cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Eik skole
Skolen ble bygget i 1978 som avlastning for daværende Eik skole som ble bygd i 1958 og lå i bygningene som frem til 2008 var en del av Høgskolen i Vestfold avdeling Eik. Den nye barneskolen på Eik fikk navnet Mortenåsen skole. I 1993 ble Mortenåsen utvidet slik at den også kunne ta imot elevene fra den gamle barneskolen som da ble nedlagt. Mortenåsen skole skiftet samtidig navn til Eik skole.
Skolens rektor er Håkon Follesø
De maritime Alper
De maritime Alper er en fjellkjede i den sørvestlige delen av Alpene. Den danner grensen mellom det franske departementet Alpes-Maritimes og den italienske provinsen Cuneo. Mercantour nasjonalpark er en del av De maritime Alper.
Vann fra De maritime Alper renner ut i elvene Roya, Var og Verdon og sideelvene deres på den franske siden, og i Stura di Demonte og andre sideelver til Tanaro og Po på den italienske siden.
Avgrensning
De maritime Alper begrenses
Fjelltopper
De høyeste fjelltoppene i De maritime Alper er:
Fjelloverganger
De viktigste fjellovergangene i De maritime Alper er:
Janjgir-Champa (distrikt)
Janjgir-Champa (hindi: जांजगीर-चाम्पा जिला ) er et distrikt i den indiske delstaten Chhattisgarh. Distriktets hovedstad er Janjgir.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 1,620,632 innbyggere i distriktet, mot 1,317,431 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 13,90 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 13,52 % i 2011 mot 17,06 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 945 i 2011 mot 966 i 2001.
Gonnosnò
Gonnosnò (sardisk: Gonnonnò) er en italiensk kommune i provinsen Oristano i regionen Sardinia. Den har 772 innbyggere og ligger rundt 220 meter over havet.
Torunn Herje
Herje ble magister i arkeologi ved Universitetet i Oslo i 1985. Hun arbeidet deretter som forskningsassistent ved Vitenskapsmuseet i Trondheim 1985-88. I ett år var hun engasjert av Levanger kommune for å skrive kommunens arkeologiske historie, og hun begynte i 1989 som direktør for Norveg – senter for kystkultur og kystnæring. Her førte hun museet fram til et nytt prisbelønt bygg, og til prisen som Årets museum. Herje var en periode tilsatt som leder for dikterhjemmene Aulestad og Bjerkebæk under museet Maihaugen på Lillehammer. Fra 2011 er hun direktør for Trøndelag Folkemuseum, Sverresborg.
Hun mottok Nord-Trøndelag fylkes kulturpris i 2004, og Norges fiskarlags kystkulturpris i 2005.
Stephan Plätzer
Stephan Plätzer (født 12. september 1966 i Oldenburg i Tyskland) er en tysk lærer på Os ungdomskule. Han var en tysk friidrettstrener og tidligere mellomdistanseløper. Han er trener til, og gift med den norske kappgjengeren Kjersti Tysse Plätzer og er bosatt på Søfteland i Os kommune. Han har blant annet trent Kjersti Tysse Plätzer frem til to olympiske sølvmedaljer, i Sydney, 2000 og Beijing, 2008
Plätzer er utdannet sportsjournalist og diplomsportlærer ved Idrettshøgskulen i Köln i Tyskland.
Plätzer er medlem av IL Norna-Salhus og er trener også for sin kones bror, Erik Tysse. Han har vært ansatt i Norges Friidrettsforbund som landslagstrener innen kappgang og mellom- og langdistanseløp. I tillegg har han arbeidet i Olympiatoppens utholdenhetsavdeling.
Ļ
Ļ og ļ (L med cedille) er den 19. bokstaven i det latviske alfabetet, den 18. bokstaven i det liviske og den 10. i det marshallesiske, i alle tilfellene mellom L og M. På latvisk og livisk representerer cedillen palatalisering av grunnbokstaven ([l]), så bokstaven representerer lyden. På marshallesisk representerer bokstaven lydene [lˠ] eller [lˠʷ], mens digrafen ļw alltid står for lyden [lˠʷ]. Bokstaven l representerer lyden [lʲ].
Leo Geyr von Schweppenburg
Leo Dietrich Franz Freiherr Geyr von Schweppenburg (født 2. mars 1886 i Potsdam i Preussen i Det tyske rike, død 27. januar 1974 Irschenhausen ved München) var en tysk kavalerioffiser under første verdenskrig og general under andre verdenskrig. Han var særlig kjent for sin ekspertise innenfor panserkrigføring og hans ledelse av Panzergruppe West under invasjonen i Normandie.
Bakgrunn
Geyr nedstammet fra den gamle vestphalske adelsslekt Geyr von Schweppenburg. Han var sønn av den württembergske overstallmester og oberst Karl Geyr von Schweppenburg (1840–1913).
Militær
Geyr gikk inn i hæren i 1904 og ble fahnenjunker i Dragoner-Regiment «König» (2. württembergisches) Nr. 26 i Stuttgart. Etter kommandering til krigsskolen i Potsdam fulgte 19. oktober 1905 forfremmelse til løytnant. Etter hans studier ved Kriegsakademie i Berlin fra 1911 til 1914 brøt det ut krig.
