cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Besseggen
Turen over Besseggen
Besseggen går opp til Veslfjellet, har så et kort parti som er bratt og luftig, går videre over det flatere partiet Bandet (1604 moh.), og ender til slutt på Memurubu hvor noen overnatter. Mange turgåere begynner turen fra Memurubu Turisthytte og denne turen er beregnet av Den Norske Turistforening å ta 6 timer. Det er bratt opp fra Memurubu til Bjørnhøltjørna, turen går videre ned på Bandet som er det flate omkring 100 meter brede eidet mellom Gjende og Bessvatnet (det er bratt ned mot Gjende). Fra Bandet går en bratt og luftig kam opp mot Veslfjellet. Det har vært få ulykker: Et unntak er en person truffet av lynet og en turgåer som i 1867 omkom da han gikk utenom ruten.
Det er også en alternativ måte å gå Besseggen på. Det er å gå fra enten Gjendesheim, eller Bessheim, opp til Bessvatnet. Fra der går man rundt Bessvatnet, og kommer inn på stien fra Memurubu, på Bandet. Derfra følger man stien over selve Besseggen. Dersom man skal tilbake til Gjendesheim, så følger man hovedstien hele veien. Skal man tilbake til Bessheim, så følger man hovedstigen til litt forbi høyeste punkt, til man kommer til et lite skilt med Bessheim på. Fra der går man ned til Bessvatnet, og videre ned til Bessheim igjen.
Naturvern
Det store antallet turgåere har ført til stor slitasje på stiene opp til Besseggen både fra Gjendesheim og Memurubu. Statens naturoppsyn (SNO) bevilget 1 175 000 kroner til restaurering av stiene i 2005. Prosjektet som begynte i 2005 legger ned steinplater på stien for å begrense ytterligere skade og forebygge videre erosjon av stien. Steinplatene ble fløyet med helikopter fra Vågå, siden det er ulovlig med masseuttak av stein fra Jotunheimen nasjonalpark.
Konkurranser
I 1961, 1962 og 1963 ble Besseggløpet arrangert om sommeren av Norges Orienteringsforbund i samarbeid med Den Norske Turistforening. Løpet ble startet opp igjen av lokallaget til turistforeningen i 2011. Løpet har enkeltstart og begrensning på antall deltagere. Rekorden (per 2021) ble satt i 2014 av Tomas Bekeret (27) og er på 1.15.40. Han slo da den gamle rekorden til Reidar Andreassen fra 1963 med ett minutt og åtte sekunder. Den gamle rekorden var 51 år, men det hadde bare blitt arrangert tre løp i mellomtiden. Vinnertidene i løpet varierer mye ut fra værforhold. I dameklassen satte Valborg Østberg fra Gjøvik rekord i 1963 med tiden 1.39.47. Denne ble slått av Johanna Åstöm i 2020 med tiden 1.35.07.
Young Vic
Young Vic er et teater i området South Bank i London. Teateret har spesialisert seg på å gi muligheter for unge skuespillere og regissører, med oppsetninger som er sikta inn mot et ungt teaterpublikum. Siden 2000 har teateret vært leda av dramatikeren David Lan.
Tomtefeste
Tomtefeste reguleres gjennom tomtefesteloven av 20. desember 1996.
Young Vic
Navnet har direkte sammenheng med det tradisjonsrike teateret Old Vic, som ligger like ved. I 1970 ble Young Vic Company etablert som en avlegger av Old Vics teaterskole. Hensikten var å skape et tilgjengelig teater med høy kunstnerisk kvalitet til en overkommelig pris for et ungdommelig publikum. Tiltaket var ment som et forsøk i midlertidige lokaler, men er blitt permanent. Teateret stengte i 2004 for en gjennomgripende ombygging og forbedring av lokalene, og gjenåpna i 2006.
Tomtefeste
Tomtefeste i praksis
Tomtefesteinstituttet har historisk oppstått som en ordning der den som leier tomten har fått rimelig tilgang til en tomt han kan bygge hus på. Istedenfor å legge ut et engangsbeløp i form av ordinær kjøpesum for tomt, kan fester betale for bruk av tomten gjennom årlig festeavgift i festeperioden.
Young Vic
Young Vic spiller fortrinnsvis klassiske stykker, men ofte i nyskapende tolkninger og oppsetninger. Mange kjente skuespillere har arbeidet ved Young Vic, blant andre Vanessa Redgrave, Helen Mirren, Judi Dench, Timothy Dalton, Ian McKellen, og Jude Law.
Tomtefeste
Tomtefeste i praksis
For bortfesteren er feste en måte å skaffe inntekter fra en eiendom uten selv å drive virksomhet der.
Diskusjon
Etter at en ny tomtefestelov trådte i kraft 1. januar 2002, har tomtefesteordningen vært hyppig gjenstand for debatt i det offentlige rom og også vært gjenstand for rettslig behandling. Den historiske utvikling kan i grove trekk sammenfattes som en stadig sterkere lovmessig vern for festersiden, spesielt i festeforhold til bolig- og fritidsformål. I sistnevnte festeforhold har fester, på nærmere vilkår, en innløsningsrett og forlengelsesrett, selv om festeavtalen var tidsbestemt og partene da avtalen ble inngått forutsatte at tomten skulle falle tilbake til bortfester (grunneier) når avtalen opphører.
Den europeiske menneskerettighetsdomstolen i Strasbourg konkluderte i en dom av juni 2012 med at tomtefestelovens § 33, som gir rett til forlengelse av tomtefeste på samme vilkår, var i strid med retten til eiendom etter den europeiske menneskerettighetskonvensjonens første tilleggsprotokoll. .
I festeforhold til bolig- og fritidsformål har også reglene om innløsningssummens størrelse vært et omstridt tema. Etter flere endringer og saker i Høyesterett om reglenes grunnlovsmessighet, er reglene per 2010 slik at at hovedregelen er innløsning til 25 ganger regulert årlig festeavgift på innløsningstiden. I de tilfeller der avtalen er tidsbegrenset eller oppsigelig (fra bortfesters side), kan bortfester i stedet velge å kreve 40 % av tomtens markedsverdi, med fradrag for verdien av festers påkostninger av typen vei, vann/kloakk, opparbeiding etc..
