatene i Britannia. Han krysset Kanalen og gikk inn i Gallia med en hær. Det er uklart hvor mange soldater som ble igjen, og om det noen gang ble utnevnt noen ny kommandant. Da sakserne invaderte med en stor hær i 408 var det britene selv som slo dem tilbake, og i 409 skal britene, ifølge Zosimus, ha kastet ut sivile romerske embetsmenn. I 410 sendte keiser Honorius et reskript som gjorde det klart at Roma ikke lenger ville sende soldater for å forsvare britene. Dette kom som et svar på en bønn om hjelp, noe som er underlig i lys av at man året før kastet ut romere. Historikeren E. A. Thompson har forklart dette med at det antagelig dreier seg om et opprør fra de lavere klasser mot jordeierne i 409, som så resulterte i en bønn om hjelp fra jordeierne i 410. En lignende situasjon i Gallia på samme tid er bedre dokumentert, så dette er et plausibelt scenario.
Ettersom man nå ikke hadde verken sivile eller militære embetsmenn, begynte samfunnet å reorganisere seg. Høvdinger eller krigsherrer begynte å etablere seg over hele øya; mange av dem hadde romerske idealer og konvensjoner som forbilde.
Kristendommen hadde fått fotfeste i deler av befolkningen. Den var sterkt influert av Pelagius' lære om fri vilje, som ble erklært for å være et heresi (vranglære) av kirken i Roma. Religionen ser ut til å ha vært en motivasjonsfaktor i britenes avgjørelse om å kaste ut romerne. Det var dog ikke før på slutten av det 6. århundre at kristningen av øya virkelig skjøt fart.
Saksernes bosetning begynte på denne tiden. Vortigern oppfordret flere til å komme over fra kontinentet for å kjempe mot britene og pikterne. Gildas forteller at Vortigern fryktet en ny romersk invasjon, og det er mulig at dette var grunnen til at sakserne fokuserte spesielt på det sørøstlige England, det området hvor romerne hadde steget i land tidligere.
Med slutten på det romerske styret begynte en ny periode i Storbritannias historie, kjent som sub-romersk Britannia.
Byer i romersk Britannia
Der både latinsk og engelsk bynavn er markert som peker finnes det egen artikkel om romersk tid.
For en mer omfattende oversikt, se Liste over romerske stedsnavn i Britannia
Hedendom
Druidene, det keltiske presteskapet som er antatt å ha hatt sin opprinnelse i Britannia, ble gjort fredløse av Claudius, og i 61 forsøkte de forgjeves å forsvare sine helligdommer fra romernes ødeleggelser på øya Mona (Anglesey). Imidlertid fortsatte britonene under romersk styre å dyrke sine gamle keltiske guddommer, eksempelvis Ancasta, men ofte sammensmeltet med tilsvarende romerske guddommer som Mars Rigonemetos ved Nettleham.
I hvor stor grad tidligere trosforestillinger overlevde er vanskelig å beregne nøyaktig. Bestemte europeiske rituelle trekk som betydningen av tallet 3, betydningen av hode og av vannkilder forblir i de arkeologiske nedtegnelsene, men ulikhetene i votivgaver som ble gjort ved romerske bad som ved Bath i Somerset før og etter den romerske erobringen tyder på at kontinuiteten var bare delvis. Dyrkelsen av den romerske keiser er omfattende dokumentert, særlig ved militærleire. Grunnleggelsen av et romersk tempel dedisert Claudius ved Camulodunum var en av de umuligheter som førte til Boudiccas opprør. Det romerske tempelet på Pagans Hill i Somerset eksisterte fredelig fram til 400-tallet.
Østlige religiøse kulter som Mithras-kulten vokste i popularitet i løpet av slutten av okkupasjonen. Mithrastempelet i London er et eksempel på populariteten til mysteriereligioner blant de rike urbane klassene og templene til Mithras eksisterte også i militære sammenhenger i Vindobala ved Hadrians mur (Rudchester Mithraeum) og ved Segontium i romerske Wales (Caernarfon Mithraeum).
Kristendom
Det er ikke klart når eller hvordan kristendommen kom til Britannia. Et «ordkvadrat» fra 200-tallet er avdekket i Mamucium, den romerske bosetningen i Manchester. Det består av anagrammet PATER NOSTER skåret inn på et stykke fra en amfora. Det har blitt diskutert blant forskere om «ordkvadratet» faktisk er å betrakte som en kristen kulturgjenstand eller ikke, men om det faktisk er det, er det et av de aller tidligste vitnemål på kristendommen i Britannia. Det tidligste skriftlige bevis for kristendom som er bekreftet er et utsagn av Tertullian, ca. år 200, hvor han beskriver «alle begrensningene til spanjolene, og de ulike nasjoner til gallerne, og tilholdsstedene til britonene, utilgjengelige for romerne, men underkastet Kristus.»
Arkeologiske bevis for kristne samfunn begynner å opptre fra 200-tallet og 300-tallet. Små kirker i tre er antydet i Lincoln og Silchester, og små døpefonter er blitt funnet ved Icklingham og innenfor litus Saxonicum («den saksiske kysten», befestninger på begge sider av Den engelske kanal) i Richborough. Water Newton-skatten er et forråd av kristne kirkeplater i sølv fra tidlig på 300-tallet, og romerske villaer ved Lullingstone og Hinton St Mary inneholdt henholdsvis kristne veggmalerier og mosaikker. En stor kirkegård fra 300-tallet ved Poundbury med graver som var orientert øst-vest og mangel på gravgaver har blitt tolket som en tidlig kristen kirkegård, skjønt slike gravritualer var også i økende grad vanlige i hedensk kontekst i den samme perioden.