Mellomkrigstiden
Etter krigen fortsatte hans militære karriere i Reichswehr.
På 1930-tallet begynte det tyske panservåpenet å bli oppbygd og Geyr besøkte den tyske panserskolen i Sovjetunionen i egenskap av tolk. Hans språkkunnskaper gjorde også at han den 1. april 1933 ble utnevnt til militærattaché for Storbritannia, Belgia og Nederland, med residens i London.
Høsten 1937 ble han kalt tilbake til Tyskland. Vel hjemme fikk han befalet over 3. Panzer-Division.
Annen verdenskrig
Han ledet 3. Panzer-Division under felttoget i Polen i 1939. Der var hans divisjon den tallmessige sterkeste tyske enhet, med 391 stridsvogner. For en seier ved Kulm ble han rost av Hitler på slagfeltet. Føreren besøkte divisjonen for å anerkjenne dens seierrike innsats i Polen.
Den 14. februar 1940 fikk han kommandoen over XXIV. Armeekorps. Han ledet sitt korps under felttoget i vest i 1940, og under Operation Barbarossa i 1941. Under kampene på Østfronten kjempet hans korps ved Minsk, Smolensk, Kiev og Brjansk. For sin innsats ble han belønnet den 9. juli 1941 med Jernkorsets ridderkors. I begynnelsen av 1942 måtte han forlate sin kommando på grunn av sykdom og ble sendt tilbake til Tyskland.
Geyr vendte noe senere tilbake til fronten, men i august 1944 ble han inspektør for reservearméens panserstyrker.
Etterkrigstiden
Mellom mai 1945 og juli 1947 var Geyr krigsfange hos amerikanerne i Bayern. Han forfattet så sine memoarer og en rekke militære skrifter. Han var også med på opprettelsen av Bundeswehr.
Han døde i 1974 i Irschenhausen ved München.
Ö3 Austria Top 40
Ö3 Austria Top 40 er Østerrikes offisielle hitliste for solgt og strømmet musikk i landet. Singellisten blir presentert på internett og i radioprogrammet med samme navn fredager på radiokanalen Hitradio Ö3. Showet ble førte gang sendt 26. november 1968 under navnet Disc Parade og ble presentert av Ernst Grissemann. Den første listen ble publisert i 1967.
Hitlistene
Ö3 Austria Top 40 består av fire ulike hitlister. Listene blir satt sammen av IFPI Austria:
Singellisten publiseres på charts.orf.at og austriancharts.at, og er en oversikt over de 75 mest spilte, kjøpte og strømmede sangene den siste uken. Selv om det er en topp 75-liste, er hitlistens offisielle navn fremdeles Ö3 Austria Top 40. Radioprogrammet med samme navn publiserer kun de 40 øverste sangene, mens plassene 41–75 blir omtalt som «boblere», sanger som bobler like under den offisielle topp 40-listen.
Frank Fredrickson
Sigurður Franklin «Frank» Fredrickson (født 11. juni 1895 i Winnipeg død 28. mai 1979 i Vancouver) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Fredrickson ble olympisk mester i ishockey under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det canadiske laget Winnipeg Falcons som vant ishockeyturneringen. Canada vant alle sine tre kamper, de slo Tsjekkoslovakia med 15-0, USA med 2-0 og Sverige med 12-1. Fredrickson var center på laget og scoret sju mål i gullfinalen mot Sverige.
Hanlinakademiet
Hanlinakademiet (kinesisk: 翰林院, pinyin: Hànlín Yuàn) har sine røtter tilbake til 700-tallets Kina, men fikk sin store betydning under Song-dynastiet. Det var en institusjon som blant hadde som mål å utføre sekretærielle og litterære oppgaver for hoffet. Bare de ypperste akademikerne fikk lov til å bli med i akademiet. En av dets viktigste oppgaver var å komme med bindende fortolkninger av de konfucianske klassikere. Dette utgjorde grunnlaget for de eksaminasjoner som åpnet for de høyere nivåer innen byråkratiet.
Akademiet var i kontinuerlig drift inntil det ble stengt under revolusjonen i 1911. Dets hovedkvarter i Beijing ble plyndret og brent av utlendingene under bokseropprøret i 1900.
Oversetterbyrået
Underlagt Hanlinakademiet var Oversetterbyrået (四夷館 / 四译館, Si Yi Guan, Ssŭ I Guan). Det ble grunnlagt i 1407, etter Zheng Hes første ekspedisjon til Indiahavet. Byrået tok hånd om materialer overlevert av fremmede lands utsendinger, og utdannet sin egen translatørstab. Byrået hadde avdelinger for jurtsjensk, mongolsk, tibetansk, «huihui» (persisk, arabisk eller tyrkisk) og burmesiske språk, og språkene talt av «de hundre stammer» (Bai yi, det vil si etniske grupper ved Kinas sørvestre grenser), «gaochang» (folk fra Turfan, det vil si uigursk), og xitian (西天; muligens språk fra India?). I 1511 og 1579 tilkom avdelingene for ba bai (八百; laotisk) og thai.
Khaled Ghezzawi
Khaled Ghezzawi (født 9. mai 1987) er en libysk svømmer.
Han representerte Libya under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet i 50 meter fri.
