cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Dtn
Delay Tolerant Networking, DTN (engelsk for "forsinkelsestolerant nettverk") er en nettverksarkitektur som forsøker å løse de tekniske problemer som oppstår i ekstreme miljøer og situasjoner der man savner muligheter til konvensjonelle nettverk. DTN er ett asynkront nettverk der informasjonen sendes i "bundles", der en bundle er en frittstående informasjonsbærer som sendes i stafett mellom nodene i nettverket. DTN kan kjøres på flere ulike transportlag og teknikker, for eksempel routingsprotokollen PRoPHET.
Relatert forskning
Noen forskningsprojekter som arbeider med DTN:
Fant (Disney)
Fant er i Disney-tegneseriene en grå hund som er avkommet til Lady og Landstrykeren, hundene i Disney-filmen fra 1955. Fant har gjerne opptrådt i Donald Duck & Co, som oftest med bare korte fortellinger. Der opptrer han som regel alene eller sammen med andre hunder, men av og til sammen sine foreldre eller tre søstre, eller med gutten Espen.
Marco Materazzi
Marco Materazzi (født 19. august 1973 i Lecce) er en italiensk fotballspiller. Han spilte sist som forsvarsspiller på Internazionale frem til sommeren 2011 og spilte over 40 landskamper for Italias herrelandslag i fotball i perioden fra 2001 til 2008.
Materazzi tilbrakte sine første sesonger i lavere divisjoner i italiensk fotball. Etter noen sesonger i Perugia Calcio, (hvor han debuterte mot Inter 2. februar 1997), tilbrakte han en sesong i Everton FC, der han ble utvist tre ganger i løpet av 27 kamper. Han dro deretter tilbake til Perugia, som i mellomtiden hadde rykket opp til Serie A, og scoret hele 12 mål for klubben i sesongen 2000/01, italiensk rekord for en forsvarer. Etter denne sesongen skrev han under for Inter.
Materazzi debuterte for Italia i kampen mot 15. oktober 2002. Materazzi spilte for Italia under VM 2002, EM 2004, VM 2006 og EM 2008.
Fotball-VM i 2006
Han spilte en avgjørende rolle da Italia vant VM 2006 i Tyskland. Han scoret blant annet et viktig mål i den siste og avgjørende gruppespillkampen mot.
Materazzi fikk to kampers karantene og 5000 sveitsiske franc i bot for å ha provosert Zidane.
Sinsheim
Sinsheim er en by i delstaten Baden-Württemberg i Tyskland. Byen ligger i mellom Heidelberg og Heilbronn. Byen har en befolkning på 35,092 (2004).
Den største turistattraksjonen i byen er Auto- und Technikmuseum Sinsheim som blant annet har overlydsflyet Concorde på utstilling.
Fotballklubben TSG 1899 Hoffenheim fra bydel Hoffenheim rykket opp til 1. Bundesliga i 2008.
Wei
Wei kan være:
Vesteuropeisk sommertid
Vesteuropeisk sommertid (WEST) er en tidssone som ligger en time etter Coordinated Universal Time (UTC-1). Den brukes som sommertid i en del områder som har vesteuropeisk tid som sin standard tidssone. Områdene som bruker WEST følger EUs regler for sommertid, dvs. fra siste søndag i mars til siste søndag i oktober.
Vesteuropeisk sommertid er også kjent under andre navn:
William Rhoads
William Rhoads (født 8. juli 1995) er en amerikansk skihopper. Han deltok under VM på ski 2015 i Falun hvor han var med på det amerikanske laget som ble nummer 7 i laghopp.
Ludvig Aubert
Karriere
Han var professor i lovkyndighet ved universitetet i Kristiania fra 1864, med en avbrytelse i 1884, da han var justisminister i Schweigaards ministerium (Aprilministeriet) fra april til juni. 1877–79 var han formann i den norske veksellovkommisjonen, og fikk dermed stor innflytelse på utformingen av de nordiske veksellovene av 1880.
Vesteuropeisk sommertid
I 2008 brukes vesteuropeisk sommertid i følgende land og områder:
Ludvig Aubert
Karriere
Aubert skrev flere verker om juridiske spørsmål. Han leverte også to innlegg i striden om Norges statsrettslige stilling i unionen med Sverige, avhandlingene Kielertraktatens opgivelse som unionens retslige grundlag (1894) og La Norvège devant le Droit international (1896). Etter hans død utga Ebbe Hertzberg hans monografi om Norges folkeretslige stilling (1897). I 1883 utga han et arbeid om A. M. Schweigaards barndom og ungdom.
Aubert var på Lom prestegård da Henrik Ibsen kom dit i 1862 på sin lange fottur. De to gikk sammen over Sognefjellet, en tur som ga Ibsen mange inntrykk til diktingen.
Yutaka Seto
Yutaka Seto (瀬戸豊, Seto Yutaka) er en person i romanen «Battle Royale», mangaserien og filmen med samme navn. I filmen blir han spilt av Yutaka Shimada.
Før spillet
Yutaka Seto er en av tredjeårsstudentene ved Shiroiwa Ungdomsskole. Yutaka var den korteste gutten i klassen, og Shinji Mimuras bestevenn. Yutaka var kjent for å være klassens klovn, og kunne tenke seg å bli komiker når han ble voksen. I boka var han forelsket i Izumi Kanai, og i mangaen var han forelsket i Fumiyo Fujiyoshi.
Under spillet
I boka og mangaen, etter at Shinji ved et uhell dreper Keita Iijima, oppstår en liten krangel mellom ham og Yutaka. Mens de snakker, blir Yutaka skutt i ryggen av Kazuo Kiriyama. Kula går rett gjennom ham, og treffer Shinji. Yutaka dør, mens kameraten bare blir skadet.
I filmen hjelper Keita og Yutaka Shinji. De to blir drept av Kiriyama, og Shinji begår selvmord ved å sprenge seg selv.