Kirken i Britannia synes å ha utviklet et brukbart geistlig system, noe som kommer tydelig fram i nedtegnelsene fra kirkemøtet i Arles i Gallia for året 314. Representert ved kirkemøtet var biskoper fra 35 bispeseter fra Europa til Nord-Afrika, inkludert tre biskoper fra Britannia: Eborius av York, Restitutus av London, og Adelphius. Kristendommen ble gort lovlig i Romerriket av Konstantin den store i 313. Theodosius den store gjorde kristendommen til statsreligion for riket i 391 og på 400-tallet var den allerede veletablert.
Sankt Alban, den første britiske martyr, er antatt å ha dødd tidlig på 300-tallet (skjønt en del daterer ham til midten av 200-tallet), fulgte helgenene Aaron av Caerleon og Julius av Isca Augusta. Et kjetteri, pelagianismen, ble startet av en britisk munk som underviste i Roma: Pelagius levde fra ca. 354 til ca. 420 eller 440.
Et brev funnet på en tavle av bly i Bath, datert til rundt 363, er i omfattende grad blitt publisert som bevis for kristendommen i Britannia under den romerske tiden. I henhold til den første oversettelsen ble det skrevet i Wroxeter av en kristen mann ved navn Vinisius til en kristen kvinne ved navn Nigra, og det er blitt hevdet at det var det første epigrafiske nedtegnelse av kristendommen. Imidlertid har denne oversettelsen av bokstavene åpenbart vært basert på paleografiske feil, og teksten har faktisk ingenting med kristendommen å gjøre, men består av hedenske ritualer.
Miljøbestemte endringer
Romerne innførte et antall plantearter til Britannia, inkludert muligens den nå meget sjeldne romersk nesle (U. pilulifera), som etter sigende skal ha vært benyttet av romerske soldater for å varme armer og legger, og spiselige snegler, Helix pomatia. Det er også en del bevis for at de må ha introdusert kaniner, men en mindre sørlige middelhavstype. Den europeiske hare (Oryctolagus cuniculus) som er alminnelig i dagens Britannia er antatt å ha blitt introdusert fra kontinentet etter den normanniske invasjonen i 1066.
Romerne var tvunget til justere seg til britisk klima og kunne ikke dyrke oliven som var vesentlig i dietten for befolkningen rundt Middelhavet. Grunnet befolkningsøkningen og stående hæravdelinger måtte matproduksjonen økes betydelig. Romerne ryddet skoger for å gjøre nye landområder egnet for jordbruk og innførte en skatt, annona militari, som ble betalt som en prosentandel av bondens produksjon. Romerne forbedret jordbruksredskapene ved å innføre redskaper kledd i jern, innførte velteplog, ljå med to håndtak og nye typer sigder og river. De innførte også ventilerte kornmagasin som erstatning for lagringsgroper som var utsatt for råte.
Romerne introduserte en ny type hvete kalt spelt som trivdes i britisk klima og som kunne bli sådd to ganger om året, noe som doblet produktiviteten. De innførte nye matvekster som kål, erter, selleri, løk, pastinakk, purre, agurk, reddik, gulrot og asparges foruten frukt som plomme, pære, druer, epler og kirsebær, og nøtter som valnøtt. De innførte dyr som påfugl, perlehøne og fasan.
Arv
I løpet av den romerske okkupasjonen bygde romerne et omfattende nettverk av veier som fortsatte å bli benyttet i senere århundrer. Eksempler er Ermine Street, Fosse Way, Stane Street, Stanegate og Watling Street. Mange er fortsatt i bruk den dag i dag.
Romerne bygde også vannforsyninger, sanering og kloakksystemer, men benyttet i større utstrekning tre i Britannia. Derfor er disse ikke så godt bevart som andre steder.
Mange av Britannias største byer, som London (Londinium), Manchester (Mamucium) and York (Eburacum), ble grunnlagt av romerne. Byer som ender på -chester eller -cester har som regel være romerste castra.
Britannia er også bemerkelsesverdig for å ha vært den største europeiske regionen fra det tidligere romerske riket som i dag ikke snakker (som morsmål):
Germanske språk kom til Britannia etter at romerne invaderte, og i større grad etter at de forlot De britiske øyer.
Åslandsgrend
Åslandsgrend er en grend i Fyresdal kommune i Telemark. Grenda ligger høyt og fritt over hoveddalføret, 500–550 moh, vendt mot sør. Åslandsgrend har mange funn fra vikingtida; økser, en skålvekt i bronse og en sigd, og det finnes flere gravhauger i grenda. Åslandsgrend har mange freda bygninger på gårder og et kulturlandskap som holdes i hevd av jordbruksdrift, og av sauer og hester som beiter. Fylkesplanta og orkidéen Søstermarihand, finnes flere steder i Åsland. Området er av Miljødirektoratet utpekt som særlig verdifullt kulturlandskap.
Grenda hadde egen skole fra 1863 til 1950, der også elever fra nabogrender gikk. Den gamle skolestua fra 1926 blir i dag brukt som grendehus. Det er 12 km fra grenda og ned til sentrum av Fyresdal.