Sykling under de britiske imperielekene 1950
Sykling under de britiske imperielekene 1950. Sykling var en av flere sporter i de fjerde britiske imperielekene som ble arrangert i Auckland i New Zealand i perioden 4. til 11. februar 1950. Det var tredje gangen sykling var med på programmet i lekene. Det var fire øvelser i bane- og en i landeveissykling, kun for menn.
Asplan Viak
Asplan Viak er et norsk rådgivende plan-, ingeniør- og arkitektfirma. Firmaet har bakgrunn i to selskap etablert i 1958 og 1962.
Rådgivningstjenestene omfatter arkitektur, by- og arealplanlegging, bygg og anlegg, energi- og miljøteknikk, geomatikk, visualisering, landskapsarkitektur, samfunnsanalyse, samfunnsplanlegging, tekniske installasjoner og vann- og miljøteknikk.
Asplan Viak er eiet av Stiftelsen Asplan, og har over 1200 ansatte på 32 kontorer over hele Norge. I tillegg opererer selskapet i utlandet som Norplan.
Birte Svatun
Svatun er utdannet lærer og har jobbet i ti år som journalist i NRK Radio. Hun skriver både barnebøker og bøker for voksne, og debuterte med voksenboka Det beste i livet er gratis i 2002. Hun bor i Åsgårdstrand i Vestfold.
Egil Hjorth-Jenssen
Egil Hjorth-Jenssen (født 18. april 1893 i Berg i Østfold, død 8. november 1969 i Bærum) var en norsk skuespiller, teatersjef, oversetter og forfatter.
Biografi
Hjorth-Jenssen var elev ved Fredrikshalds gymnasium og fikk sin første skuespillererfaring i Brageteateret.
Teater/kabaret/revy
Som teatersjef/kunstnerisk leder Som skuespiller
Film/fjernsyn/radio
Som forfatter Som manusforfatter Som skuespiller
Verdensmesterskapet i skiflyging
Verdensmesterskapet i skiflyging er de verdensmesterskap som arrangeres av Det internasjonale skiforbundet (FIS) i skiflyging og holdes annethvert år. VM i skiflyging ble første gang arrangert i 1972, og fra 1973 til 1985 ble mesterskapet arrangert i oddetallsår. Siden 1986 har verdensmesterskapet i skiflyging blitt arrangert i partallsår. Lagkonkurranse ble første gang arrangert i 2004.
Fra skiflygingsuker til VM og verdenscup
Begrepet «skiflyging» har siden 1930-tallet blitt brukt som betegnelse på skihopping i særlig store hoppbakker, etter at den første store bakken i Planica ble bygd i 1934. Det ble arrangert skiflygingsuker i Planica på 1930- og 40-tallet til tross for at FIS ikke tillot hopping i eller bygging av skiflygingsbakker.
Etter at Oberstdorf tok i bruk sin skiflygingsbakke i 1950, vedtok FIS i 1951 å tillate bygging av slike bakker, og overtok den formelle organiseringen også av skiflyging, i tillegg til annen skihopping. Fra og med 1952 gikk skiflygingsukene på rundgang mellom Planica, Oberstdorf og Kulm (Bad Mitterndorf). I 1966 ble Vikersundbakken utbygd til skiflygingsbakke, og arrangerte etter hvert også skiflygingsuke.
Det første offisielle verdensmesterskapet i skiflyging ble arrangert i Planica i 1972. De neste årene ble det fremdeles arrangert skiflygingsuker i de årene det ikke var VM. Da verdenscupen i hopp startet opp sesongen 1979/80, ble skiflygingsukene en del av verdenscupen. Også VM i skiflyging inngikk en periode i verdenscupen.
Kvinner har ved noen få anledninger hoppet i skiflygingsbakker, men det har aldri blitt arrangert terminfestede skiflygingsrenn for kvinner.
Værforhold, avlysninger og stygge fall
I Oberstdorf i 1988 skapte vedvarende, kraftig snøvær store problemer for arrangørene, og gjorde at kvalifiseringen fredag og rennet lørdag måtte avlyses. Lørdag kveld ble det meldt at alle veiene i dalene rundt Oberstdorf, inkludert veien gjennom Birgsautal forbi skiflygingsbakken, måtte stenges på grunn av snøskredfaren. Man greide likevel å åpne veien fra Oberstdorf sentrum opp til skiflygingsbakken i løpet av natta. Været bedret seg, og rennet søndag kunne avvikles.
Også under VM i 1972, 1973, 1977, 1979, 1985, 1990, 1992, 1994, 2002, 2012, 2014, 2016 og 2018 ble omganger eller hele konkurransedager avlyst på grunn av dårlig vær.
I Harrachov i 1983 ble alle konkurranseomgangene gjennomført, men sterk vind bidro til flere stygge fall. Blant annet falt Horst Bulau fra Canada og Jens Weißflog fra Øst-Tyskland stygt under trening, noe som førte til at hele det canadiske laget trakk seg fra mesterskapet. Under VM i Bad Mitterndorf i 1986 ble syv hoppere skadet i stygge fall. Blant disse var norske Rolf Åge Berg (hjernerystelse og ødelagt korsbånd, 12 % invalid), japanske Masahiro Akimoto (hjernerystelse og brudd i høyre ankel) og Ulf Findeisen fra Øst-Tyskland (hjernerystelse, ribbeinsbrudd og hjertestans).