Spørsmålet om hva som faller innunder begrepet «bustadhus» i tomtefesteloven, herunder vernereglene, ble behandlet av Høyesterett i 2013 (Rt. 2013 s. 504, den såkalte «Gamle Drammensvei-dommen»). I 2017 tok Høyesterett tilsvarende stilling til begrepet «fritidshus» (HR-2017-1780-A, den såkalte «Bardu-dommen»). I begge dommene kom Høyesterett til at det er formålet med festeavtalen som er avgjørende. Festeavtaler der formålet med avtalen er at festeren skal kunne benytte eiendommen til for eksempel rekreasjon og fritidsformål, faller normalt innunder lovens verneregler om fritidshus. Dette gjelder særlig om den faktiske bruken har stått i samsvar med formålet på avtaletidspunktet. Det betyr også at det ikke er avgjørende hvem som er fester. Dersom en har inngått en festeavtale med fritidsformål, spiller det liten rolle om fester er en privatperson eller en forening.
Bartholomew Ulufa’alu
Bartholomew (Bart) Ulufa'alu (født 25. desember 1950, død 25. mai 2007) var en politiker på Salomonøyene. Han var statsminister fra 27. august 1997 til 30. juni 2000.
Bakgrunn
Ulufa'alu hadde en bachelorgrad i økonomi fra universitetet på Papua Ny-Guinea. Under studiene var han leder for studentunionen på universitetet.
Politiker
Han grunnla fagforbundet Solomon Islands General Workers' Union i 1975. Han danna også partiet Nationalists Party (seinere National Democratic Party – NADEPA), som stilte til valg ved parlamentsvalget året etter. Partiet fikk 8 av 38 mandater. Blant annet kom Ulufa'alu sjøl inn for kretsen Øst-Honiara. NADEPA fikk imidlertid et mye svakere resultat i 1980 og endte med bare to mandater.
Da Peter Kenilorea måtte gå av som statsminister i 1981, måtte Solomon Mamaloni skaffe støtte nok til å danne regjering. Dermed fikk Ulufa'alu posten som finansminister.
Ved valget i 1984 mista Ulufa'alu plassen i parlamentet. Han gikk da over i næringslivet, og han var snart leder for så vel Salomonøyenes handelskammer og en landbruksorganisasjon. Ved en partisplittelse stifta han i 1988 Solomon Islands Liberal Party, og i 1989 vant han igjen valget og blei et sentralt medlem av opposisjonen. I 1990 fikk han tilbud fra Mamaloni om en godt betalt rådgiverjobb ved statsministerens kontor. Ulafa'alu takka ja til dette, noe som krevde at han sa fra seg vervet som parlamentsmedlem.
I 1997 blei Ulufa'alu nok en gang valgt inn, denne gangen for distriktet Aoke/Langa Langa. Han blei gjenvalgt i 2001 og 2006.
Statsminister
Etter valget i 1997 blei Ulufa'alu statsminister som leder for Alliance for Change (Endringsalliansen), med et flertall på én over Mamaloni. Landet var da i store økonomiske vansker, korrupsjonen var omfattende, og avskoginga skjedde i et faretruende tempo. Ulufa'alu satte i gang reformforsøk, men sleit med stadige mistillitsforslag i parlamentet. Regjeringas plan var å privatisere (evt overlate til de kirkelige organisasjonene) store deler av nasjonens infrastruktur. På den andre sida gikk den inn for endringer i skattesystemet ved å avvikle fritaksordninger for deler av næringslivet. Den foreslo også sterkere kontroll med tømmerindustrien og avvikling av kasinodriften i Honiara. (Det er her verdt å merke at eks-statsminister Mamaloni hadde sterke private interesser både innen tømmer og kasino.)
Mot slutten av perioden var landet prega av borgerkrigstilstander, hovedsakelig mellom befolkningsgrupper med opprinnelse på Guadalcanal og Malaita. Regjeringa gjorde forskjellige forsøk på å dempe konflikten. I 1999 erklærte den unntakstilstand og bad om assistanse fra Australia og New Zealand, noe disse landa avslo.
Kidnapping, fratreden
I juni 2000 ble Ulufa'alu kidnappa av medlemmer av geriljabevegelsen Malaita Eagle Force, som mente han – til tross for sin bakgrunn som malaiter – ikke gjorde nok for å støtte dem. Han valgte da å gå av som statsminister i bytte mot å bli satt fri. Hans tidligere finansminister, Manasseh Sogavare, som etter hvert hadde slutta seg til opposisjonen, blei valgt til ny statsminister.
Etter valget i april 2006 gikk Ulufa'alus liberale parti og flere andre partier sammen i en koalisjon under betegnelsen 'Grand Coalition for Change' (GCC; storkoalisjonen for forandring). Målet var å overta regjeringsmakta fra koalisjonen mellom People's Alliance Party og ei gruppe uavhengige under ledelse av Snyder Rini. Da GCC valgte å ikke ha Sogavare som sin statsministerkandidat, gikk denne over til å støtte Rini. Til gjengjeld fikk han posten som handelsminister.
Valget av Rini som statsminister var en utløsende faktor for tre dager med voldsomme opptøyer i hovedstaden Honiara, noe som særlig gikk ut over bydelen Chinatown, ettersom det blei påstått at Rini hadde mottatt bestikkelser fra kinesere. Sogavare skifta igjen side, og 5. mai 2006 blei han utnevnt som statsminister for GCC.
Ulufa'alu blei finansminister for koalisjonsregjeringa. Han led imidlertid av alvorlig diabetes, og måtte gå av etter fem måneder. Den offisielle grunnen var helsa, men det er også påstått at det kunne ligge politiske grunner bak.
Ulufa'alu døde 25. mai 2007.
Giske (øy)
Giske er den minste bebodde øya i Giske kommune i Møre og Romsdal, og har 762 innbyggere (01.01.2014). Jordbruk, fiske og trevareindustri er de viktigste næringsveiene. Giske fikk fastlandsforbindelse i 1987, da Giskebrua til Valderøy stod ferdig. Giske fikk senere utvidet veiforbindelse til Godøy gjennom Godøytunnelen som åpnet i 1988.
Kultur og idrett
Navnet Giske er trolig avledet av norrønt gizki (duk eller klut), som viser til øyas flate form. Giske var sete for flere mektige slekter; slekten til Ragnvald Mørejarl, Arnungeætta fra 900-tallet, og Giskeætta videre oppover i middelalderen.
Øya har fornminner fra mange epoker, for eksempel Mjelthaugen fra bronsealderen, Giske kyrkje fra middelalderen og det tidligere Giskegodset. Det historiske Giskespelet, som blir fremført annen hver sommer, forteller om sagaen til Arnungane.
Øya er også kjent for å huse Sommerfesten. Festivalen arrangeres årlig den første helga i juli.
Giskes idrettslag er Giske IL. I 2022 vant A-laget i fotball 0-1 og 3-2 mot Valderøya.