Per 2017 bodde det ca. 40 personer i Åslandsgrend.
Sverre Hansen (fotballspiller)
Sverre Hansen (født 23. juni 1913 i Larvik, død 22. august 1974 samme sted) var en norsk fotballspiller, kjent som en av bronselaget fra Sommer-OL 1936. Han fikk 15 kamper for Norges herrelandslag i fotball og scoret 7 ganger i perioden 1933-36.
Hansen var fra Torstrand og spilte for IF Fram. Han var far til Arne Rolf Hansen, postbud og (som faren) ytre høyre i samme klubb, og oldefar til Kristoffer Normann Hansen, som spiller for Sandefjord Fotball.
Klatring på naturlige sikringer
Klatring på naturlige sikringer er en metode som benyttes der de naturlige formasjonene ligger til rette for sikker – eller relativt sikker – klatring uten irreversible inngrep i naturen i form av borebolter. Dette er både et sportslig og etisk spørsmål som har litt ulik praksis i ulike land. I Norge er det ikke alminnelig praksis å sette bolter der det er mulig å sikre med tradisjonelle sikringsmidler.
Iroquois Falls vannkraftverk
Iroquois Falls vannkraftverk er et vannkraftverk og en demning i elven Abitibi, beliggende i byen Iroquois Falls vest for Abitibi Lake, og langt nordøst i provinsen Ontario i Canada. Denne elva renner nordover og munner ut i James Bay ved Moosonee, helt sør Hudson Bay. Vannkraftverket får kraft fra egen demning i elva.
De totalt fem vannkraftverkene i Abitibi-komplekset nedenfor Abitibi Lake, omfatter:
Kemijärvi landkommune
Kemijärvi landkommune (svensk: Kemijärvi landskommun, finsk: Kemijärven maalaiskunta, nordsamisk: Giemajávri dálongielda) er en tidligere kommune i landskapet Lappland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1970. Kemijärvi landkommune var en finskspråklig kommune.
Kemijärvi landkommune ble slått sammen med byen Kemijärvi i 1973.
Magnification
Magnification er det syttende studioalbumet fra det engelske progressiv rock-bandet Yes, utgitt i september 2001. Det er bandets første nye album på 2000-tallet, og det andre i deres karriere der de benytter et symfonisk orkester. Første gang var på albumet Time and a Word fra 1970. Dette albumet viste seg å være et av bandets aller beste utgivelser de seneste årene.
Etter at medlemmene Billy Sherwood og Igor Khoroshev forlot bandet i 2000, ble det gjort forsøk på å få med Rick Wakeman i Yes igjen. Da han takket nei, valgte de å fortsette uten fast keyboardist. Under innspillingen kontaktet de filmmusikkkomponisten Larry Groupé, og han orkestrerte den delen av musikken som ellers ville blitt spilt av en keyboardist.
Magnification fikk en god mottakelse av både kritikere og publikum, og salget var relativt bra. Albumet kom på 186.-plass på Billboard 200 i USA og på 71.-plass på UK Albums Chart i Storbritannia.
Sporliste
Alle titler skrevet av Jon Anderson, Chris Squire, Steve Howe og Alan White.
Bjarne Smørdal
I juli 1941 var Smørdal maskinsjef på handelsskipet MS «Lidvard», som var underlagt blokade i Dakar i Senegal, som da var kontrollert av den tyskvennlige Vichy-regjeringen i Frankrike. Skipet, som ble ført av Nikolai Fredrik Lindtner, brøt blokaden under dramatiske omstendigheter. Hendelsen vakte adskillig oppmerksomhet under og etter krigen. Bedriften ble senere beskrevet både i bok og i film, begge deler med tittelen Flukten fra Dakar. Boken ble også oversatt til engelsk.
For sin deltagelse ble skipssjef Lindtner, maskinsjef Smørdal og maskinist Johan Karlsen i statsråd 21. august 1942 tildelt Krigskorset.
Força Aérea Portuguesa
Força Aérea Portuguesa (FAP) er Portugals flyvåpen. Det ble dannet 1. juli 1952, da hærens flyvåpen (Aeronáutica Militar) og marinens flyvåpen (Aviação Naval) ble slått sammen. Det er en av tre forsvarsgrener i Portugals forsvar og har historie som går tilbake til 1911.
Historikk
Portugisisk militærflyving har røtter tilbake til 1911 da hærens telegraftjeneste opprettet et ballongkompani og mottok en håndfull fly. Under første verdenskrig deltok portugisiske piloter på vestfronten i britiske og franske skvadroner. Portugisiske kolonistyrker i Mosambik disponerte en flyskvadron i sine operasjoner mot tyske styrker i Tysk Øst-Afrika.
I 1914 ble hærens flytjeneste (Serviço Aeronáutico Militar) og den militære flyskolen (Escola Militar de Aeronáutica) etablert. Disse ble senere senere samlet og reorganisert i 1918, samme år ble de første operative skvadronene etablert. Marinens flyvåpen ble grunnlagt i 1917.
I 1924 ble hærens flyvåpen en egen våpenart på lik linje med infanteriet og artilleriet. I 1937 ble organisasjonen reorganisert og fikk egen overkommando og i praksis gjort uavhengig fra resten av hæren.
Flyvåpnene deltok under revolusjonen i 1926, den spanske borgerkrigen og i nøytralitetsvern under andre verdenskrig. Portugal ble medlem av NATO i 1949.