Verdensrekorder
Det har blitt satt flere verdensrekorder under VM i skiflyging, både på trening foran VM og i selve konkurransene. Siste gang det skjedde under VM var imidlertid så langt tilbake som i 1994, da Espen Bredesen fra Norge hoppet 209 meter under trening i Planica 18. mars. Alle senere verdensrekorder er blitt satt i verdenscuprenn enten i Planica eller Vikersund.
Heinz Wosipiwo fra Øst-Tyskland var den første som satte verdensrekord under et verdensmesterskap, da han hoppet 169 meter under trening i Oberstdorf 9. mars 1973. Under dette mesterskapet falt imidlertid flere hoppere på hopp som var betydelig lengre enn stående verdensrekord. Lengst av disse var sveitsiske Walter Steiners hopp på 179 meter.
Resultater
* JL = jurylengde (en forløper for bakkestørrelse)
Nasjoner
Oppdatert per VM i skiflyging 2022
Koh Ker
'Koh Ker' (khmer: ប្រាសាទកោះកេរ ) er et angkoriansk område i det nordlige Kambodsja. Koh Ker ligger 100 km nordøst for selve Angkor, og var i en kort periode mellom 928 og 944 hovedstad i Khmerriket under kong Jayavarman IV og hans sønn Hasavarman II. Etter at Khmerriket ble etablert i Angkorområdet (Roluos), flyttet Jayavarman IV i 928 hovedstaden i riket nesten 100 km nordøstover til Koh Ker. I hans regjeringstid ble det bygget et stort antall templer i Koh Ker. Hans etterfølger vendte tilbake til Angkorområdet omtrent tjue år senere, og da opphørte tempelbyggingen i Koh Ker.
Over hele Koh Ker er det mange Prasat, eller tårnhelligdommer. Et par av dem har fremdeles en stor linga – en slags skulptur som representerer den hinduistiske guden Shiva – som står på en yoni – en slags sokkel eller plattform som representerer den hinduistiske gudinnen Shakti. Da tempelet var i bruk ble det ført vann over lingaen, og dette vannet ble ansett for å få guddommelig kraft når det passerte lingaen. På veggen til en av tårnhelligdommene der lingaen er intakt, kan man se åpningen der det hellige vannet ble ledet ut av tempelet. På et annet område av Koh Ker står tre prasat ved siden av hverandre, viet til henholdsvis Brahma, Shiva og Vishnu. De fleste prasatene er omgitt av biblioteker og annekser, og mange hadde også vollgraver. Opprinnelig hadde tårnhelligdommene tak tilvirket av tre. I dag vitner bare hull i steinbjelkene om dette.
Området ligger om lag tre timer unna Siem Reap.
Isfahan (provins)
Isfahan (persisk: استان اصفهان Ostān-e Esfahan) er en av de trettien provinsene i Iran. Provinsens areal er 107 029 km². I 2016 hadde Isfahan 5 120 850 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Isfahan.
Paleografi
Paleografi (av gresk Παλαιός, palaios, «gammel», og γράφω, graphein, «skrive») er en teknikk og læren om gamle skriftarter, uavhengig av språk. Paleografi handler om hvordan fortidas skriftsystemer har utviklet seg og kan forstås. Til forskjell fra paleografien behandler epigrafikken innskrifter i stein, for eksempel på monumenter.
Oversikt
Paleografi er på mange måter en forutsetning for filologien, og håndterer to viktige vanskeligheter først. Ettersom stilen på de enkelte alfabet har utviklet seg hele tiden, er det nødvendig å kjenne til hvordan de enkelte bokstaver skal tydes. Skrivere benytter seg ofte av mange abbreviaturer, det vil si forkortelser, vanligvis for å kunne skrive teksten raskere, og noen ganger for å spare plass, slik at en paleograf må vite hvordan disse skal tolkes. Kunnskap om de enkelte bokstavformer, ligaturer, tegnesetting, forkortelser, og så videre, gjør det mulig for paleografen å lese teksten slik skriveren hadde til hensikt at den skulle bli lest.
Den første gang begrepet «paleografi» ble benyttet var muligens i 1703 av Bernard de Montfaucon, en benediktinermunk. I løpet av 1800-tallet ble paleografi atskilt fra vitenskapen om diplomatikken. Wilhelm Wattenbach og Leopold Delisle bidro meget til denne atskillelsen med deres studier mellom forholdet til den menneskelige hånd og skriving. Deres arbeid var hovedsakelig basert på håndens bevegelse når den former bokstaven, og på å etablere en genealogi av ulike former av skriving basert på den historiske utviklingen av dens former.
Paleografen må ha kunnskap om tekstens språk, de forkortelser som benyttes, og de ulike håndskriftstilene. Kunnskap om skrivematerialer er også nødvendig for studier av oldtidshåndskrifter og for å identifisere de ulike tider eller epoker som de ble skrevet på og i. Paleografen må derfor tyde skrift på mange materialformer, eksempelvis papyrus, pergament, papir, foruten skrift på potteskår som i Egypt og Hellas, tynne metallplater, private og stort sett tilfeldige inskripsjoner på husvegger og lignende som i Pompeii. Det er avgjørende for paleografien å tyde fortidens skrifter og å kunne gi disse en datering og en stedsplassering.