Geografi
Øya har et areal på 2,67 km². Ørnebakken (26 moh.) er øyas høyeste punkt.
Våtmarksområdet Makkevika er et fredet fugleområde. Kystlinjen har mange fine sandstrender som blir brukt av både fastboende og turister. På Kvalneset, vest på øya, ble det tidligere tørket fisk.
Triumfbuen (roman)
Triumfbuen (originaltittel: Arc de Triomphe) er en roman av den tyske forfatteren Erich Maria Remarque fra 1946. Boka ble utgitt på norsk i 1947.
Handlingen foregår i Paris i 1939, på et tidspunkt da de fleste skjønner at en ny krig er uunngåelig. Hovedpersonen er en tysk kirurg som oppholder seg illegalt i Frankrike, og som for tiden lever i Paris under navnet «Ravic». Hjemme i Tyskland har han vært utsatt for tortur og skarpe forhør fordi han var antatt å sitte inne med opplysninger om jøder og opposisjonelle som han hadde holdt skjult i huset sitt. Han ble satt i konsentrasjonsleir en tid, deretter innlagt på sjukehus, og greide så å flykte herfra til utlandet.
Seinere har han deltatt som lege på republikansk side under den spanske borgerkrigen. Etter Francos seier har han så endt opp i Paris. Franske myndigheter anerkjenner ikke flyktninger fra Tyskland, og «Ravic» lever hele tida under trussel om å bli avslørt og sendt ut av landet. Derfor lever han på Hotel International, som har spesialisert seg på å huse flyktninger av alle slag fra hele Europa. Han livnærer seg ved å utføre vanskelige operasjoner på private klinikker. «Ravic» garanteres full diskresjon – men må finne seg i at oppdragsgiveren får æren og det meste av honoraret. Han fungerer dessuten som privat tilsynslege ved et bordell.
Under en nattevandring i Paris' gater støter han på den unge «Joan Madou», som streifer apatisk og formålsløst omkring midt på natta. Han forstår at han må ta hand om henne, og finner etter hvert ut at hun er på flukt fra et hotellrom der mannen – som hun var i ferd med å skilles fra – ligger død etter et slagtilfelle. «Ravic» tar hand om de praktiske sidene ved dødsfallet, og er fast bestemt på gjøre seg ferdig med saken og glemme «Joan».
Mye mot sin vilje oppdager han at han har begynt å få følelser for «Joan». Han har vært fast bestemt på ikke å knytte seg til noe eller noen, men må etter hvert innse at han er blitt like avhengig av henne som hun av han. De trykkende ytre omstendighetene skal imidlertid snart vise seg å gjøre forholdet komplisert.
Gwendoline Butler
Gwendoline Butler (født 19. august 1922 i Blackheath, London i Storbritannia, død 5. januar 2013 i Birmingham) var en engelsk forfatter. Hun skrev også under pseudonymet Jennie Melville.
Triumfbuen (roman)
Mens forholdet til «Joan» og oppgjøret med «Haake» nærmer seg en løsning, rykker også verdenskrigen nærmere utover sommeren 1939. Romanen slutter den dagen Frankrike erklærer Tyskland krig.
Gwendoline Butler
Hun er særlig kjent som forfatter av kriminallitteratur, men har også skrevet historiske romaner, romantikk, gotiske romaner og annen skjønnlitteratur. Som krimforfatter er hun mest kjent for sin serie om John Coffin, Divisional Detective Inspector for a South London District, senere Chief Commander of the Second City of London's Police. I 1973 ble hun av Crime Writers' Association belønnet med The Silver Dagger for A Coffin for Pandora.
Coffin-romanene er lagt til et oppdiktet London med stedsnavn og geografi som ligner, men ikke er helt lik, virkeligheten. Bøkene er kjent for sin atmosfære. Da The Times tok med Butler på sin liste over «et hundre krim-mesterverk», verdens hundre beste nålevende og avdøde krimforfattere, het det at: «...hver eneste bygning beskrevet i Coffin-bøkene synes hjemsøkt av essensene og minnene destillert fra flere århundrer med blodig historie.»
Under pseudonymet Jennie Melville skrev Butler fra 1962 en serie romaner om politikvinnen Charmian Daniels. På grunnlag av denne serien har enkelte kritikere utropt henne til skaperen av en undersjanger de forsøksvis har kalt «politikvinneroman», det vil si romaner som sjangermessig kan plasseres i krysningspunktet politiroman og kvinnelitteratur. Pseudonymet er også brukt på bøker som ikke tilhører denne serien.
Unterscharführer
Unterscharführer, «nestlagfører», graden var den laveste underoffiser-graden, men er allikevel mest sammenlignbart med en «korporal», var en paramilitær grad i Schutzstaffel (SS). Den ble tatt i bruk av (SS) fra 1934 etter De lange knivers natt og til slutten av andre verdenskrig.
De lange knivers natt førte til en reorganisering av SS og medførte at en rekke nye grader ble innført, og kunne slik skille SS ytterligere fra Sturmabteilung (SA).
Gwendoline Butler
Butler giftet seg i 1949 med historikeren Lionel Butler, professor i historie, senere rektor av Royal Holloway College (død 1992).
Unterscharführer
Allgemeine-SS
Innen Allgemeine-SS hadde en unterscharführer vanligvis kommando over en liten enhet på mellom syv og 15 SS-menn. Også folk som hadde stabsoppgaver innen organisasjonen kunne ha denne graden, også innen SS-enheter som Gestapo, Sicherheitsdienst og Einsatzgruppen.
SS-Totenkopfverbände
I tjenesten ved konsentrasjonsleirene gjennom SS-Totenkopfverbände, hadde ofte unterscharführer funksjonen som såkalt Blockführer, og var de som hadde det overordnede ansvaret for en fangebrakke i konsentrasjonsleiren. Dette gjorde at graden gjennom posisjonen som Blockführer ble en sentral posisjon i Holocaust, da det oftest var en Blockführer som ledet de ulike Sonderkommandoene.
Waffen-SS
I Waffen-SS ble graden som unterscharführer brukt som lagfører eller nestleder av en tropp. Graden ble ansett for å være likestilt med den laveste offisersaspirantgraden SS-Junker.
Patrick Byrne
Patrick Byrne (født 11. april 1965 i Chicago) er en kjelkehockeyspiller fra USA, som spiller venstre wing. Han mistet en fot i november 1992, i en byggeulykke.
Da han deltok i de paralympiske vinterlekene i 2002 hadde han spilt kjelkehockey i bare to år. I 2010 ble han oppført i Illinois Hockey Hall of Fame.