Da flyvåpnene ble slått sammen i 1952 besto flyparken av en blanding av britiske, amerikanske og tyske flytyper.
Progenese
Progenese, også kalt pedogenese, er et fenomen som defineres ved at individet når kjønnsmodenhet på larvestadiet, mens videre vekst og utvikling er sterkt redusert eller helt stanset opp.
Organismen vil da i utgangspunktet ha de samme egenskaper som den ville hatt om den ikke var kjønnsmoden på tilsvarende tidspunkt. Dette gjelder størrelse, alder og anatomi (med unntak av fungerende forplantningsorganer og tilhørende forplantingsatferd). Sekundær økning i størrelse og videreutvikling hos senere generasjoner vil ofte kunne forekomme.
Appendikulariene
Et godt eksempel her er appendikulariene, en larveform av kappedyrene som er blitt kjønnsmodne på larvestadiet og har forkastet den voksne formen fullstendig. Beskjeden størrelse beholder de hele livet.
Flatormene
En teori går ut på at flatormene oppstod via progenese ved at et dyr som opprinnelig var i besittelse av kroppshule og andre avanserte egenskaper ble formeringsdyktig og stanset opp i sin videre utvikling på et så tidlig stadium av sin utvikling (ontogenese) at disse egenskapene ikke hadde fått tid til å dannes enda. Dette forplantningsdyktige larvestadiet dannet så utgangspunkt for videre utvikling i sin egen evolusjonære retning og resulterte blant annet i arter som med tiden ble store nok til å dekke et menneskes håndflate. Flatormene er i så fall ikke oppstått via reduksjon som tidligere antatt, heller ikke er deres manglende kroppshule da et primitivt trekk. Faktisk er fossile dyr som Vernanimalcula enda eldre enn flatormene, men er like fullt utstyrt med kroppshule og avansert anatomi.
Xenoturbella
Xenoturbella, som man tidligere regnet med til flatormene, ser derimot ut til å ha larvestadie med kroppshule og indre organer som er gått tapt hos det voksne individ. Da snakker vi om reell reduksjon, og flatormenes og Xenoturbellas tilsynelatende felles og tidligere antatt primtive egenskaper har dermed oppstått på to vidt forskjellige måter.
Neoteny
Ingemund Berulvson
Ingemund Berulvson (født 1900 i Grimstad, død 1976 i Kristiansand) er en norsk billedhugger som bodde og hadde sitt atelier i Kristiansand gjennom 45 år. Han ble utdannet ved Statens håndverk- og kunstindustriskole under Torbjørn Alvsåker fra 1922 til 1924 og på Statens kunstakademi som elev av Wilhelm Rasmussen fra 1924 til 1926. Han fikk også veiledning hos Antoine Bourdelle i Frankrike.
Berulvsons skulpturer, byster og krigsminnesmerker finnes blant annet i Kristiansand, Lillesand, Vestre Moland og Evje, hvor også hans siste arbeid, en statue av Jørgen Løvland, ble avduket i 1976. Alt i alt produserte Berulvson rundt 50 skulpturer, majoriteten var portrettbyster i bronse.
Berulvson og flere fra hans kull deltok i skulpturutsmykningen av Nidarosdomen.
Waris Hussein
Waris Hussein (født 9. desember 1938 i Lucknow i Uttar Pradesh i India) er en indisk regissør som er mest kjent for sine mange produksjoner for britisk TV. Han flyttet til Storbritannia med sine foreldre da han var ni år gammel fordi faren jobbet som diplomat.
Hussein gikk på University of Cambridge, hvor han studerte engelsk og drama. Der regisserte han blant annet den første amatøroppsetningen av Arthur Millers A View from the Bridge. Etter Cambridge studerte han scenedesign hos The Slade School of Fine Art i ett år. Han prøvde seg deretter som skuespiller, men fikk sjelden roller, på grunn av sitt utenlandske utseende. 21 år gammel forsøkte han seg derfor hos BBC. Han prøvde å komme seg inn på regissørkurset de hadde, og etter at en annen student falt fra, kom han inn. Hussein jobbet under kontrakt i seks år hos BBC før han gikk over til å jobbe som frilanser.
Han er spesielt husket for å ha regissert den første historien av Doctor Who, An Unearthly Child, i 1963. I 1964 regisserte han den fjerde historien, Marco Polo. Han har også regissert mange produksjoner, som BBCs versjon av A Passage to India (1965), Shoulder to Shoulder (BBC, 1974) og serien Edward and Mrs Simpson (1978) for Thames Television. I de to sistnevnte produksjonene jobbet han igjen med tidligere Doctor Who-produsent Verity Lambert. Han regisserte dessuten filmversjonen av Henry VIII and his Six Wives (1973( med Keith Michell, Charlotte Rampling og Donald Pleasance.
I 1983 avslo han tilbudet om å regissere Doctor Whos jubileumsspesial, The Five Doctors, for 20-årsjubileet. I 1990-årene regisserte han flere TV-filmer i USA.
Johan Karlsen
Johan Karlsen (født 2. februar 1903 i Bergen, død 12. februar 1971) var en norsk sjømann og krigsseiler under andre verdenskrig. Han er kjent for sin deltagelse i «Flukten fra Dakar», da MS «Lidvard» i juli 1941 brøt blokaden den befant seg underlagt i Fransk Vest-Afrika. For sin innsats ble han hedret med Krigskorset, Norges fremste utmerkelse.