List of Battle Royale characters Personnages de Battle Royale
Halvdan Koht
Halvdan Koht (født 7. juli 1873, død 12. desember 1965) var en norsk historiker, litteraturhistoriker og utenriksminister i Johan Nygaardsvolds Arbeiderparti-regjering fra 1935 til 1940 (formelt til 1941). Kohts hovedsiktemål som utenriksminister var å holde Norge nøytralt under andre verdenskrig. Han var sterkt kritisk til Storbritannias forsøk på å «driva Noreg ut or nøytraliteten sin og inn i krigen», men mente Norge som sjøfartsnasjon ikke hadde råd til å havne på tysk side mot Storbritannia. Allerede i 1940 ble han utsatt for hard kritikk internt i regjeringen og måtte samme år gå av, først med permisjon, året etter permanent. Etter krigen ble han sterkt kritisert av bl.a. den parlamentariske undersøkelseskommisjonen for at Norge hadde hatt en mangelfull forsvarspolitikk og en feilslått nøytralitetspolitikk før krigen, og i media ble han omtalt som «landssviker» og enkelte forlangte sågar dødsdom. Som følge av all kritikken bad han om å bli stilt for riksrett, noe som ble avvist av Stortinget. I senere år prøvde han uten hell å få oppreisning.
Koht var engasjert i internasjonal fredspolitikk rundt 1900 og under første verdenskrig. Dette skaffet ham også en sentral plass i det norske utenrikspolitiske fagmiljøet fra århundreskiftet og fram til andre verdenskrig. Koht var medlem av Den Norske Nobelkomite i årene 1919–1937 og 1941–1942. Koht var dessuten en sentral aktør i norsk språkpolitikk fra 1890-årene til slutten av 1930-årene og stod frem som den fremste tilhengeren av samnorsk og som arkitekten bak «samnorskreformen». Fra 1916 til 1926 var han nestformann i den første samnorskbevegelsen, Østlandsk reisning. Fra 1921 til 1925 var han formann i Noregs Mållag. Kohts språklige linje og sosialistiske orientering gjorde ham upopulær i mange miljøer; historikeren Kåre Lunden har gått så langt som å si at han ble «eit av dei mest hata» menneskene i Norge etter krigen.
Som historiker spente hans produksjon over en lang rekke emner fra norgeshistorien, fra middelalderen til samtiden. Han var en radikal kritiker av Snorres kongesagaer, som han mente ikke reflekterte begivenheter under den norske rikssamlingen. Han var sentral i forskningen på Henrik Ibsen i hele første halvdel av det 20. århundre, og bidro til etablering av den historisk-biografiske forskningstradisjonen. Som følge av et usedvanlig bredt engasjement publiserte Koht fra 1891 til sin død i 1965 mer enn 43 000 sider, hovedsakelig sakprosa. Han skrev på bokmål, nynorsk, tysk, fransk og engelsk.
Oppvekst og familie
Koht vokste opp i Tromsø som sønn av lektor og Venstre-politiker Paul Koht og Betty Koht. I 1885 flyttet familien til Skien, hvor faren ble ordfører og valgt som stortingsrepresentant for Venstre.
I sine erindringer om hvordan han ble historiker, forteller Halvdan Koht at han som barn var glad i å lese. Han fikk for eksempel boken Robinson Crusoe av sin bestefar, og leste den 83 ganger.
Sommeren 1896 giftet han seg med lærer Karen Grude fra Jæren. Sammen fikk de to barn, Åse Gruda Skard - senere gift med Sigmund Skard - og Paul Gruda Koht. Høsten 1910 flyttet familien inn på Karistua, en enebolig i nasjonal bondestil tegnet av Arnstein Arneberg på Lysaker. Dermed flyttet Koht inn i samme nabolag som Fridtjof Nansen og Lysakerkretsen.
Studier og de tidligste arbeider
Koht ble cand.mag. i 1896, og dro året etter på studietur til København, Leipzig og Paris, hvor han studerte under Kristian Erslev i København og Karl Lamprecht i Leipzig.
Fra 1900 til 1908 arbeidet Koht med Jens Braage Halvorsens Norsk forfatterleksikon, et standardverk i norsk humaniora. Fra sommeren 1908 til sommeren 1909 oppholdt han seg i England og USA. Her så Koht den moderne verdens krefter i spill. Etter dette introduserte Koht klassekamp og «kampen om føda» som sentrale begreper i historieskrivingen sin.
Koht som historiker
Som historiker skrev Koht i første rekke om norsk historie. Forfatterskapet og forskningen spenner over hele norgeshistorien fra Harald Hårfagre og rikssamlingen, via dansketiden til hans egen samtid.
Sentralt i historieskrivningen hans stod tanken om klassekamp og at underklassens kamp for rett og makt var en drivkraft bak all samfunnsendring. Kohts historiesyn stod nok i gjeld til Marx, men Koht var aldri doktrinær marxist. Han hadde ikke et begrep om revolusjonen hvor det gamle ble feid bort. Kohts forståelse av utvikling var snarere organisk, hvor nye samfunn bygde videre på tidligere samfunnsformer. Koht stod dermed i en liberal historikertradisjon, som i Norge var representert ved Ernst Sars. Selv om Koht mente at økonomi, eiendomsforhold og interessekamp dannet grunnlag for samfunnsutviklingen, la han størst vekt på de politiske forhold.
Ideologisk passet ikke Koht særlig godt inn i Arbeiderpartiet i dets mest radikale periode fra 1919 til 1922 da det var tilsluttet Komintern, men desto bedre da partiet sto fram som et sosialdemokratisk reformparti fra 1933. Koht forlot likevel aldri partiet, som han hadde vært medlem av siden 1911.
Rundt 1910 stod Koht sammen med Edvard Bull d.e. fremst i den radikale kritikken av kildene til norsk og nordisk middelalderhistorie. Kritikken ble særlig reist mot bruken av Snorres kongesager. Koht hevdet at dette var kilder til Norge på 1200-tallet, snarere enn kilder til Norge under rikssamlingen. Koht samlet sine artikler om norsk middelalder i Innhogg og utsyn i norsk historie (1921).
Årsaken til at Norge ble lagt under Danmark var ifølge Koht at den norske adelen hadde mistet sitt materielle grunnlag for å holde seg oppe som en nasjonal stand. Adelen så seg ikke lenger tjent med en norsk stat og da reformasjonen i 1536 gjorde slutt på erkebispesetet i Nidaros, var det ikke lenger noen igjen til å forsvare norsk selvstendighet.
I Norsk bondereising (1926) følger Koht den norske bondebevegelsen gjennom historien til den kulminerte på 1800-tallet. Her finner han hele tiden spenninger av samme type, sosiale folkereisinger som også får nasjonale mål fordi de er rettet mot fremmed herredømme.
Koht skrev også historie om andre land og utenlandske statsmenn. I 1911 ga han ut biografien ''Bismarck. Statsmanden''. En stor del av forfatterskapet er knyttet til amerikansk historie, hvor Den amerikanske nasjonen i upphav og reising (1920) er hovedverket.