Slow Atomic Bomb
Slow Atomic Bomb er et musikkalbum med Liliedugg, utgitt i 2009 under plateselskapet Oh Yeah!.
Kunståret 1318
Kunståret 1318 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1318.
Verk
1316-1318: Parente di Giotto maler «Fremstillingen av Jesubarnet i tempelet» i Basilica Inferiore, Assisi
Dødsfall
…
Strand hotell
Strand hotell kan vise til flere hoteller.
Europalerk
Europalerk (Larix decidua) er et bartre i furufamilien.
Beskrivelse
Det er et ganske smalt bartre som kan bli 50 meter høyt. På de vannrett utstående kraftige grenene henger mindre grener. Barken er lys brun og trevlet. Skuddene har rosa-brun, tynn bark. Nålene mindre enn 1 mm brede, lysegrønne. Hunnblomsteen er lyst rubinrøde, sitter på en seng av unge nåler. Hannkongler blir tidlig lyst brune, er ovale og 2-3 X 2,5 cm store, med ganske tette skjell. Frøet har en stor vinge. Europalerk feller nålene om vinteren. Utpå høsten får treet en gyllen gul farge, før nålene faller av. Om våren kommer det nye friske grønne nåler og samtidig blomstrer treet. Lerker kan bli svært gamle (>900 år).
Naturlig utbredelse
Sørøstre Frankrike, Sveits, Nord-Italia, Sør-Tyskland, Østerrike, Tsjekkia, Slovakia, Polen, Ukraina og Romania. I Alpene og Karpatene vokser treet mellom 1000 – 2200 (-2500) moh. I de østlige Karpatene og i Nordvestlige Ukraina vokser en varietet L. decidua var. carpatica, mens i Polen og Romania forekommer L. decidua var. polonica.
Utplantet utbredelse og bestand
Treet har blitt plantet i Norden og finnes forvillet mange steder. Den er naturalisert i hele Danmark, samt Norge opp til Namdalen og på Østlandet nord til Mjøsa – i Sverige nord til Gävle. Den vokser ikke i Finland eller Baltikum.
Den første kjente utplantingen av europeisk lerk i Norge skjedde på Solum prestegård i Skien i 1772 og Havstein gård i Trondheim (1780). Lerk er først og fremst benyttet som prydtre og mye brukt i hager, parker, alléer og på kirkegårder. I Norge er det satt ut flere lerkearter, bl.a. japanlerk (L. kaempferi) og sibirlerk (L. sibirica). Disse er henholdsvis mye benyttet på Vestlandet og i innlandsfylkene samt nord i landet. Frem til år 2000 var det satt ut ca. 16 millioner planter av lerk i Norge, noe som tilsvarer et areal på cirka 35 - 40000 dekar.
Fremmed art: Spredning og økologisk effekt
Europalerk krever ikke spesielt næringsrikt jordsmonn og vokser også det det er mye sand. Treet foretrekker lyse voksesteder, gjerne i blandet skog, sammen med andre trær.
De andre lerke-artene er også forbundet med høy spredningsrisiko, hvor foryngelse rundt bestander av japansk lerk har vært mellom 500-4000 planter per dekar.
Størrelsen, tettheten og alderen på plantefeltet er i stor grad avgjørende for spredning og effekter. På grunn av langdistansespredning kan europeisk lerk etablere seg i treløse områder som i fjellet eller i kulturbetingede naturtyper dersom de lokale forholdene ligger til rette for dette. Dermed kan stedegne arter bli utkonkurrert. Lerk feller nålene om høsten og gir god lystilgang til bakken om våren. Strøfallet er forholdsvis nøytralt og har derfor noe mindre betydning for det biologiske mangfoldet på bakkenivå.
I Norsk svarteliste 2012 ble europalerk vurdert til svært høy risiko først og fremst på grunn av skadene den kan gjøre i kystlynghei. I Fremmedartslista 2018 er derimot arten ikke vurdert fordi den var etablert i Norge før 1800, og derfor faller utenfor avgrensningen for Fremmedartslista. Artsdatabanken opplyser likevel at dersom arten hadde blitt risikovurdert, ville den blitt vurdert til svært høy risiko.
Riohacha
Riohacha er hovedstad i provinsen La Guajira som ligger nordøst i Colombia. Byen ble grunnlagt på begynnelsen av 1500-tallet av den tyske oppdageren Nikolaus Federmann under navnet «Nuestra Señora de los Remedios del Río de la Hacha.» I 1596 ble Riohacha angrepet av engelskmannen Francis Drake.
Raballder
Håndballaget Raballder er en dokumentarserie som ble vist på TV 2 og SVT i 2006, og som handler om et håndballag i Oslo bestående av homofile menn.
Serien følger homofile idrettsutøvere i Oslo-klubben Raballder. Håndballspillerne kom til denne 3.-divisjonsklubben etter at de sto fram som homofile, men noen var fortsatt i skapet. Målet for klubben var å rykke opp en divisjon hvert år. Laget ble fulgt gjennom én sesong.
TV-serien ble produsert av filmproduksjonsselskapet Motlys for TV 2. Raballder finnes på DVD. Det ble også laget en internasjonal festivalversjon på 52 minutter (Hullabaloo) som er vist på en rekke filmfestivaler rundt om i verden. Dagbladet Magasinet hadde en lengre artikkel om Raballder og TV-serien, med bilder tatt av Agnete Brun.
Spillere som var sentralt med i TV-serien: Emil Salmila, Tommy C. Karlsen, Bjørn Windingstad, Don Jørgensen, Hans Erik Bragstad Vist, Henning Nygård, Per Anders Rangul, Øyvind Brevik og Tom Rosenlund. Øivind Brevik var leder av Raballder Håndballklubb.
Idé, manus og regi var ved Kenneth Slotterøy Elvebakk. Produsent var Rune Denstad Langlo. Musikk av Askil Holm. Redigert av Torkel Gjørv og Mari Rekdal. Fotografer var Torstein Nodland, Svend Even Hærra, Martin Otterbeck, Tore Vollan og Kenneth Elvebakk. Lyddesign ved Lydhodene og Håkon Lammetun. TV-serien inneholder noe håndtegnet animasjon, som er laget av Bendik Kaltenborn og Kristoffer Kjølberg.
Prosjektet ble støttet av TV 2, Norsk filmfond, Fritt ord, Barne- og familiedepartementet, Nordisk Film & TV Fond, Sosial- og helsedirektoratet og SVT.
Amos Deacon
Fire år senere, under sommer-OL 1936 i Berlin spilte han to landhockeykamper.
Gråkinnskogtrost
Gråkinnskogtrost (vitenskapelig navn Catharus minimus) er en trostefugl som hører hjemme i Nord-Amerika.