I juli 1941 var Karlsen maskinsjef om bord på handelsskipet MS «Lidvard», som var underlagt blokade i Dakar i Senegal, som da var kontrollert av den tyskvennlige Vichy-regjeringen i Frankrike. Skipet, som ble ført av Nikolai Fredrik Lindtner, brøt blokaden under dramatiske omstendigheter. Hendelsen vakte adskillig oppmerksomhet under og etter krigen. Bedriften ble senere beskrevet både i bok og i film, begge deler under tittelen Flukten fra Dakar. Boken ble også oversatt til engelsk.
For sin bedrift ble skipssjef Lindtner, maskinsjef Bjarne Smørdal og maskinist Karlsen i statsråd 21. august 1942 tildelt Krigskorset.
Ytre Sandviken (Bergen)
Ytre Sandviken er et strøk i Bergen lengst nord i Bergenhus bydel, som strekker seg fra Munkebotselven (grense mot strøket Sandviken) i sør til den tidligere kommunegrensen (til 1972) mot Åsane i nord. Det er det nordligste strøket i bydelen Bergenhus. Sandviken er delt i to. Sandviken i sør og Ytre Sandviken i nord. Sandviken som ligger nærmest sentrum omfatter området fra den gamle bygrensen (til 1877) ved Mulelven i sør, til elven i Munkebotn i nord.
Beskrivelse
Strøket ble innlemmet i Bergen kommune i 1877, og omfatter 15 grunnkretser fra Lønborg til Neevengården med 6.360 innbyggere 1. januar 2012 og et areal på 2,32 km².
Hovedveien gjennom området er Helleveien og ender opp ved den gamle bygrensen nord for Lønborg. Ovenfor Sandviken sykehus går turveien Munkebotn oppover dalen forbi Sandviksbatteriet, og videre til Sandviksfjellet.
Historie
Området Sandviken var opprinnelig en eiendom. Den ble utskilt fra Bergen i 1561. Bergen kommune kjøpte Sandviken tilbake, og innlemmet den i Bergen by 1. januar 1877. Før dette hørte hele Sandviken til herredet Bergen landdistrikt.
Sandviken sykehus er det tidligere Neevengården sykehus.
I Ytre Sandviken lå også den gamle gården Hellemyren fra Amalie Skrams roman Hellemyrsfolket. Gaten i Bergen som heter Amalie Skrams vei ligger derimot i strøket Sandviken lenger sør.
Hegreneset ved Nyhavn har også vært del av forsvarsverket av byen.
Levekårsone
Ytre Sandviken utgjør en av kommunens 51 levekårsoner under navnet Hellen. Den omfatter 15 grunnkretser fra Lønborg til Neevengården med til sammen 6 589 innbyggere 1. januar 2015 og et landareal på 2,32 km².
Surtsey
Surtsey («Surts øy») er en vulkansk øy utenfor sør-kysten av Island. Øya er også Islands sørligste punkt. Den ble skapt av et vulkanutbrudd som begynte 130 meter under havoverflaten, og nådde overflaten 14. november 1963. Utbruddet kan ha startet noen få dager tidligere og varte fram til 5. juni 1967, da øya nådde sin maksimale størrelse på 2,7 km². Siden da har erosjon fra vind og bølger ført til en stadig reduksjon av størrelsen, og i 2012 var den kun 1,3 km².
Strandsiden (Bergen)
Strandsiden er et strøk i Bergen på Nordneshalvøyen i bydelen Bergenhus, beliggende på vestsiden av Vågens indre del. Strandsidens grense går i nord opp fra Nykirkeallmenningen langs Nordnes' grense til Haugeveien, så sørover Haugeveien, Klosteret til Østre Murallmenningen, ned denne til Murhvelvingen, så Strandgaten rett sør til Strandhjørnet og Vågsbunnens grense, videre langs Vågens strandlinje og tilbake til Nykirkeallmenningen. Strøket grenser i nord til Nordnes, i vest til Verftet og Nøstet, og i sør til Vågsbunnen og Sentrum. Hovedgatene i området er Strandkaien, Strandgaten, Østre Murallmenningen, Østre Holbergsallmenningen, Østre Nykirkeallmenningen og C. Sundts gate.
Surtsey
Den nye øya ble oppkalt etter ildens hersker Surt fra norrøn mytologi, og ble nøye studert av vulkanologer under utbruddet, og har siden utbruddets slutt blitt sett på med stor interesse av botanikere og biologer etterhvert som forskjellige dyr og planter har etablert seg på den golde øya. De undersjøiske magmaåpningene som skapte Surtsey er en del av Vestmannaeyjars undersjøiske vulkansystem, som igjen er en del av den Den midtatlantiske ryggen. Vestmannaeyjar-systemet forårsaket også det berømte utbruddet av Eldfell på øya Heimaey i 1973. Utbruddet som dannet Surtsey skapte også noen andre små øyer langs denne vulkanske kjeden, slik som Jólnir og noen ikke navngitte øyer. De fleste av disse eroderte bort i løpet av kort tid.
Forløpet til utbruddet
14. november 1963, klokken 7.15 UTC, seilte tråleren «Ísleifur II» utenfor Vestmannaeyjar-øygruppen, da kokken ombord oppdaget en mørk røyksøyle sørvest for fartøyet. Kapteinen trodde det kunne være et fartøy i brann, og endret kurs for å undersøke. Istedenfor et fartøy ble de vitne til et eksplosivt utbrudd som avga sort aske, noe som indikerte at et vulkanutbrudd hadde begynt på havbunnen.