En del emner i Norge
I Norge studerer man på universitetsnivå spesielt de vestnordiske håndskriftene og middelalderens skriftkultur og utviklingen av skrift i perioden 1150–1400, den første tiden man skrev norrøne tekster med det latinske alfabetet.
Paleografi kan være avgjørende når man studerer norrøne tekster i henhold til å bestemme datering av og sted håndskriftet ble skrevet, men også i å vurdere antall hender som har skrevet de ulike tekstene. Bokproduksjon og bokas plass i den vestnordiske middelalder samt forfatterrollen i forhold til skriverrollen er også en del av forskningsgrenen. Diplomer er viktige historiske kilder og i norsk terminologi brukes diplom synonymt med middelalderbrev. De fleste norske brevene fra middelalderen har et rettslig innhold og emne.
Løselighetsprodukt
Løselighetsproduktet (Ksp) er et spesialtilfelle av likevektskonstanten. Løselighetsproduktet er dimensjonsløs og gjelder for en mettet løsning av et tungtløselig salt.
For sølvbromid er løselighetsproduktet gitt ved:
[x] er konsentrasjonen av stoffet x. I dette tilfellet sølvionet og bromidionet.
Løselighetsproduktet varierer med temperaturen. Det er mulig å finne løselighetsproduktet for mange stoffer i tabeller, ofte ved 25 grader celsius.
Margrethe Fredheim
Margrethe Fredheim (født 17. september 1987) er en norsk operasanger (sopran) fra Sandefjord. Hun er ansatt ved Staatstheater Kassel i Tyskland. Fredheim har vunnet flere internasjonale priser, deriblant førstepris i Lauritz Melchior International Singing Competition i 2020 og førstepris i Hong Kong International Operatic Singing Competition 2018.
Bakgrunn
Etter tre år på musikklinjen ved Sandefjord videregående skole studerte Fredheim sang ved Norges musikkhøgskole, Kunsthøgskolen i Oslo og Manhattan School of Music, med støtte fra Fulbright-programmet. Hun gjorde i mai 2014 sin debut i Universitetets aula. I 2015 ble hun fast ansatt ved Theater Erfurt, der hun jobbet frem til ansettelsen i Kassel i 2021. I tillegg til et bredt opera-repertoar har hun opptrådt på en rekke konserter, og skulle i 2020 debutere på Royal Opera House, men debuten ble avlyst som følge av covid-19-pandemien.
Natal
Natal er hovedstad og en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil. Byen ligger ved munningen av elven Rio Potengi.
Historie
Nordøstspissen av Sør-Amerika, Cape São Roque, ble første gang besøkt av Europeiske oppdagere i 1501. Dette skjedde under Amerigo Vespuccis ekspedisjon i årene 1501-1502. Cape São Roque ligger om lag 20 km. nord for dagens Natal. Området var lenge bare bebodd av den indianske urbefolkningen samt av franske pirater.
Den 25. desember 1559 ble Natal etablert som en bosetning utenfor fortet «Forte dos Santos Reis.» Den viktigste inntektskilden for de som bodde i området var kvegoppdrett.
Økonomi
Turisme er hovedindustrien i Natal hvor blant annet sand-dynene og stranda Ponta Negra er et populært turistmål. Det er også et regionalt senter for oljeindustrien i området. Rio Grande do Norte er den nest største oljeproduserende staten i Brasil.
Chris Fridfinnson
Kristmundur Numi «Chris» Fridfinnson (født 1898 i Baldur i Manitoba, død 1938 i Winnipeg) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Fridfinnson ble olympisk mester i ishockey under sommer-OL 1920 i Antwerpen. Han var med på det canadiske laget Winnipeg Falcons som vant ishockeyturneringen. Canada vant alle sine tre kamper, de slo Tsjekkoslovakia med 15-0, USA med 2-0 og Sverige med 12-1.
Nino Manfredi
Saturnino «Nino» Manfredi (født 22. mars 1921 i Castro dei Volsci i Frosinone, død 4. juni 2004 i Roma) var en italiensk skuespiller og regissør.
Han har medvirket i over 80 produksjoner og virket i flere filmer, i tillegg til skuespiller, både som regissør og manusforfatter. Kjente og vel ansette skuespillerprestasjoner er hans roller i Brød og sjokolade (1974), Vi som elsket hverandre så høyt… (1974) og Tarvelige, heslige og vemmelige (1976). Sammen med Ugo Tognazzi, Vittorio Gassman og Alberto Sordi var han et av de dominerende navn innen italiensk filmkomedie.
Øystein Mæland
Øystein Mæland (født 26. mars 1960 på Rjukan) er en norsk psykiater og politiker (Ap). Han ble i statsråd 27. mai 2011 utnevnt til politidirektør og sjef for Politidirektoratet. Han trakk seg med umiddelbar virkning 16. august 2012 i kjølvannet av rapporten fra 22. juli-kommisjonen. Fra april 2014 er Mæland direktør ved Akershus universitetssykehus.