Observasjoner i Norge
I oktober 2009 ble en gråkinnskogtrost observert på Ona i Møre og Romsdal.
San Francisco-sounden
San Francisco-sounden refererer til den amerikanske rockemusikken som ble spilt på konserter og innspilt i studio av rockegrupper basert i San Francisco i California fra midten av 1960-tallet og fram til tidlig på 1970-tallet. Den ble assosiert med det motkulturelle samfunnet i San Francisco i disse årene. San Francisco er vestvendt havneby, en by som var «akkurat stor nok», men ikke like manisk som New York City eller så utstrakt som Los Angeles, og kunne således ha en egen kultur og samlingssted. I henhold til journalisten Ed Vulliamy, «En kjerne med band fra Haight-Ashbury spilte sammen med hverandre, for hverandre, spilte gratis, og ved Chet Helms' Avalon Ballroom og Bill Grahams Fillmore». Spredningen i sjanger var stor, fra relativt mainstream til mer obskure grupper.
Ralph J. Gleason, jazzkritikeren og spaltist fra San Francisco Bay Area, hadde etablert det første tidsskriftet for jazzmusikk, Jazz Information, i 1939. Gleason var åpen for nye musikalske uttrykk. Han beundret San Franciscos nye musikalske scene på midten av 1960-tallet og ønsket vise det oppmerksomhet. I henhold til en introduksjon til et TV-program som Gleason ledet: «I hans syndikerte avisspalte har herr Gleason vært den fremste tolkeren av den musikken som har kommet ut av det han kaller «USAs Liverpool». Herr Gleason mener at rockegruppene i San Francisco kommer med et seriøst bidrag musikkhistorien.» Gleason ble deretter en av grunnleggerne av det landsomfattende hippe magasinet Rolling Stone, som var dedikert den nye rockemusikken og dens samtid.
Historisk bakgrunn
Den nye musikken, eller sounden, som kombinerte mange musikalske påvirkninger, ble kanskje fremmet av konsertene til Jefferson Airplane fra 1965 og framfor. Denne gruppa spilte inn og utga et album før alle de andre nye gruppene med Jefferson Airplane Takes Off (september 1966). I henhold til skribenten Douglas Brinkley var forfatteren Hunter S. Thompson, og senere journalist i Rolling Stone, en av de som fremmet den kulturelle scenen i Bay Area: «Thompson berømmet den soniske energien til Jefferson Airplane da gruppa pulserte rundt om i California som fostret den psykedeliske tidsalder...»
Begrensninger i de lokale forholdene i San Francisco angående skjenkebevilgninger for servering av alkohol og tillatelse for å danse hadde ført til en stillstand for levende musikk. En måte om omgå disse begrensingene for dans var organisere foreningsmøter, og på samme tid skaffet man opptredener for byens musikere, mange av dem bodde i kollektiver i bydelen Haight-Ashbury, en form for vestkystens svar på kunstnermiljøet i Greenwich Village i New York City, sammen med forfattere, tegnere, journalister, malere, skuespillere, radikalere og generelle dropouts. Via dette systemet med foreningsmøter ble de lokale restriksjonene omgått, som gjalt for offentlige, åpne dansetilstelninger, men ikke foreninger av privat karakter. Da dette ble oppdaget ble det arrangert «foreningsmøter» over hele byen som tiltrakk seg danseglade ungdommer. Klimaet ble brått ytterst fruktbart for musikk, teater, diktoppleseninger, filmforestillinger og lignende. Kollektivene i Haight-Ashbury ledet denne utviklingen og førte til et stort mangfold av kulturelle aktiviteter. Tilgangen på narkotiske midler var lett og spilte også en rolle for utviklingen. Plakatkunst og andre former for dekorasjonskunst blomstret i psykedeliske farger og mønstre som var direkte inspirert av erfaringen med hallusinasjonsframkallende stoffer.
Den bohemiske forgjengeren til hippiekulturen i San Francisco var beatgenerasjonens stil med kaffehus og barer hvor dets publikum verdsatte litteratur, å spille sjakk, musikk (i form av jazz og folkemusikk), moderne dans, og tradisjonelt kunst og kunsthåndverk som maleri og keramikk. Akustisk musikk hadde bred tilhengerskare, men den var «svinnende verden av folkemusikk og Bertolt Brecht-lignende kunstmusikk». Selve tonen i den nye subkulturen var annerledes. I retrospekt kunne Grateful Deads manager, Jon McIntire, peke på at det store bidraget til hippiekulturen var dens prosjektering av glede mens beatnikkulturen var mørk, kynisk og kald. Den nye musikken var høy og samfunnsorientert: musikkgruppene hadde tidvis gratiskonserter i Golden Gate Park og «happenings» i byens mange psykedeliske klubber og dansesteder. De mange gruppene som oppsto signaliserte en endring fra den ene generasjonen til en ny, fra en subkultur til den neste. Monterey i California ligger noe over 120 km langs veien sør for San Francisco. I juni 1967 ble Monterey-popfestival arrangert og mange av de nye rockegruppene fra Bay Area, som Jefferson Airplane, Grateful Dead, og Big Brother and The Holding Company sto på samme scene som etablerte og raskt stigende musikkgrupper sammen med velkjente soloartister fra USA, England og selv India. Kort tid etter etablerte nevnte Ralph J. Gleason og Jann Wenner, basert i San Francisco, magasinet Rolling Stone. Første utgivelse kom i november 1967.
Hver av bandene fra San Francisco hadde sin særskilte sound, men det var nok likheter mellom dem til det var en regional identitet. Ved 1967 var frisk og eventyrlysten improvisasjon på konsertscenen ett av de karakteristiske trekkene ved San Francisco-sounden, særskilt fremmet av Grateful Dead og kryssklingende gitarspillet til Moby Grape. En høyere, mer framtredende rolle for elektronisk bass, vanligvis med en melodisk eller semi-melodisk tilnærming, og med en rik, gjennomtrengende tone, var et annet trekk. Denne søkende basskvaliteten ble skjevt karakterisert som en ukonvensjonell og «omflakkende» stil. Jazzen hadde den blitt overdådig nyskapende blitt fremmet av tallrike musikere som Charles Mingus, Scott LaFaro, og Steve Swallow. En framstående bassist fra de nye San Francisco-gruppene som var en eksponent for denne spillestilen var Jack Casady fra Jefferson Airplane (og dennes utspring Hot Tuna), kanskje best representert på konsertalbumet Bless Its Pointed Little Head (februar 1969). Phil Lesh, bassist hos Grateful Dead, fremmet også denne sounden. Lesh hadde utviklet sin spillestil på et fundament av å ha studert klassisk, jazz, og modernistisk musikk på fiolin og senere trompet.