Strandsiden (Bergen)
I området ligger Strandkaiterminalen for rutebåttrafikk og kjøpesenteret Kløverhuset, den gamle byporten Muren fra 1561 som blant annet huser Buekorpsmuseet, Nykirken fra 1763, Gågaten (del av Strandgaten) omgitt av pittoreske smau, og Bjørgvin videregående skole. Oppover i høyden ligger branntårnet (Corps de Garde) fra 1870, og like ved lå tidligere Munkeliv kloster fra ca. 1110. Ludvig Holberg ble født ved Holbergsalmenningen i 1684. Ved parken Klosterhaugen står statuen av Amalie Skram. Området består ellers av en rekke hoteller, butikker og bygårder. Fra Munkebryggen går Beffen i skytteltrafikk over Vågen til Bryggen.
Surtsey
Forløpet til utbruddet
På tross av at utbruddet var uventet, hadde det tidligere vært enkelte indikatorer på at et vulkanutbrudd var i emning. En uke i forveien hadde en seismograf i Reykjavík registrert svake rystelser, men åstedet for disse hadde ikke blitt stadfestet. To dager før utbruddet begynte, hadde et maritimt forskningsfartøy merket seg at havet i området var noe varmere enn normalt, og på samme tidspunkt hadde folk i kystbyen Vík, 80 km unna, lagt merke til lukten av svovel eller hydrogensulfid.
Strandsiden (Bergen)
Langs hele Strandsiden lå det tidligere sjøhus på stolper og bolverk ut i sjøen, med hoper imellom for effektiv lossing og lasting fra båt. Her fantes det altså ikke en sammenhengende kaifront slik det var på Bryggen. Etter en større brann i 1901 ble C. Sundts gate regulert inn og bebyggelsen endret karakter til større murgårder. Eksplosjonen på Vågen i 1944 raserte store deler av bebyggelsen ut mot Vågen, som ble erstattet av mer moderne blokkbebyggelse og bygårder. Etter hvert har Vågen blitt utfylt og større kaier har blitt anlagt. Strandsiden omfatter også de tradisjonsrike trehusområdene langs Strandgaten og opp mot Klosteret og Haugeveien. Strandgaten var alt fra 1600-tallet og helt til 1938, da Sundt & Co flyttet til Torgallmenningen, byens viktigste handlegate.
Strandsiden omfattes av grunnkretsene Nykirken og Klosteret, som hadde 996 innbyggere 1. januar 2014 og et samlet areal på 0,13 km². Den delen av grunnkretsen Klosteret som ligger sør for Østre Muralmenning tilhører strøket Sentrum. Til gjengjeld hører den delen av grunnkretsen Strandkaien som ligger østenfor Strandgaten til Strandsiden.
Surtsey
Den første tiden
I 11-tiden, 14. november 1963, hadde røyksøylen fra utbruddet nådd en høyde på flere kilometer. I begynnelsen fant utbruddet sted ved tre forskjellige åpninger langs en renne som i hovedsak strakk seg diagonalt i nordøstlig til sørvestlig retning, men i løpet av ettermiddagen hadde disse åpningene slått seg sammen til et sammenhengende utbrudd langs rennen. I løpet av den påfølgende uken var det kontinuerlige eksplosjoner, og etter bare få dager var den nye øya, som hovedsakelig besto av vulkansk slagg, over 500 meter lang og 45 meter høy.
Den nye øya fikk navnet sitt etter Surt, som i norrøn mytologi var ildens hersker. Ettersom utbruddet fortsatte ble det konsentrert rundt en åpning langs rennen, og begynte oppbyggingen av øya i en sirkulær form. 24. november målte øya rundt 900 × 650 meter. De voldsomme eksplosjonene som oppsto der lava kom i kontakt med sjøvann, medførte at øya besto av løse hauger av vulkansk slagg, som var svært utsatt for erosjon fra vinterstormene i Nord-Atlanteren. For øvrig tilførte utbruddene mer slagg enn hva erosjonen fjernet, og i februar 1964 hadde øya nådd sin største diameter på 1300 meter.
En interessant hendelse tidlig i øyas liv var landgangen 6. desember 1963 av 3 franske journalister som jobbet for Paris Match. Journalistene oppholdt seg på øya i rundt 15 minutter før voldsomme eksplosjoner tvang dem til å evakuere igjen. Journalistene hevdet på spøkefullt vis fransk herredømme over øya, men Island slo fast at øya var islandsk ettersom den oppsto innenfor islandsk territorialfarvann. Til sammenligning er herredømmet over en annen øy skapt av vulkansk aktivitet, Ferdinandea i nærheten av Sicilia, omstridt.
En permanent øy
De eksplosive freatiske utbruddene forårsaket av den lette tilgangen til vann fra utbruddsåpningene, kastet steiner opp til en kilometer vekk fra øya, og sendte skyer av vulkansk aske så høyt som ti kilometer opp i atmosfæren. Den løse haugen bestående av usammenhengende tefra ville lett blitt vasket vekk av bølgene hadde det ikke vært for den konstante tilførselen av fersk magma, og på dette stadiet av utbruddet kunne man ofte se store støvskyer som blåste vekk.