Koht som litteraturhistoriker
Fra 1904 til 1950-årene var Koht sentral i Henrik Ibsen-forskningen. Sammen med tyske Julius Elias 1904 ga han ut den første samlingen med brev fra Ibsen. I 1909 var de ansvarlige for å gi ut Ibsens etterlatte skrifter i tre bind. I november 1914 utga han boken 1814 - Norsk Dagbok Hundre Aar Efterpaa. I 1930-årene var han sammen med Francis Bull og Didrik Arup Seip ansvarlig for 100-årsutgaven av Ibsens skrifter. Kohts biografi om Henrik Ibsen i to bind (utgitt 1928–29, revidert i 1954) regnes ennå som et av hovedverkene om dikteren. Et grep i biografien var speilingen av Ibsens liv i stykkene hans. Dermed var Koht sentral i å etablere den historisk-biografiske metode i litteraturhistorien, som preget faget til etter andre verdenskrig.
Også innen Bjørnstjerne Bjørnson-forskningen spilte Koht en nøkkelrolle, gjennom utgivelsen av Bjørnsons brev i tre omganger.
Språkpolitikk
I språkpolitikken var Koht pådriver for samnorsk, en utvikling han påvirket fra rettskrivingsreformen i 1917 og fram til han ble medlem av nemnda som la grunnlaget for rettskrivningen av 1938. Målet var at skriftspråket skulle bygge på det som kunne kalles for folkemålet i landet. Folkemålet for Koht var talemålet til majoriteten i både by og bygd. Rundt 1900 gikk han til felts mot riksmålet, som han hevdet bare ble brukt av en minoritet i landet. Riksmålet hadde ikke plass i samnorsken, som i størst mulig grad skulle bygge på talemålet til de brede lag av befolkningen. Til slutt skulle det være ett skriftspråk i Norge. Som ledd i den utviklingen ville han åpne bokmålet og nynorsken for østnorske dialekter. Kohts engasjement for østlandsk kom også til uttrykk i foreningen Østlandsk reisning, hvor han fungerte som nestformann. Denne foreningen holdt på fra 1916 til 1926.
Fra 1921 til 1925 var Koht leder av Noregs Mållag. Kohts bidrag til 1917-rettskrivningen, var at han formulerte hovedpoenget i mandatet til nemnda som utformet den, nemlig: «samling paa grundlag av folkets virkelige talesprog». Deretter var Halvdan Koht en ivrig pådriver i Arbeiderpartiet for at de skulle ta stilling til språkspørsmålet. I 1921 skrev han en pamplett, på oppfordring fra Centralkomiteen, som het Arbeidarreising og målspørsmål. Her kritiserte han riksmålet, men skrev ikke eksplisitt at samnorsk var målet. Det viktigste var å få fram folkemålet. Det neste bidraget til Koht til Aps språkpolitikk, var i språk- og kulturkomiteen som ble opprettet i 1929. I deres innstilling (som ble lagt fram på landsmøtet i 1930) kom målet om samnorsk folkemål klarere fram, men det var betegnelsene «folkemål» og «arbeiderspråk» som ble brukt. Men det var først i 1936 at Koht lyktes med å gjøre (samnorsk) folkemål til offisiell politikk, da han fikk flertall på landsmøtet for å føre inn «bredere plass til folkemålet» i programmet. (Allikevel finnes ikke dette i Aps program fra 1936. Dette skyldtes en glipp. En lignende formulering ble istedenfor lagt til i 1939-programmet).
Koht som utenriksminister
Som utenriksminister fra 1935 arbeidet Koht først for å sikre Folkeforbundets system for kollektiv sikkerhet. Da det falt sammen, forsvarte Koht i det lengste den norske nøytralitetslinjen. Etter hjemkomsten til Norge innrømmet han at han hadde tatt for lett på både tyskerne og britene, «som for på vår kyst, lenge før invasjonen». Etter invasjonen avviste Koht alle tyske tilnærmelser.
I 1938 hadde sendemannen i Berlin, Arne Scheel, kommet «til det resultat at det var hans plikt å henvende sig til Stortinget med en begjæring om å få Koht stillet for riksrett og alle hans forhold som utenriksminister undersøkt», forteller stortingspresident C.J. Hambro i Historisk Supplement av 1947, men Hambro fikk overtalt ham til å frafalle saken.
Koht ble utsatt for hard kritikk i London-regjeringen høsten 1940. Kritikken ble særlig reist av Oscar Torp og Trygve Lie, og den 22. november samme år gikk han av, først med permisjon, men fra februar 1941 fikk han avskjed i nåde. Resten av krigen levde han i eksil i USA. I 1945 bad han om riksrett, noe Stortinget avviste. I flere bøker etter krigen forsvarte han valgene han hadde gjort, uten at det ga ham en generell oppreisning i Norge.
Kohts siste år
Også i høy alder fortsatte det å komme bøker og artikler på løpende bånd fra Kohts hånd. Han forble en produktiv, stimulerende og nysgjerrig historiker like til sitt siste leveår, enda han mot slutten var hemmet av både svaksyn og en skrøpelig hånd, noe som betydde at Koht måtte la andre lese for seg og skrive ned det han dikterte.
Ettermæle
Synet på Koht var allerede i hans levetid preget av skarpe fronter, både i forbindelse med den harde kritikken i etterkrigstiden av hans innsats som utenriksminister før og under krigen, og i forbindelse med hans språkpolitiske aktivitet og sosialistiske orientering. Kåre Lunden har uttalt at han «vart hata etter krigen» og sågar ble «eit av dei mest hata» menneskene i norsk historie: «Same året som han døde, i 1965, ropte framleis vaksne menneske etter han: 'Dra til helvete'. På 60-talet kom det enno krav i avisa om at han måtte få dødsstraff. [...] Ikkje nokon vart rakka så ned på som Koht. Kombinasjonen av sosialt opphav og politisk orientering var berre eitt av fleire trekk i det biletet». Barnebarnet Torild Skard har uttalt at Koht var «uglesett» etter krigen.
Jussi Veikkanen
Han er syv ganger finsk mester på landevei. I Tour de France 2009 ble han første finne til å ikle seg den prikkede klatretrøya.
1283 Komsomolia
1283 Komsomolia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 25. september 1925 av Vladimir Aleksandrovitsj Albitzkij ved Krim-observatoriet i Simeiz på Krimhalvøya.