Utnyttelse av akkordisk progresjon var tidligere uvanlig i rock and roll, og en friere og mer kraftfull bruk av alle instrumenter (trommer og andre rytmeinstrumenter, elektriske gitarer, tangentinstrumenter, foruten bass) ble forent med denne psykedeliske musikken. Horn- og messingblåseinstrumenter, som trompeter og saksofoner, ble sjelden benyttet i kontrast til samtidig rhythm and blues og soulmusikk, og en del hvit band fra østkysten som eksempelvis Blood, Sweat & Tears eller Chicago. Sly & the Family Stone, et San Francisco-basert gruppe som begynte på slutten av 1960-tallet, var et unntak, men var et etnisk mangfoldig hippiegruppe som var tungt påvirket av soulmusikk, derav også deres bruk av blåseinstrumenter.
«Rock & roll» var et utgangspunkt for den nye musikken, men kjente rock & roll-stjerner var på denne tiden kalt for «fifties primitives», «de gamle fra femtitallet». Dette var en periode da «rock» skilte seg fra rock & roll, delvis grunnet den britiske bølgen. I San Francisco kom de musikalske innflytelsene ikke bare fra London, Liverpool, og Manchester, men også den politiske folkemusikken og visebølgen fra 1950- og særlig 1960-tallet, foruten også Chicagos elektriske blues, soulmusikken i Detroit og Memphis, og jazzstilene fra ulike regioner. Et antall av de fremste rockemusikerne i San Francisco-området på denne tiden siterte John Coltrane og hans omgangskrets av ledende jazzmusikere som viktig innflytelse.
The Twilight Saga – Eclipse
The Twilight Saga – Eclipse er en amerikansk romantisk eventyrfilm fra 2010. Den er basert på Stephenie Meyers Formørkelsen, og er den tredje i rekken av The Twilight Saga-filmene, etter filmene Evighetens kyss (2008) og New Moon (2009). Summit Entertainment greenlit filmen i februar 2009. Regissert av David Slade, med Kristen Stewart, Robert Pattinson og Taylor Lautner i hovedrollene, som repeterer sine roller som Bella Swan, Edward Cullen og Jacob Black, henholdsvis. Melissa Rosenberg vil være tilbake som manusforfatter. Bryce Dallas Howard vil spille Victoria, og erstatte Rachelle Lefevre som tidligere spilte henne. Det vil være den første Twilightfilmen som ble gitt ut i IMAX.
San Francisco-sounden
Historisk bakgrunn
I henhold til journalisten Ed Vulliamy hadde «kjærlighetssommeren en keiserinne og hennes navn var Janis Joplin.» Med unntak for noen få tilfeller hadde kvinner lik status som stjerner på rockescenen i San Francisco, men disse få tilfellene signaliserte en endring som fortsatte i amerikansk musikk. Både Grace Slick (som sang med Jefferson Airplane) og Janis Joplin (som innledningsvis sang Big Brother & the Holding Company) fikk betydelig med tilhengere lokalt, og ikke lenge etter over hele USA.
The Twilight Saga – Eclipse
Sammendrag
Victoria angriper Riley Biers, for å opprette en hær av nyfødte vampyrer sammen med ham for å ta hevn over Edward Cullen, fordi Edward tidligere drepte hennes store kjærlighet James. Tilbake i Forks diskuterer Edward og Bella Swan komplikasjonene ved å bli en udødelig vampyr. Bella er atten år gammel, ett år eldre enn da Edward var da han ble en vampyr. Lensmann Charlie Swan, Bellas far, undersøker forsvinningen av Riley Biers, og mistenker Edward for hans forsvinning.
Selv om Edward er redd for hennes sikkerhet, insisterer Bella på at Jacob Black og resten av varulv-stammen aldri kommer til å skade henne, men Edward er fremdeles ikke overbevist. Bella går for å møte Jacob, og returnerer uskadd hjem. Under ett av besøkene hennes, innrømmer Jacob at han er forelsket i Bella - og han kysser henne mot hennes vilje. Rasende slår hun ham, og Edward truer senere Jacob. Bella opphever til og med invitasjonene fra Jacob og hans flokk til en fest hun skal holde. Men når Jacob beklager oppførselen sin, tilgir Bella ham. I mellomtiden ser Alice en visjon om den nyfødte hæren som angriper Forks ledet av Riley Biers. Jacob, ledsaget av Quil og Embry, hører om planene. Noe som fører til en allianse mellom Cullen-familien og varulvene. Senere blir Cullen-familien og varulvene enige om et møtested og tid for å trene, og diskutere strategi. Til tross for hennes motvilje mot å gifte seg, innser Bella at å tilbringe evigheten sammen med Edward er viktigere for henne enn noe annet. Hun samtykker i å gifte seg med ham. Edward og Bella har en leir opp i fjellet for å skjule Bella fra den blodtørstige nyfødte vampyr-hæren.
San Francisco-sounden
Samlingssteder
Konserter med en internasjonal supergruppe som The Beatles ble holdt ved store konsertsteder som Cow Palace. De lokale Bay Area-gruppene måtte spiller på langt mindre steder. De tidlige samlingssteder for den nye, unge musikken i San Francisco, som hadde utviklet seg fra visemusikken og folkrocken, var ofte små steder som nattklubben The Matrix. Etter hvert som publikum vokste og samtidig som at det ble vanlig publikum danset og bevegde seg, ble konsertene flyttet til steder med større gulvplass, slik som Longshoreman’s Hall, Fillmore Auditorium, Avalon Ballroom, Winterland, og Carousel Ballroom (som senere ble omdøpt til Fillmore West). Konserter utendørs, ofte organisert av bandmedlemmene selv og deres venner, var også vanlig, særlig i begynnelsen.
Ettersom San Francisco hadde en særlig vibrerende og attraktiv motkulturell scene i siste halvdel av 1960-tallet, kom musikere fra endre steder dit. En del ble værende og ble en del av miljøet. Eksempler er blant annet Sir Douglas Quintet, og deres musikk fikk større preg av San Francisco-sounden, mens de fortsatt behold en del av deres opprinnelige Texas-karakter. Mother Earth, frontet av deres kvinnelige sanger Tracy Nelson, flyttet til San Francisco fra Nashville. The Electric Flag brakte med seg Chicago-blues til Bay Area ved gitaristen Mike Bloomfield. Steve Miller, som dannet Steve Miller Band, kom fra Wisconsin, via Chicago og New York City, mens bandmedlem Boz Scaggs kom opprinnelig fra Texas.