Karriere
Mæland har medisinsk embetseksamen fra 1986. I 2000 ble han godkjent som spesialist i psykiatri. Han har blant annet vært seksjonsoverlege ved Klinikk for psykiatri ved Aker sykehus, siviltjeneste som fengselslege ved Ullersmo landsfengsel og divisjonsdirektør for Psykiatrisk divisjon ved Ullevål universitetssykehus. Fra 2009 til 2011 var Mæland klinikksjef ved Klinikk for psykisk helse og avhengighet ved Oslo universitetssykehus. Han ble utnevnt til politidirektør i 2011, som den første ikke-jurist til å ha en høy stilling i politiet (der alle stillinger over politiinspektørnivå tradisjonelt har vært forbeholdt jurister). Han trakk seg fra stillingen som politidirektør 16. august 2012. Ansatt som ny assisterende direktør i Helsedirektoratet fra august 2013. Fra 28. april 2014 er Mæland ny direktør ved Akershus universitetssykehus.
Politisk virke
Mæland var statssekretær for justisministrene Grete Faremo, Anne Holt og Gerd-Liv Valla i perioden 1994–1997. Fra 2000 til 2001 var han igjen statssekretær under Hanne Harlem. Han har også vært politisk rådgiver for utenriksminister Thorvald Stoltenberg og for olje- og energiminister Arne Øien. I 2007 støttet han offentlig Ingunn Yssen i Valla-saken og bekreftet at han gikk av som statssekretær på grunn av Vallas lederstil.
Mæland var leder for AUF i Oslo 1979–1982, og sentralstyremedlem i AUF fra 1983 til 1989. Fra 2005 til 2007 var han leder for Oslo Arbeidersamfunn. Han har også sittet i Gjenopptakelseskommisjonen.
Medlemsjuks i AUF
Han satt i Oslo bystyre fra 1983 til 1986. I forbindelse med den såkalte AUF-saken innrømmet Mæland i retten i mars 1998 at han i sin tid som leder i Oslo AUF hadde søkt Oslo kommune om støtte til kurs som ikke ble avholdt i den hensikt å få mer kommunal støtte.
Personlig
Øystein Mæland er gift med psykoterapeut Rolf Nicolay Aspestrand (født 1964). Det førte til debatt da det ble kjent at han fikk et barn ved surrogati i USA. Han er en mangeårig venn av Jens Stoltenberg, som han også var forlover til. Mæland avtjente siviltjeneste som fengselslege på Ullersmo landsfengsel.
Eduardo Chillida
Eduardo Chillida (født 1924, død 2002) var en spansk baskisk skulptør som er mest kjent for sine monumentale abstrakte arbeider. For sitt arbeid mottok han Wolf-prisen i 1985 og Praemium Imperiale i 1991. Før han ble en billedhugger var han keeper for fotball-laget Real Sociedad i San Sebastián.
Chillida tidligste skulpturer var konsentrert om de menneskelige formene (for det meste torsoer og byster). Hans senere verker visste tendenser til å være mer massive og mer abstrakte og han produserte mange monumentale offentlige arbeider. Chillida selv pleide å avvise merkelappen «abstrakt» på verkene sine, og foretrakk i stedet å kalle seg en «realistisk billedhugger.»
Det som regnes som de største av alle hans arbeider i USA var skulpturen "De Musica", som er en stål-skulptur på 81 tonn med to søyler med armer som strekker seg ut. Mye av det Chillida arbeidet med. var inspirert av hans baskiske oppdragelse. Hans stål skulptur «De Música III» var utstilt på Yorkshire Sculpture Park i Storbritannia, som del av en retrospektiv på Chillidas arbeider. Han har en utendørs skulpturhage i Hernani, Spania, i nærheten av San Sebastian.
Chillida ble i 2000 tildelt utmerkelsen Lan Onari av regjeringen i den autonome regionen Baskerland. Han ble i 1987 utnevnt til den tyske ordenen Pour le Mérite für Wissenschaften und Künste.
Selbjørn
Selbjørn er den nest største og nest sørligste øya i Austevoll kommune i Vestland fylke. Den har et flateinnhold på 25 km², og det høyeste punktet er Kongsfjellet, med 185 moh.
Sør for øya ligger Selbjørnsfjorden, som skiller Austevoll og Fitjar kommuner. Fram til 1964 hørte sørøstsida av Selbjørn til Fitjar kommune, mens nordsida var en del av Austevoll. Det største stedet på øya er tettstedet Bekkjarvik, som er et gammelt handelssted med gjestgiveri. Andre bygder er Salthella, Rabben, Grasdal og Gauksheim.
Selbjørn har bruforbindelse fra Bekkjarvik til resten av Austevoll gjennom riksvei 546, som går via Selbjørnsbrua over Bekkjarviksundet til Huftarøy. Fra Bekkjarvik går også Fv150 sørover til Gauksheim, mens Fv151 følger nordsida av øya vestover til Salthella og videre over Stolmabrua over Stolmesund til naboøya Stolmen.
Navnet Selbjørn
Eldre navn på øya er Salbjorn i Snorre-Edda og Fornmannasoger. I 1567 ble navnet skrevet Søldbiønn og i 1723 Sælbiørn. En mener at det kan dreie seg om et noanavn, og at stedet tidligere har hatt et annet dyrenavn. Fiskere skulle for eksempel ikke si ordet «katt» når de var til havs, men kunne i stedet si «klodyret» eller «Salens bjørn», ettersom katter hørte til salen eller stua. Om Selbjørn en gang ble kalt noe med «katt», skulle ikke navnet nevnes.