Kaledoniere
Kaledoniere (latin: Caledones, Caledonii; gammelgresk: Καληδώνες), eller den kaledonske konføderasjon, er det navn som historikere har gitt til en gruppe innfødte folkeslag i hva som i dag er Skottland I jernalderen og romersk tid. Romerne refererte til deres område som Kaledonia (latin: Caledonia) og innledningsvis inkluderte dem som britonere, men senere adskilte dem som piktere. Kaledoniere var fiender av Romerriket som var en utenlandsk okkupasjonsmakt som administrerte det meste av De britiske øyer som en romersk provins de kalte Britannia.
Kaledonerne, som mange andre jernalderfolk i Britannia, bygde bygdeborger, og de fastboende bøndene ble både beseiret av romerne og selv vant trefninger med romerne. Romerriket klarte aldri helt å okkupere og kontrollere den nordligste delen av Britannia, selve Kaledonia, selv etter flere forsøk. Bortimot all skriftlig informasjon om kaledonerne er basert på romerske kilder, noe som har ført til ensidig skjevhet i forståelsen av dette folket eller folkene.
Den britiske historikeren Peter Salway betrakter kaledonerne som en betegnelse på de innfødte piktiske stammene som ble forsterket av britonske motstandsfolk som hadde flyktet nordover fra romersk okkupasjon og undertrykkelse. Den kaledonske stamme, caledonii, som den historiske kaledonske konføderasjon har fått sitt navn etter, kan ha deltatt i motstanden mot Roma bestående av stammer i nordlige, sentrale Skattland på denne tiden, slike som vacomagi, taexali og venicones, slik som nedtegnet av den greske geografen Klaudios Ptolemaios (død 168). Romerne oppnådde en forståelse med britonske stammer som votadiniene slik at de fungerte som bufferstater mot mer fiendtlige stammer lengre nord. Det synes som om kaledonere fungerte for romerne som et fellesnavn for samtlige stammer i Skottland, altså Kaledonia, et fellesnavn som senere ble erstattet med Piktland og piktere. Piktere synes uansett å være direkte etterkommere av kaledonerne.
Etymologi
Kaledonia, fra latinsk staving Caledonia, var det romerske navnet for nordlige Britannia, og ble antagelig avledet fra navnet til en lokal gruppe eller stamme av ukjent opprinnelse. I henhold til Zimmer (2006) er navnet antagelig keltisk, avledet fra stammenavnet til kaledonerne (latin: Calīdones) som han har sporet etymologisk fra til å bety «besitte harde føtter», en hentydning til «solid, standhaftig, ikke til å rikke» eller «utholdenhet, bestemt, ubevegelig». Det er avledet fra urkeltiske rotordene *kal- «hard» og *φēdo- «fot». Tilsvarende har Moffat (2005) foreslått at navnet er beslektet til det walisiske ordet caled, «hard» (britonisk *caletV-), hvilket han mener kan være en henvisning til fjellrike landet eller hardheten/tøffheten i folket, kombinert med forsterkende endelse -on-: således *caletonos, «den meget hardføre», *caletoni, «de meget hardføre». Dette etymologiske forslaget er ikke uten problemer da vi burde forvente *Caletoni framfor det dokumenterte Caledones/Calidones, og forklarer heller ikke det innvendige i-tilknytningen av *Cal- til *Cel- i den gammelwalisiske versjonen av navnet, Celidon, som i andre stavelse krever en -i-.
Historie
Ved minst to tilfeller samlet kaledonerne sine styrker for å møte den romerske hær. De ble i 84, eventuelt i 83, ledet av Calgacus, som ble tvunget til å møte romerske styrker under guvernøren av provinsen Britannia, Gnaeus Julius Agricola. I slaget ved Mons Graupius led kaledonerne nederlag, og utgjorde etter dette en betraktelig mindre trussel mot den romerske provinsens nordlige grense.
I 209 overgav de seg til Septimius Severus, men året etter gjorde de opprør og dannet en allianse med maetaerne. Severus' sønn Caracalla ledet en straffeekspedisjon mot dem, mens Severus planla den endelige erobringen av nordområdet. Men han var allerede syk, og døde i York i 211, før planen kunne settes ut i livet. Caracalla forsøkte å ta over, men styrkene nektet å anerkjenne ham som keiser. Han inngikk derfor en fredsavtale med kaledonerne, og dro sørover for å styrke sitt krav på keiserembetet.
Den kaledonske konføderasjonen inkluderte ikke noen stammer, kjent for sine spesielle festninger (broch), i det aller nordligste Skottland. De ser ut til å ha vært i konflikt med kaledonerne, og var muligens mer velvillig innstilt overfor romerne.
Metroxpress
metroxpress er en dansk gratisavis, den første som ble utgitt daglig i Danmark, med start den 3. september 2001. I begynnelsen ble avisen kun distribuert i København, men kort etter fulgte distribusjon i Århus og senere resten av landet. I 2004 ble distribusjonen av avisen økt så den med egne ord ble landsdekkende. Avisen er også tilgjengelig på mange utdannelsesinstitusjoner.
Avisen utkommer ifølge Dansk Oplagskontrol i 223 757 eksemplarer mandag til fredag (2. halvår 2006), avisen selv oppgir et opplag på 450 000 i 2011. Lesertallet utgjorde i første halvår 2007 rundt 574 000, hvilket gjør metroXpress til Danmarks mest leste morgenavis.
Avisen var en del av det svenske mediekonsern Metro International. Avisen utgis primært under navnet Metro, hvilket dog fravikes i visse land grunnet varemerkeproblemer. I Danmark skyldtes navnet metroXpress, at Det Berlingske Officin har registrert «Metro» som varemerke i avissammenheng. Det Berlingske Officin utgir forøvrig den konkurrerende gratisavisen Urban.
Fra mars 2007 var metroXpress også tilgjengelig i PDF-versjon på nett.
I mai 2008 fusjonerte metroXpress og 24timer, men de utkom fortsatt som to selvstendige aviser. Ved fusjonen overtok 24timers eiere, JP/Politikens Hus, 24,5 % av aksjene i metroXpress. A-Pressen eier ytterligere 24,5 %, mens de resterende 51 % eies av Metro International.
Littlehampton
Littlehampton er en ferieby ved kysten og verdslig sogn i grevskapet West Sussex i England. Den ligger på østbredden av elven Arun, og tilhører distriktet Arun. Den er lokalisert 83 km sør-sørvest for London, 31 km vest for Brighton, og 16 km øst Chichester, administrasjonssenteret i grevskapet. I henhold til folketellingen i 2011 har byen en befolkning på 55 706 innbyggere.