The Twilight Saga – Eclipse
Sammendrag
I løpet av natten overhører Bella en samtale mellom Edward og Jacob, hvor de midlertidig legger deres hat mot hverandre til side. Neste morgen hører Jacob at Edward og Bella diskuterer sin forlovelse, og Jacob går sin vei. Bella er forelsket i Jacob. Men Edward blir ikke opprørt, ettersom Bella sier at hun elsker ham mer enn Jacob. Når Victoria dukker opp, dreper Edward henne og Seth dreper Riley. Cullen-familien og Quileute-ulvene ødelegger hele Victorias hær. Men Jakob blir skadd når han redder Leah Clearwater fra en vampyr. Flere medlemmer av vampyr-politiet, Volturi, ankommer for å håndtere hæren. De ser også at Cullens-familien tar vare på en nyfødt vampyr, Bree Tanner, som hadde nektet å kjempe mot dem og som overga seg til Carlisle.
Jane torturerer Bree for å få tak i informasjon, og instruerer deretter Felix å drepe henne - til tross for at Cullen-familien har forsøkt å skåne henne. Bella besøker den skadde Jacob og forteller at selv om hun er forelsket i ham, har hun valgt å være sammen med Edward. Trist over hennes valg, samtykker Jacob motvillig å ikke komme mellom henne og Edward. Bella ønsker å gifte seg, ha sex med Edward, og deretter bli forvandlet til en vampyr. Bella forklarer at hun aldri har vært normal, og aldri kommer til å være det. Hun har følt seg malplassert hele livet. Men når hun er i Edwards verden, føler hun seg sterkere og friere. Filmen ender med at Edward og Belle bestemmer seg for at de burde fortelle Bellas far, Charlie, sannheten om deres forhold.
Memurubu
Memurubu (oppført 1872) er en turisthytte som ligger øst i Jotunheimen, i Lom kommune. Det er en vanlig start eller avslutning på turen over Besseggen, der mange velger å overnatte. Hvert år går rundt 40 000 mennesker turen over Besseggen.
Memurubu ligger nederst i Memurudalen, ved den nordlige bredden av Gjende ved utløpet til elva Muru. Den var den fjerde turisthytte oppført av Den norske turistforening (DNT) og ligger midt mellom foreningens hytter Gjendesheim og Gjendebu. På Memurubu er det totalt 150 sengeplasser fordelt på 2- og 4-sengsrom. Hytta er nå på private hender. Det er i tillegg muligheter for å bo i telt utenfor Memurubu.
Det er muligheter for flere toppturer i området rundt Memurubu. Surtningssue på 2368 moh og Besshøe 2258 moh er noen av dem. Bukkelægret er en annen, luftig turmulighet mellom Memurubu og Gjendebu. Det er også mulig å gå i slakere terreng opp Memurudalen til Memurubre. Man kan også gå langs vannet til Gjendesheim på ca 3,5-4 timer.
I området rundt Memurubu er det fine fiskemuligheter. De vanligste stedene for fiske er i Gjende og Memurutunga. Memurutunga ligger ca. 1,5 time fra Memurubu mot Bukkelægret.
Det er båtforbindelse med flere daglige avganger mellom Gjendeosen og Memurubu, og mellom Memurubu og Gjendebu. Det er også mulig å ta utflukter med Gjendebåten.
Mexcaltitán
Mexcaltitán er en liten menneskeskapt øyby langs kysten av den mexicanske delstaten Nayarit. Den tilhører Santiago Ixcuintla kommune. Mexcaltitán hadde 818 innbyggere i 2010.
Tidlig på 1980-tallet hevdet Mexicos president José López Portillo at Mexcaltitán var den geografiske beliggenheten til Aztlán, aztekernes mytiske urhjem. Delstaten la til symbolet på Aztlán i sitt våpenskjold sammen med inskripsjonen «Nayarit, mexicanernes hjemland». Flere historikere har forkastet dette som et politisk utspill, og vitenskapelige artikler har påvist dette som en politisk bløff for å trekke til seg turister.
Øya er tilgjengelig via båt fra havneområdet La Batanza, som befinner seg 40 kilometer fra sentrum av Santiago Ixcuintla. Den blir markedsført som et turistmål, og fikk status som «Pueblo Mágico» i 2001, men mista denne statusen i 2009 fordi den ikke lenger klarte å oppfylle krava.
Sjømannsvise
En sjømannsvise er en vise om sjømenn og livet om bord, eller en vise som er populær blant sjømenn. Sjømannsviser kan deles i to grupper: sjantier som var arbeidssangen ombord på seilskutene, og frivaktsviser som var populære sanger blant sjømenn.
Litterære sjømannsviser
Sjømannsvise er også brukt som tittel på flere litterære dikt og viser.
Skulpturprosjekt Münster
Skulptur Projekte Münster (norsk: Skulpturprosjekt Münster) er en kunstfestival med skulpturer i offentlig rom i byen Münster i Tyskland. Den har funnet sted hvert tiende år siden 1977. Utstillingen er gratis og er spredt rundt over hele byen, og skaper dermed møter mellom kunst og offentlige rom.
Den fjerde utgaven fant sted fra 16. juni til 30. september 2007. Neste utgave kommer i 2017, Kasper König er oppnevnt som kurator.
Historie
Historien om skulpturprosjekt Münster går tilbake til 1970-tallet da George Rickey plasserte sin kinetisk skulptur, "Drei rotierende Quadrate" i den tyske byen. Det var et betydelig offentlig ramaskrik mot plasseringen av kunstverket. For å møte denne misnøye, og å forsøke å skape forståelse om kunst på offentlige steder, organiserte Klaus Bussmann, daværende direktør for Westfälisches Landesmuseum i Münster, en rekke foredrag og presentasjoner i 1977 på museet.
Det var som en forlengelse av dette programmet at ideen om Münster skulpturprosjekt ble født, med Bussmann og Kasper König (kurator ved Museum Ludwig) som prosjektets grunnleggere. Selv om en del protester fortsatte, endte innbyggerne av Münster i all hovedsak med å omfavne prosjektet, og er i dag ganske stolte av det, feirer dets tilstedeværelse i byen og anerkjenner den økonomiske fordelen det bringer til denne heller lille universitetsbyen. 35 verk som først ble visst som en del av skulpturprosjektet ble senere kjøpt av byen. Det 100 dager lange arrangementet finner sted hvert 10. år, første gang i 1977, og er koordinert til å skje samtidig med Documenta, som finner sted i Kassel, Tyskland rundt 200 km unna. Kuratorkomitéen av skulpturprosjektet roterer med hver av sine manifestasjoner og er ment å fremheve de beste eksempler på skulpturelle kunstverk og installasjoner fra et verdensomspennende utvalg av kunstnere. Hver kunstner velger et område i byen, og stedstilpasser verket. Den forrige utgaven, sommeren 2007, ble co-kuratert av Brigitte Franzen, Kasper König, og Carina Plath.