Tidlig i 1964 hadde kontinuerlige utbrudd bygget opp øya til en slik størrelse at sjøvannet ikke lenger nådde lavaåpningene, og den vulkanske aktiviteten ble mindre eksplosiv. Isteden besto hovedaktiviteten av sprutende lava og lavastrømmer. Disse skapte et hardt dekke bestående av ekstremt erosjonsbestandig stein på toppen av den løse vulkanske massen, noe som forhindret øya fra å forsvinne i havet igjen i løpet av kort tid. Effusive utbrudd pågikk fram til 1965, da øya til slutt hadde nådd et areal på 2,5 km²
28. desember 1963 ble det registrert en økning i den undersjøiske aktiviteten 2,5 km nordøst for Surtsey, som dannet en 100 meter høy rygg på havbunnen. Dette undersjøiske fjellet ble kalt Surtla, men nådde aldri havoverflaten. Utbruddene fra Surtla opphørte 6. januar 1964, og det har siden erodert ned fra en dybde på 23 m til 47 m.
Utbruddet dør gradvis ut
I 1965 avtok aktiviteten på utbruddet, men i slutten av mai samme år begynte et utbrudd ved en av magmaåpningene 600 meter utenfor nordkysten av øya. 28. mai kom en ny øy til syne. Den fikk navnet Syrtlingur. Utbruddene på Syrtlingur fortsatte fram til begynnelsen av oktober 1965, da øya hadde et areal på 0,15 km², men da utbruddene stanset eroderte den kjapt vekk, og forsvant i bølgene igjen 24. oktober.
Den 19. august 1966 begynte igjen utbrudd av lavastrømmer på hovedøya, noe som ga den ytterligere motstand mot erosjon. Utbruddsfrekvensen avtok jevnt, og opphørte fullstendig 5. juni 1967. Surtsey har vært en sovende vulkan siden. Det totale volumet av lava, som ble avgitt i løpet av de 3,5 årene utbruddet varte, var omtrent 1 km³, og øyas høyeste punkt var 174 moh.
Siden har erosjon redusert størrelsen på øya. Et stort område på sørøstsiden har fullstendig erodert vekk, mens en landtunge av sand, kalt Norðurtangi («Nordpunktet» på norsk), har vokst på den nordlige siden av øya. Det har blitt estimert at rundt 0,024 km³ (24 mill. m³) med materiale har gått tapt til erosjon, noe som står for rundt en fjerdedel av det originale volumet over havnivå.
Dyre- og planteliv på øya
Surtsey har helt siden dannelsen vært et utmerket sted for forskning på biokolonisering fra startpopulasjoner som ankommer utenfra, og øya ble gjort til et naturreservat allerede i 1965, mens vulkanen fremdeles hadde utbrudd. I dag har bare et lite antall forskere tillatelse til å gå i land på øya, og den eneste andre måten man kan se Surtsey på nært hold er ved hjelp av småfly.
Planteliv
De første livsformene som etablerte seg på øya var mose og lav, som begge dukket opp så tidlig som 1965. Mose og lav dekker i dag en stor del av øya. I løpet av øyas 20 første leveår ble det observert 20 forskjellige plantearter, men kun 10 av disse etablerte seg permanent i det næringsfattige jordsmonnet.
Ettersom fugler begynte å hekke på øya, ble kvaliteten på jordsmonnet bedre, og det ble mulig for mer avanserte plantearter å overleve på øya. I 1998 ble den første busken funnet på øya – en brekkavier (Salix phylicifolia), som kan bli opptil 4 meter høy. Totalt har det blitt funnet minst 60 plantearter på Surtsey, hvorav 30 har etablert seg permanent. Flere arter fortsetter å dukke opp – grovt sett rundt 2–5 arter i året.
Fugleliv
Utviklingen av fuglelivet på Surtsey har både vært avhengig av og fremskyndet plantelivet. Fuglene bruker planter for å bygge rede, og de medvirker også til frøspredning. I tillegg gjødsler de jordsmonnet med sin guano. Fugler begynte å ta i bruk øya til hekking 3 år etter at utbruddene hadde opphørt, med havhest og alker som de første til å bosette seg. Åtte fuglearter er nå regelmessig å finne på øya.
En måkekoloni har vært tilstede siden 1988, selv om måker ble observert på breddene av den nye øya bare uker etter at den først dukket opp. Måkekolonien har vært av spesiell betydning for utviklingen av plantelivet på Surtsey, og måkene har på grunn av sitt høye antall hatt en mye større innvirkning på plantekoloniseringen enn noen andre hekkende fugler. En ekspedisjon fant i 2004 de første bevis på at lundefugl hekker på øya. Lundefugler er svært vanlige på resten av øygruppen.
I tillegg til å være et hjem for noen fuglearter, har Surtsey også blitt brukt til mellomlanding for trekkfugler; spesielt de som trekker mellom De britiske øyer og Island. Arter som har vært observert inkluderer blant annet sangsvane og flere varianter av gås og ravn. Selv om Surtsey ligger øst for hovedtraseen for trekkfugler i området, har øya blitt et hyppig stoppested etterhvert som vegetasjonen har bedret seg.