Vennskapsbyer
Littlehampton har følgende vennskapsbyer:
Nesparken
Nesparken er et populært friluftsområde like utenfor Moss sentrum ved Mosseelva og Vansjø. Området ble gjort om fra beitemark til parkanlegg gjennom dugnadsarbeid på begynnelsen av 1950-tallet. Den offisielle åpningen fant sted den 16. mai 1954.
Senere ble det i parken bygget blant annet restaurant, dansegulv, hoppbakke og friluftsteater, men flere av disse er borte i dag. Flerbrukshallen Mossehallen, som ble åpnet i 1970, ligger ved hovedinngangen til parken.
Nesparken er totalt på 31 dekar, hvorav 28 dekar består av plener. Parken har 1396 meter med opparbeidet turvei.
Parken ble rustet opp på 1990-tallet og har i dag tre badestrender og gangbro over Mosseelva i retning Tykkemyr. Det er senere blitt etablert baner for putball, sandhåndball og sandvolleyball.
I Nesparken ligger Moss Vandrerhjem, et bygg som også inkluderer Speidernes Hus i Moss. Rundhuset, som tidligere huset restauranten, er tilholdssted for Moss Kajakklubb i dag. Klubben leier ut kanoer og kajakker.
Det finnes flere skulpturer i parken, blant annet «14-7-2006» av den danske kunstneren Kirsten Ortwed. Skulpturen er inspirert av meterorittnedfallet over Moss 14. juli 2006, og er en gave fra Sparebankstiftelsen DNB som en del av prosjektet Skulpturstopp.
Knut Sirevåg
Knut Sirevåg (født 26. august 1978) er en norsk tidligere fotballspiller. Han tilbrakte hele sin fotballkarriere i Bryne. Han spilte i forsvar.
I dag jobber Sirevåg som lærer ved Lye Ungdomsskule på Jæren. Han underviser i tysk, samfunn, musikk, KRLE og kroppsøving,
1284 Latvia
1284 Latvia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Adeona. Den ble oppdaget 27. juli 1933 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Urban (avis)
Urban var en dansk gratisavis som ble utgitt av Berlingske Media fra 2001 til 2012.
Avisen utkom første gang 24. september 2001, og ble delt ut på jernbanestasjoner, travle veikryss, busser og biblioteker. Ansvarshavende sjefredaktør var Henrik Bay. Urban hadde hovedredaksjon i København.
Urban konkurrerte i mange år kun med gratisavisen metroXpress, men i august/september 2006 fikk de to avisene konkurranse fra 24timer, fra JP/Politikens Hus.
Gratisavisen 24timer ble i en periode også distribuert til hus i brevsprekker og postkasser, men kun på særlig utvalgte adresser i de største byene, primært København.
Den 11. januar 2012 besluttet Berlingske Media å stenge Urban. Dette skjedde som ledd i en spareplan, og siste utgave av avisen udkom torsdag 12. januar 2012.
Dong’e
Dong'e (kinesisk: 东阿县; pinyin:  Dōng'ē Xiàn) er et fylke vest i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina. Det er understilt byprefekturet Liaocheng.
Befolkningen var i 1999 på 422.894.
Fylket er kjent for sin produksjon av ejiao, en gelatin fra eselskinn som benyttes i tradisjonell kinesisk medisin, og dessuten som festemiddel for dimomembranen på den tradisjonelle kinesiske bambusfløyten dizi.
Wei (Xingtai)
Wei (kinesisk: 威县; pinyin: Wēi Xiàn) er et fylke i provinsen Hebei i Folkerepublikken Kina. Det er understilt byprefekturet Xingtai.
Dong’e
Kulturminner
Cao Zhis gravmæle (Cao Zhi mu, 曹植墓) ble i 1996 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 105 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Beijing, løper sørover og ender ved kysten i Zhuhai i provinsen Guangdong. Den går innom større byer som Tianjin, Dezhou, Jinan, Shangqiu, Jiujiang, Nanchang og Guangzhou.
Wei (Xingtai)
Befolkningen var i 1999 på 524910.
Abu al-Qasim al-Zahrawi
Abu al-Qasim Khalaf ibn al-Abbas Al-Zahrawi  (født 936, død 1013) (arabisk: أبو القاسم بن خلف بن العباس الزهراوي), i vesten også kjent som Abulcasis, var en lege fra Córdoba i Spania. Han blir sett på som opphavsmannen til moderne kirurgi, og som den største islamske kirurgen i mellomalderen. Tekstene hans dannet grunnlaget for kirurgiske prosedyrer helt frem til renessansen. Hans største bidrag til legevitenskapen er det medisinske oppslagsverket Kitab al-Tasrif.
Rude Skov
Rude Skov er en 580 hektar stor statskog i Birkerød sogn i Rudersdal kommune i Danmark. Ebberødgård ble anlagt i en lysning i skogen litt vest for Maglebjerg.
Parker Brothers
Parker Brothers er en amerikansk produsent av leketøy og spill, samt et varemerke for disse. Selskapet har gitt ut mer enn 1800 spill, og blant de mest kjente er Monopol, Cluedo, Risk og Trivial Pursuit. Parker Brothers er et heleid datterselskap av Hasbro.
Parker Brothers ble grunnlagt av George S. Parker i 1883 i hjembyen Salem, Massachusetts. Georges bror Charles ble med fra 1888, derav navnet.
Games Workshop
Games Workshop Group, plc (populært kalt GW) er en britisk spillprodusent og distributør. Games Workshop er et av verdens største spillselskaper, og er dominerende innenfor miniatyrspill-bransjen. Selskapet er børsnotert på London-børsen med symbolet GAW.L.
Historie
Games Workshop ble etablert i 1975 av Ian Livingstone og Steve Jackson. GW var fra før av en importør av rollespillet Dungeons and Dragons.
Under ledelsen av Livingstone og Jackson gikk Games Workshop fra å være en nisje innenfor rollespill til en suksessfull utgiver og produsent. I 1977 lanserte Livingstone og Jackson spillmagasinet White Dwarf, (som Livingstone også redigerte) for å blant annet reklamere for åpningen av den første Games Workshop-butikken.
I 2015 introduserte Games Workshop Age of Sigmar som skulle ta over for det tradisjonelle Warhammer-spillet. Her ble reglene kraftig forenklet for blant annet å tilpasse seg en ny og yngre demografi. Dette førte til at flere av de lojale spillerne til det gamle regelsettet følte at spillet var for ubalansert, i og med at figurene mistet verdipoengsystemet. Games Workshop adresserte dette i april 2016 ved å love en fremtidig regelendring.