Kostnadene for kunstfestivalen betales av Münster, provinsen Westfalen-Lippe, staten Nordrhein-Westfalen og private midler. I 1997 kom flere enn 500.000 besøkende kom til Münster for å se verker av kunstnere fra 25 land.
Kontroverser
For den fremtredende romersk-katolske byen Münster, der busslaster med borgere hvert år besøker Lourdes, produserte den tyske kunstneren Katharina Fritsch en gul gipsversjon av Lourdes Madonna i naturlig størrelse i 1987. Kort tid etter at verket ble installert på en gate i nærheten av kjøpesenteret, markedet og katedralen, ble de foldede hendene knust; kort tid etter at den ble tatt med til politistasjonen, fikk den blomstergaver. Verket ble så produsert i stein. Bruce Nauman foreslo først hans omvendt pyramide, senket ned i bakken foran Universitetet i Münsters avdeling for atomfysikk, for skulpturprosjektet i 1977. Det ble avvist av bygningsmyndighetene, i 2007 foreslo Nauman på nytt sitt opprinnelige forslaget til samme kostand som i 1977.
Deltagende kunstnere
Dennis Adams, Carl Andre, Giovanni Anselmo, Siah Armajani, Richard Artschwager, Michael Asher, Stephan Balkenhol, Lothar Baumgarten, Joseph Beuys, George Brecht, Daniel Buren, Scott Burton, Eduardo Chillida, Thierry de Cordier, Richard Deacon, Luciano Fabro, Robert Filliou, Ian H. Finlay, Peter Fischli / David Weiss, Katharina Fritsch, Isa Genzken, Ludger Gerdes, Dan Graham, Rodney Graham, Hans Haacke, Keith Haring, Ernst Hermanns, Georg Herold, Jenny Holzer, Rebecca Horn, Shirazeh Houshiary, Thomas Huber, Donald Judd, Hubert Kiecol, Per Kirkeby, Harald Klingelhöller, Jeff Koons, Raimund Kummer, Ange Leccia, Sol LeWitt, Mario Merz, Olaf Metzel, François Morellet, Reinhard Mucha, Matt Mullican, Bruce Nauman, Maria Nordman, Claes Oldenburg, Nam June Paik, A. R. Penck, Giuseppe Penone, Hermann Pitz, Fritz Rahmann, Ulrich Rückriem, Reiner Ruthenbeck, Thomas Schütte, Richard Serra, Susana Solano, Ettore Spalletti, Thomas Struth, Richard Tuttle, Franz West, og Rémy Zaugg
Permanente verk
I motsetning til de fleste kunstfestivaler forsvinner ikke Skulpturprosjekt Münster når festivalen avsluttes. Til sammen 39 arbeider fra tidligere skulpturprosjekter forblir på plass, noe som skaper en mulighet til å oppleve en historisk gjennomgang av stedsspesifikke skulpturer, offentlig kunst og monumenter.
Nord-Asia
Nordlige Asia er en subregion i Asia som omfatter den asiatiske delen av Russland som ligger øst for Uralfjellene, ofte kalt Sibir.
Den består av den fjernøstlige føderasjonskrets, den sibirske føderasjonskrets og den uralske føderasjonskrets, med et samlet areal på 13 132 779 km² og 37 275 609 innbyggere 1. januar 2022. Viktige byer er Novosibirsk, Yekaterinburg og Vladivostok.
Michele Tito
Michele Tito (født 18. juni 1920 i Trieste, død 10. juli 1968 i Roma) var en italiensk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Tito vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL 1948 i London. Han var med på det italienske laget som kom på tredjeplass på 4 x 100 meter stafett, bak USA og Storbritannia De andre på laget var Enrico Perucconi, Antonio Siddi og Carlo Monti.
Nordicmafia
Nordicmafia (NM) er et norsk, tekstbasert online-mafiaspill.
Spillet startet i 2005, ble stengt og nyåpnet samme år i en endret versjon. I 2006 og 2007 fikk spillet en del negativ presseomtale. Spillet var svært populært, men fra 2009 og frem til 2011 kom en markant reduksjon av antall aktive brukere. Spillet ble midlertidig lagt ned i september 2011. I 2013 åpnet spillet opp igjen med ny programmering, eier og driver.
Om spillet
Man trenger en gyldig e-postadresse for å kunne registrere seg og spille. Målet er å kunne få mest mulig makt gjennom blant annet eierskap i gjenger, firmaer og rank-rangering hvor den laveste er Sivilist og den høyeste Capo Don. Dette oppnår man ved å rane banker, biltyveri, organisert kriminalitet, utpressing, filmproduksjon og flere andre virksomheter. Spillet gir en valget om å benytte de lovlige virksomhetene(aksjeinvestering, filmproduksjon, firmaer/fabrikker osv.), eller heller tjene penger på ulovlige virksomheter (hasjplantasje, drap, hasardspilling osv).
Nordicmafia har brukervilkår som fastsetter spilleren og ledelsens rettigheter dersom det brytes noen regler. I Nordicmafias diskusjonsfora er det også regler spillere må følge. Dersom ikke disse reglene følges, forbeholder moderatorer og andre i ledelsen seg retten til å «drepe» den aktuelle lovbryterens konto. Lovbrudd kan også føre til utestengelse av spillere.
Historie
Nordicmafia i sin nåværende form startet 1. januar 2005. Det var ikke mange funksjoner den gang og interessen for spillet var liten. På grunn av tekniske problemet ble Nordicmafia 9. januar, etter bare ni dagers drift, stengt med rundt 150 spillere. Det ble oppgitt at spillet skulle åpnes igjen i mars samme år.
11. april 2005 ble Nordicmafia åpnet igjen. Spillet var svært endret i forhold til tidligere versjon og bestod av enda flere funksjoner og mindre tekniske feil. Nordicmafia ble framover mot sommeren endret daglig, men hadde problemer med serverkapasiteten. Fra 25. juni til 15. juli 2005 var spillet nede igjen. Denne gangen ble det byttet server slik at den kunne takle rundt 300 medlemmer pålogget. Det ble også jobbet med nye oppdrag og nye funksjoner. Ved starten etter nedetiden var det rundt 1 500 registrerte spillere.