Marint liv
Kort tid etter at Surtsey hadde blitt dannet ble det observert sel i området rundt øya. Den begynte etter kort tid å dra opp på svabergene, spesielt på den nordlige landtungen, som vokste ettersom bølgene eroderte øya. Det ble observert forplantning blant seler på øya i 1983, og en gruppe på opp mot 70 seler gjorde øya til sin parringsplass. Gråsel er mer vanlig på øya enn steinkobbe, men begge har etablert seg på øya. Sel tiltrekker seg også spekkhuggere, som ofte er å se i farvannet rundt Vestmannaeyjar-øygruppen, og nå også ofte i farvannet rundt Surtsey.
På den undersjøiske delen av øya finnes det mange marine arter. Sjøstjerner finnes i hopetall, såvel som kråkeboller og albueskjell. Stengrunnen er dekket av alger, og tang dekker store deler av de undersjøiske skråningene på vulkanen – med den høyeste tetteheten mellom 10 og 20 meter under havoverflaten.
Annet liv
Etableringen av insektsbestander på øya ga mat for fugler, og dette hjalp igjen andre arter å etablere seg på øya. Døde fugler ga næringsgrunnlag for kjøttetende insekter, mens gjødslingen av jordsmonnet og den påfølgende oppblomstringen av planteliv gjorde det også beboelig for planteetende insekter.
Enkelte høyere former for landdyr har etterhvert etablert seg i jordsmonnet på Surtsey. Den første makken ble oppdaget i en jordprøve i 1993, og kom trolig dit fra Heimaey ved hjelp av en fugl. Snegler ble funnet i 1998, og så ut til å tilsvare dem som finnes på den søndre delen av det islandske fastlandet. Edderkopper og biller har også etablert seg på øya.
Øyas framtid
Etter at utbruddene hadde opphørt, opprettet forskerne et nettverk av målepunkter som de kunne bruke til å måle endringer i øyas form. I de 20 årene som fulgte etter at vulkanen stilnet, avslørte målinger at øya jevnt og trutt sank sammen og hadde blitt omtrent 1 meter lavere. Sammensenkningen var i begynnelsen rundt 20 cm i året, men ble mindre og mindre over tid, og var på 90-tallet nede i rundt 1–2 cm i året. Det fantes mange årsaker til dette: Stabiliseringen av den løse tefraen som mesteparten av øya besto av, sammentrykking av havbunnsavsetninger under øya, og en krumning nedover av litosfæren på grunn av vulkanens vekt.
Det typiske utbruddsmønsteret for vulkaner i Vestmannaeyjar-øygruppen er at hvert utbruddssted bare har ett utbrudd, så det er derfor lite trolig at øya blir større gjennom fremtidige vulkanutbrudd. Den grove sjøen har erodert øya helt siden den først dukket opp, og siden det siste utbruddet har nesten halve arealet gått tapt. Øya mister for tiden rundt 10 000 m² av overflaten hvert år.
Forøvrig er det lite sannsynlig at øya forsvinner helt i den nærmeste fremtid. Det eroderte området besto for det meste av løs tefra, som lett vaskes vekk av vind og bølger. Mesteparten av det som er igjen består av størknet lava, som er langt mer motstandsdyktig mot erosjon. I tillegg har komplekse kjemiske reaksjoner i den løse tefraen inni øya dannet palagonitt-tuff. På Surtsey har denne prosessen gått ganske raskt på grunn av de høye temperaturene relativt nær overflaten.
Selv om øya fremdeles minker i størrelse, vil den likevel trolig bestå i mange hundre år før den blir helt erodert vekk. Man kan få en pekepinn på hvordan den vil se ut i fremtiden ved å se på de mange andre små øyene i Vestamannaeyjar-øygruppen, som ble dannet på samme måte som Surtsey for flere tusen år siden og som har blitt utsatt for betydelig erosjon siden dannelsen.
I 2001 leverte de islandske myndighetene inn en søknad til UNESCO for å få Surtsey registrert som en del av verdensarven. Øya kom på listen 7. juli 2008.
Ørret
Utbredelse og spredning
Ørret hører opprinnelig hjemme i Europa og Lilleasia, men den er for lengst spredt til nesten alle verdensdeler. Til Norge kom den trolig fra sjøen etter siste istid. Mennesket hjalp den videre, forbi høye fosser og opp strie elver, slik at den også kunne kolonisere store deler av høyfjellene. Ifølge Svein Indrelid har utsetting av ørret pågått i Norge siden eldre steinalder.
Ørret tåler store temperatursvingninger bedre enn andre ørretarter. Den var derfor enkel å introdusere til nye steder. Britene introduserte arten i India (1863), Tasmania (1864), Australia, New Zealand (1867), og Sør-Afrika (1876). En amerikansk kultiveringsekspert ved New York Fish Commission bragte med seg befrukta ørretegg fra Tyskland til Caledonia Fiskeklekkeri i USA. Noe tidligere samme år bragte en annen kultiveringsekspert med seg befrukta ørretegg fra Tyskland til Northville Fiskeklekkeri i Michigan. Disse ble senere introdusert til Pere Marquette-elva i det nordlige Michigan. Innen fem år var gått var befrukta ørretegg spredt til klekkerier over hele USA. Fisken ble introdusert til 45 stater, hvorav den trives og yngler i 34. Ørret ble også introdusert til Canada mot slutten av 1800-tallet.
Beskrivelse
Navnet ørret eller aure stammer fra den norrøne beskrivelsen av denne fisken, aurriði – den som rir eller farer fram og tilbake på auren, altså grusbunnen, i gytetiden.