Georg Herwegh
Georg Friedrich Rudolph Theodor Andreas Herwegh (1817–1875) var en tysk journalist og lyriker. Han var blant de fremste litteratene under Vormärz (før mars), betegnelsen for perioden før marsrevolusjonen i Tyskland i 1848. Under kampene i Baden deltok han sammen med sin hustru Emma Herwegh. Han var knyttet til partiet Allgemeiner Deutsche Arbeiterverein, og skrev deres partisang. Herwegh fordømte den fransk-tyske krig i 1870/1871 som førte til keiserrikets anneksjon av Alsace og Lorraine. Han var en av de få i Tyskland som på dette tidspunktet, fremdeles holdt fast ved de sosialistiske og republikanske ideer fra 1848.
Biografi
Herweg ble født som sønn av krovert Ludwig Ernst og Rosina Katharina Märklin. Han gikk på gymnasiet i Stuttgart, latinskolen i Balingen og deretter klosterskole i Maulbronn. I 1835 ble han opptatt i Tübinger Stift og studerte teologi, men kom i konflikt med stiftets ledelse og ble utvist. I 1836 påbegynte han juridiske studier, men avsluttet disse i 1837. Deretter livnærte han seg som forfatter og kritiker for den jødiske forlegger August Lewalds tidsskrift Europa og som oversetter av Alphonse de Lamartines verker.
I 1839 kom han til å fornærme en adelig offiser på et maskeball, ved at han nektet å hilse på ham. Han skulle straffes ved å bli tvangsrekruttert til et regiment i Ulm. Herwegh unndro seg straffen ved å flykte til Emmishofen i Sveits. Her levde han av sitt forfatterskap og litteraturkritiske arbeid, fremfor alt av sine bidrag til tidsskriftet Deutsche Volkshalle. Disse bidragene ble i 1845 uten hans vitende utgitt under tittelen Gedichte und kritische Aufsätze aus den Jahren 1839 und 1840 (Dikt og kritiske artikler fra årene 1839 og 1840). I Zürich fikk han i løpet av perioden 1841–1843, støtte til å utgi Gedichte eines Lebendigen (Dikt av en levende). Diktene inneholdt en lidenskapelig frihetsretorikk, som ga håp til de tyske borgere som kjempet for demokratiske rettigheter. Diktene var sangbare og ble tonesatt av blant andre Franz Liszt. Diktene ble bannlyst i Preussen, men førte likevel til at Herwegh ble berømt.
Han ble redaktør av den opposisjonelle avisen ''Der dt. Bote aus der Schweiz (Den tyske budbærer fra Sveits).'' Hans reise til Tyskland i 1842 ble en triumfferd. Som bestselger ble han i nær sagt hver by tatt i mot med stands, festmåltider og fakkeltog. I Berlin traff han den skribent Emma Siegmund. Paret ble forlovet etter bare en uke. Hennes formue gjorde det mulig for ham å leve uten økonomiske bekymringer.
Den 19. november 1842, kort tid etter forlovelsen, ble Herwegh uten forvarsel hentet til den prøyssiske kongen, Fredrik Vilhelm IV. Kongen ønsket å vise den revolusjonære dikter sin overlegenhet. Han uttrykte blant annet at «Jeg vet vi er fiender, men jeg må gjøre det jeg må, og vi skal være ærlige fiender!». «Jeg ønsker av mitt hjerte at De endrer dem ('ich wünsche Ihnen von Herzen einen Tag von Damaskus') og De vil gjøre det storartet.». Da kongen på denne måten hadde avsluttet samtalen, skulle gjesten etter etiketten bøye seg, og gå ut. Herwegh tillot seg i stedet en uhøflighet. Han fikserte blikket på kongen og uttrykte at «Sire, jeg kan ikke være en fyrstetjener!», og siterte dermed Schiller. Etikettebruddet tjente ikke til Herweghs fordel. Han fikk kritikk både for i det hele tatt å ha gått inn i audiensen, ble kalt for «underdanig revolusjonær» og kritisert for sitt «pinlige Schillersitat». Hans forestående ekteskap med Emma ble betegnet som et «jødisk pengeekteskap».
Etter å ha blitt utvist fra Preussen i 1842 og deretter Zürich i Sveits i 1843, fikk Herwegh oppholdstillatelse i kantonen Baselland. Emma hadde sluttet seg til ham i Zurich 23. februar 1843. Den 8. mars 1843 giftet de seg i nærvær av intellektuelle som Mikhail Bakunin, Adolf Ludwig Follen, Caroline og Wilhelm Schulz. Fra 1843 bodde paret i Paris, der de pleide omgang med blant andre forfatteren Heinrich Heine og ideolog Karl Marx.
I 1851 var han tilbake i Sveits der han arbeidet som journalist og oversetter. I tillegg drev han med naturvitenskapelige studier. I hans salong vanket blant andre komponisten Franz Liszt, politikeren François Wille og arkitekten Gottfried Semper. Herwegh reiste i 1860-årene tilbake til Tyskland og sluttet seg til arbeiderbevegelsen der. I 1863 utnevnte politikeren Ferdinand Lassalle ham til fullmektig for Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein. Han skrev den nasjonale partisangen (tysk: Bundeslied) med det kjente verset Mann der Arbeit, aufgewacht (Arbeidsmann, våkne opp). I 1866 fikk han amnesti fra tyske myndigheter, og flyttet til Baden-Baden. Herwegh fordømte krigen i 1871 og anneksjonen av Elsaß og Lothringen. Han hørte til de få tyskere som etter Tysklands samling i 1871, fremdeles holdt seg til de sosialistiske og republikanske ideer fra 1848. Herwegh døde i Lichtental, i dagens Baden-Baden. Han ønsket ikke å bli begravet i Deutsches Reich, men i det han kalte republikansk jord, i kommunen Liestal i kantonen Baselland i Sveits.