Warhammer fantasy
Warhammer er et miniatyrspill med handling fra en middelalderaktig fantasiverden. Det spilles vanligvis av to spillere der hver spiller har hver sin hær. Hæren er delt opp i mindre enheter, som regel kalt «regimenter». Hvert regiment består av enkeltmodeller, gjerne et sted mellom 12-25 i en infanterienhet og mellom 5-10 i en kavalerienhet. Den absolutte størrelsen på hærene kan variere, men vanligvis er den mellom 30 til 100 modeller på hver side. Det er mulig å spille større spill (vanligvis omtalt som «slag», eller engelsk «battle»), men da vil spilletiden ofte bli noe lang.
Hver modell har bestemte ferdigheter. Blant ferdighetene finnes Weapon Skill (WS, «våpenferdighet»), Strength (S, «styrke»), Toughness (T, «tøffhet») og Leadership (Ld, «lederskap»). Disse går fra en skala fra en til ti, der ti er best. Desto bedre modeller en spiller velger seg ut, jo færre kan han ta med seg. Hærtyper som alver og dverger har høye ferdigheter, mens gobliner har lave ferdigheter. Det er derfor vanlig at en goblinhær er mye større i antall enn en alvehær.
Når to modeller slåss (eller to regimenter), ruller man terninger etter tur. De enhetene med høyest ferdigheter vil som oftest vinne, men andre faktorer er også avgjørende. Enhetenes utstyr (i.e. våpen og rustning) vil også kunne påvirke utfallet, samt den taktiske situasjonen. Etter en runde kaster den tapende parten terning for å sjekke om troppene er i stand til å kjempe videre (kjent som en «break-test»). Det skjer sjelden at regimenter dør i sin helhet i nærkamp, den vanligste måten de forsvinner fra slaget på er dersom de bommer på en «break-test» og ikke får samlet seg igjen når de er i sikkerhet.
Det finnes en bred mytologi i Warhammer-verdenen. I den gamle verden bor menneskene. Den mektigste nasjonen av mennenesker er «The Empire», svakt påvirket av Det tysk-romerske rike i renessansen. Man har også det franske Bretonnia med sine ridderhærer, og andre nasjoner vagt definert av det virkelige Europa. I tillegg finnes det diverse onde raser som vampyrer og Skaven, en blanding av rotter og mennesker. Også dvergene bor i den gamle verden, i tillegg til orker.
I den nye verdenen bor Lizardmen og onde alver. High Elves (gode alver) bor på en øy midt i mellom. Fra nord kommer Chaos-hordene for å overta verden.
Dette spillet er nå erstattet av Warhammer: Age of Sigmar.
Warhammer: Age of Sigmar
Age of Sigmar er en omstrukturering av det som engang var Warhammer fantasy. Her har man forenklet reglene ned til et fire-siders ark, og inntil videre redusert antall hærer.
Nåværende hærer er: Stormcast Eternals, Seraphon(tidligere Lizardmen), Skaven, Chaos, Fyreslayers (tidligere dverger) og Greenskins/Ironjaws (tidligere orker). Eldre hærer fra Warhammer fantasy, som Empire og mørkealver, kan fremdeles brukes, men følger ikke den nye historien eller settingen. Flere hærer vil mest sannsynlig bli introdusert.
Reglene minner om Warhammer fantasy, men er kraftig forenklet og forteller deg hvilke terningkast man trenger for å treffe og skade – uavhengig om hvem eller hva man sloss mot. Hovedreglene er forholdsvis raske å lære seg om man sammenligner dem med hva det engang var. Age of Sigmar har derimot et fokus på spesialregler på stort sett alle enheter. Fokuset har dermed gått til å lese seg opp på hver enkelte soldat i motsetning til en massiv hovedregelbok. Reglene er veldig direkte og forteller deg kort hvilket terningkast man trenger for å aktivere de forskjellige ferdighetene.
Warhammer 40,000
Warhammer 40,000 er i likhet med Warhammer fantasy et miniatyrspill der to spillere har hver sin hær. Til forskjell fra fantasy-utgaven finner dette spillet sted langt inn i en dystopisk fremtid, der livet stort sett består av krig mellom alle raser i galaksen.
Mye av spillmekanikken er det samme som i fantasy og 40,000, man har bl.a samme type ferdigheter. 40,000 er imidlertid basert på litt mindre enheter med styrker, i tillegg til store stridsvogner og andre krigsmaskiner.
Spillet utspiller seg i det 41. millennium, og det første man hører om er om «Imperiet». Imperiet er menneskehetens største rike, og det eneste som er noe å snakke om i det 41. millennium. Imperiet ble grunnlagt av en overmenneskelig, nærmest mytisk helt, kun kjent ved tittelen Keiseren.
Dets soldater er delt inn i flere grupper: «Imperial Guard» er den største av de militære gruppen (alminnelige soldater), «Sisters of Battle» er presteskapets soldater, de er som navnet tilsier kvinner, da et stort skisma med en påfølgende krig gjorde at presteskapet mistet retten til regulære «men at arms», soldater. «Space Marines» (genetisk forbedrede mennesker) er det ultimate levende våpen, som blei skapt før Keiserens ekspansjon ut fra Terra. Det finnes i overkant av tusen kapitler (chapters), av regulære Space Marines. Hvert kapittel har tusen mann. I tillegg har man ulike grupperinger av Inkvisisjonens krigere, samt krigsmaskinene til teknikerpresteskapet på Mars. På grunn av menneskehetens ekspansjon og imperialisme har de kommet i konflikt med romvesener som Eldar, en av de første rasene i galaksen, Tau, en ung rase som prøver å få universet sammen, Orks, en rase som elsker krig, Necrons, en rase som har blitt lurt inn til metall-kropper av onde C'Tans, Dark Eldar, Eldar som kjemper for guden Slaanesh, og sist Tyranids, som samler seg i «hives» og reiser rundt i galaksen for å ete verdener. Tyranids har en slags felles bevissthet, og hver «hive» består av talløse, insektlignende soldater, som svermer ut i rommet.
Et stykke ut i ekspansjonen trakk Keiseren seg tilbake og ovelot sin militærmakt i hendene på en av sine protesjeer, primarchen Horus. Horus vendte seg mot Keiseren, sin genetiske far, på grunn av påvirkning fra Kaos-gudene. I en visjon skal han ha sett at hvis han ikke stilte seg på kaos-guddommenes side, ville hans Space Marines bli terrorisert av dem. Kaosgudene hadde funnet en genetisk feil i mange Space Marines, og det var denne de ville utnytte. Dette førte til en borgerkrig mellom de lojale Space Marines, og forræderlegionene, seinere kalt Chaos Space Marines. Horus krig mot keiseren, som var en kataklysmisk borgerkrig som involverte hele Imperiet, er kjent som «the Horus Heresy». Konflikten mellom de lojale Space Marines og Chaos Space Marines har pågått i 10000 år i det 41. millennium, og har ytterligere svekket menneskeheten.
Det finnes også et par andre raser, som blant annet «Space Slann» og «Space Zoats», men Games Workshop har sluttet å markedsføre dem.
Lord of the Rings Strategy Battle Game
Lord of the Rings Strategy Battle Game er et miniatyrspill utviklet og produsert av Games Workshop. I likhet med selskapets andre spillsystemer, som for eksempel Warhammer 40.000 og Warhammer Fantasy Battle, består Lord of the Rings Strategy Battle Game av to likeverdige hærer av miniatyrfigurer som sloss over et avgrenset spillområde. En rekke regler, både hovedregler og spesifikke regelsett for de ulike hærene, sørger for at spillet er balansert og kan gjennomføres fra en halv time til, i teorien, ubegrenset tid, noe de tidligste versjonene av spillet hadde vanskeligheter med. Alle figurene i spillet kommer fra J.R.R. Tolkiens fantasiverden i Ringenes herre.
Spillet er delt opp i flere raser. I utgangspunktet skal de gode kjempe imot de onde, uavhengig av hvor mange raser som involvert, men spillet blir ofte mer realistisk dersom man spiller med kun en rase.
2014
2014 (MMXIV) i den gregorianske kalender var et år uten skuddag som begynte på en onsdag.
Fødsler
20. februar – Leonore av Sverige
Løkkaskogen (Oslo)
Veien fikk navn i 1978 etter den tidligere husmannsplassen Løkka, som lå omtrent ved nr. 5A og 5B.
Hans Andreas Benneche
Hans Andreas Benneche (født 22. september 1811 i Trondhjem, død 10. september 1893 i Kristiania) var en norsk kjøpmann og filantrop. Han er kjent for å ha opprettet Benneches legat.
Benneche opprettet en rekke legater og stiftelser med vitenskapelige, kunstneriske og veldedige formål. Han skjenket universitetet 80 000 kroner, vitenskapsselskapene i Kristiania og Trondhjem henholdsvis 80 000 og 20 000 kroner, Skulpturmuseet i Kristiania 40 000 kroner, Diakonisseanastalten i Kristiania 20 000 kroner, Kristiania barnehjem 40 000 kroner og Kristiania blindeinstitutt 40 000 kroner. Han opprettet også tre legater for trengende personer i Trondhjem på til sammen omtrent 315 000 kroner.
Benneches legat
I ettertid er Benneche kanskje mest kjent for å ha opprettet «H.A. Benneches legat for norsk kunst», oftest omtalt som Benneches legat, på 80 000 kroner. I bestemmelsene var det fastslått at legatets midler bare skulle tildeles kunstnere som sto på kristendommens grunn. Denne bestemmelsen førte siden til den såkalte Benneche-saken på 1930-tallet, en strid i Den norske forfatterforening om hvem som burde tildeles midlene fra legatet.
Benneches gate i Oslo er oppkalt etter Hans Andreas Benneche.
Dienst Justitiële Inrichtingen
Dienst Justitiële Inrichtingen (DJI) er en nederlandsk statlig etat med ansvar for kriminalomsorg, herunder fengsler. DJI er underlagt Sikkerhets- og justisdepartementet.
På oppdrag fra departementet håndterer DJI gjennomføring av frihetsberøvelse og andre straffer. DJI har blant annet fengsler, ungdomsinstitusjoner, rettsmedisinske sykehus, og forvarings- og deportasjonssentre. Etaten har mer enn 77 avdelinger og rundt 15 700 ansatte. Dette gjør DJI til en av de større arbeidsgiverne i Nederland. DJI tar årlig hånd om omkring 45 000 nye lovbrytere.
April Margera
April «Ape» Margera (født 28. mars 1956 i Glen Mills, Pennsylvania, USA). April er moren til Bam Margera og CKY trommis Jess Margera. Hun er gift med Phil Margera. April publiserte nettopp en kokebok kalt April Cooks: There's An Alligator In My Kitchen.
Cottam kraftverk
Cottam kraftverk  er et varmekraftverk 15 km fra Retford i Nottinghamshire i det sentrale Storbritannia, ved elva Trent. Det har en installert produksjonskapasitet på 2 400 MW, fordelt på blokker á 400 MW.
Brenselkilden er kull (2 008 MW), naturgass (400 MW) og biomasse. Anlegget ble utbygd omkring årene 1965–1970. Operatør er selskapet EDF Energy.
Utslippet av CO2 er 10,0 millioner tonn i 2007. De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 10 157 000 tonn.
Løkkalia (Oslo)
Veien fikk navn i 1978 etter husmannsplassen Løkka (under Østre Holmen).
Veien er bebygget med terrasseblokker. Ved inngangen til anlegget står en skulptur laget av Skule Waksvik, Sittende brunbjørn.
Gaotang (Liaocheng)
Gaotang (kinesisk: 高唐县 ; pinyin:  Gāotáng Xiàn) er et fylke i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina. Det er understilt byprefekturet Liaocheng.
Befolkningen var i 1999 på 462.308.
Samferdsel
Kinas riksvei 105 løper gjennom fylket. Denne viktige trafikkåren begynner i Beijing, løper sørover og ender ved kysten i Zhuhai i provinsen Guangdong. Den går innom større byer som Tianjin, Dezhou, Jining, Shangqiu, Jiujiang, Nanchang og Guangzhou.
Kinas riksvei 308 løper gjennom området. Den begynner i Qingdao i Shandong og fører via Jinan til Shijiazhuang i Hebei.
Non
Non kan bety:
Gladiator
Gladiatorer (på latin gladiatores, av gladius, et sverd) ) var menn som kjempet mot hverandre på åpne plasser og i senere tid på amfiteatre som underholdning rundt om i Romerriket. Noen gladiatorer var slaver og krigsfanger, andre var dømte forbrytere eller frie menn som deltok etter eget ønske. Det mest kjente sted for gladiatorkamper er Colosseum i Roma. Den gladiatoren som huskes best i dag, er Spartacus. I 73 f.Kr ledet han et slaveopprør som ble nedkjempet av Crassus.
Opprinnelse og opphør
Gladiatorlekene (på latin munera gladiatoria) stammet fra etruskerne, som holdt mann-mot-mann-kamper som en del av ritualet rundt begravelser. Historikeren Titus Livius mente imidlertid at skikken kom fra samnittene.
Etruskerne regnet utgytt blod eller et liv som gikk tapt, som et offer til avdøde. Litt av dette religiøse aspektet ble bevart hos romerne, ved at gladiatorkamper alltid ble innledet med et religiøst opptog, og man ofret stadig på det vesle alteret for gudinnen Nemesis som stod oppstilt ved gladiatorenes inngang til arenaen. Også for romerne startet kampene som begravelsesriter, der noen privatpersoner testamenterte et beløp til å dekke utgiftene ved et slikt arrangement når de selv skulle i jorden. Den første gladiatorkamp i Roma fant sted i 264 f.Kr. på Forum Boarium, byens kvegmarked, arrangert av Marcus og Decimus Brutus da faren deres, Decimus Junius Brutus, ble gravlagt, og tre par gladiatorer kjempet i trakisk stil. Antall kjempende økte gradvis. Rundt år 200 f.Kr. Da Marcus Valerius Laevinus ble gravlagt, arrangerte sønnene hans gravleker på Forum i fire samfulle dager, og i tillegg en gladiator-forestilling der 25 par var i kamp.
Fra 105 f.Kr ble lekene offentlige, og fortsatte inntil keiser Honorius (395-423) i år 404 forbød skikken. På tross av forbudet ser det ut til at romerne fortsatte med å arrangere gladiatorleker når de skulle demonstrere viktigheten av tradisjonelle verdier. De kristne hadde selv blitt ofret på arenaen, men arrangerte ikke desto mindre kamper. Minst én av biskopene i Roma, den senere helgenen Sankt Damasus, ansatte gladiatorer som livvakter. I Nord-Afrika var det innvandrede germanere som fikk slutt på skikken. Under vandalerstyret fortsatte man å kjøre om kapp med stridsvogner i det romerske circus; men gladiatorkamper var forbudt.
Keiserne og gladiatorene
Keiser Augustus lot innskrive i Augustus-tempelet i Ankara: «Tre ganger gav jeg en gladiatorforestilling i mitt eget navn, og fem ganger i mine sønners eller barnebarns navn, og under disse forestillinger kjempet omkring 10 000 menn til døden.» Etterfølgeren hans, Tiberius, tok avstand fra lekene, og sendte to kohorter til byen Pollentia da befolkningen der nektet å utlevere liket til en centurion, med mindre de etterlatte bekostet en gladiator-forestilling. Ifølge Suetonius idømte Tiberius de fleste av byens innbyggere, samt magistratene, fengsel på livstid etter den episoden. I år 27 oppførte en tidligere slave, Atilius, et ustøtt amfiteater i Fidenae 8 km nord for Romas sentrum, og arrangerte en gladiator-forestilling der. Tacitus beretter at folk strømmet til, og da byggverket raste sammen under vekten av folkemengden, skal 50.000 ha omkommet. Ledende romere åpnet sine hjem for de sårede, og senatet vedtok en lov om at bare folk med en formue som oversteg 400.000 sestertser, fikk lov til å arrangere gladiatorkamper. Videre fikk en bare oppføre amfiteatre på solid grunn.
Da keiser Trajan hadde underlagt seg Dacia, feiret han med å betale for sirkusleker i 123 dager i strekk, der 11.000 ville og tamme dyr ble drept, og 10.000 gladiatorer kjempet.
Når keiser Titus i embets medfør var nødt til å overvære en gladiatorkamp, brast han i gråt. I provinsbyene endte gladiatorkampene ikke alltid dødelig. Mistet en gladiator livet, måtte arrangørene betale ett tusen sølvmynter, og ved ulike skader opptil tyve denarer.
Rundt år 190 deltok keiser Commodus i de offentlige kampene. Han fikk innskrevet på en statue av seg at han hadde drept 12 000 motstandere; men motstanderne hans fikk bare ubrukelige våpen av tre med seg i arenaen, mens han selv var fullt bevæpnet. Da han hørte at en bestiarius (= gladiator som kjempet mot ville dyr), Julius Alexander, hadde drept en løve fra hesterygg, ble Commodus misunnelig og fikk ham henrettet.
Myten om gladiatorenes hilsen
Sueton og Cassius Dio skriver at de kjempende ved en anledning hilste keiser Claudius med ordene: Avē Imperātor, moritūrī tē salūtant! («Vær hilset, keiser. De som skal dø, hilser deg!») Det oppstod dermed en myte om at gladiatorene innledet sine kamper med disse ordene, men de skriver seg fra en enkelthendelse ved Fucinosjøen i år 52, da Claudius arrangerte et «sjøslag» før han lot sjøen tappe ned som del av et prosjekt for utvidelse av jordbruksarealet. En slik hilsen er ikke referert noe annet sted i romersk historie. Men naummachiarii som kjempet i «sjøslag», var ikke profesjonelle gladiatorer som ble trent for sin oppgave, men derimot dødsdømte fanger som her rettet en bønn om benådning til keiseren. I stedet for å bli henrettet av en bøddel, var de satt til å drepe hverandre til underholdning for publikum; men ettersom dette ble en god kamp, skal Claudius ha latt de overlevende benåde.
Et liv i kamp
På gladiatorskoler ble det undervist i dolkning, hogging og kvelning etter den enkle regelen: «Gjør det mot ham før han gjør det mot deg!» Erfarne og tidligere gladiatorer underviste lærlingene på skolens treningsbane. De startet med å øve seg på trestokker og senere på figurer av halm. Lærlingene benyttet som oftest tresverd. Hvis en av elevene ble skadd eller syk, ble han eller hun behandlet av skolens leger. En gladiator måtte regne med rundt tre kamper årlig. Før en kamp ble det reklamert muntlig og skriftlig i gatene, det var ofte stor spenning i forkant av kampene. Gladiatorene kom dagen før kampen til arrangøren hvor de spiste og festet.
Handelsagenter tjente store penger på å leie ut gladiatorer. De lagde små grupper og leide dem ut til forskjellige arrangementer. Mange gladiatorer var kriminelle eller slaver, som ble kjøpt og solgt av handelsagenter for å slåss og dø i gladiatorkampene.