Betydning
Herwegh er ansett som vanskelig å vurdere som politiker og dikter. Han regnes imidlertid som en av de viktigste dikterne under Vomärz («før-mars»), forberedelsen til revolusjonen i Tyskland, særlig Berlin, i mars 1848. Han ble særlig populær hos ungdommen. Han oppildnet de venstreradikale, som på sin side overså befolkningens manglende motivasjon til oppstand. Han var også aktiv under depresjonen etter nederlaget og den senere oppvåkning i retning av sosialismen. Han og hans ektefelle Emma Herwegh skrev en felles biografi. De regnes begge av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte å være blant de viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Hojamamed Hojamamedov
Hojamamed Hojamamedov (født 10. juni 1986) er en turkmensk svømmer.
Han representerte Turkmenistan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet i 50 meter fri.
EM på skøyter, allround for menn
Europamesterskapet på skøyter har vært avholdt årlig siden 1893 – med unntak av åra 1915 til 1921 og 1940 til 1946. Ved opprettelsen av IEV (det seinere ISU) i 1892 ble det bestemt at det i tillegg til verdensmesterskap også skulle arrangeres et årlig europamesterskap i hurtigløp. I de uoffisielle mesterskapene i 1891 og 1892 ble det løpt ikke-metriske distanser på fra 1/2 til 5 engelske mil. Fram til 1895 ble det løpt tre distanser – 500 m, 1500 m og 5000 m. Fra 1896 kom 10 000 m på programmet, men i åra 1936 til 1947 ble 10 000 m erstatta med 3000 m.
Fram til 1907 måtte en løper vinne to av distansene for å bli kåra som vinner, og de øvrige løperne ble ikke rangert. Fra 1908 ble det innført et system med plassiffer, der vinneren på hver distanse fikk 1 poeng, andremann 2 osv. Vinner ble den som sammenlagt hadde laveste poengsum. I 1926 og 1927 ble tidene omregna til prosent av gjeldende verdensrekord på distansen, og vinner ble den som hadde høyest poengsum. I 1928 kom det poengberegningssystemet som fortsatt brukes, der tidene på de tre lengste distansene blir omregna til 500-metere, og vinner er den som sammenlagt har lavest poengsum. Til og med 1986 ble den gamle regelen om at en løper som vinner mer enn halvparten av distansene blir mester, praktisert. Fra og med 1987 er det kun poengsum som avgjør.
Fra 1999 tjener EM som europeisk kvalifisering til VM.
Ovacık (Karabük)
Ovacık er en by med 3 080 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Karabük. Den ligger nordøst for Eskipazar, nordvest for Bayramören, sørøst for Karabük og sørvest for Araç.
Meir enn regn
Meir enn regn er ei novellesamling av Frode Grytten, utkommet på Samlaget i 1995. Den er Gryttens femte novellesamling.
Felles for alle novellene i samlinga er at de foregår på et mindre sted i vestnorsk fjordlandskap – noen er eksplisitt stedfesta til forfatterens hjemsted Odda. På et par unntak nær har Grytten brukt en forteller i første person (jeg-forteller). «Hundre prosent normal» har en forteller som omtaler seg sjøl i andre person (du) som en original vri.
Åpningsnovella «Eg blir her, eg drar ikkje» handler om en mann som blir kalt hjem til hjembygda i farens begravelse. Han har hele tida på følelsen at han er for seint ute; da faren lå på det siste hadde han sagt at han ville snakke med han og gjøre opp. Hva faren ville gjøre opp for, får verken vi eller hovedpersonen vite. Faren har vært av de kristelige og får pene ord av presten; sønnen vet at faren også hadde andre sider. Som gutt fikk han flere ganger bank av faren, som ville ha alt på sin måte i familien og ikke tålte motsigelser. Eg-personen var som eldste sønn den som faren hadde særlige forhåpninger til, og som derfor også fikk hardest tukt. Den dagen sønnen fortalte at han ville motsette seg farens ønske og reise vekk, hadde ikke faren annet språk enn en knytta neve. I begravelsen føler han ingenting. «''Ikkje sorg. Ikkje lette. Ingenting''». Etter gravferda går han inn på soverommet til foreldrene, tar på seg farens klær og legger seg på senga. Slik kommer han i kontakt med minnene om farens andre side – den klosset kjærlige og omtenksomme faren – og han overveldes av følelsene. Ordene fra tittelen er sønnens tenkte dialog med den tapte faren.
«Hundre prosent normal» foregår en kveld på puben. Hovedpersonen er nitten og skal snart møte til førstegangstjeneste. Forgjeves prøver han å ringe den gifte kvinna som han tidligere er blitt regelrett forført av, men som nå ikke vil mer. Ute av seg som han er, får et ubetenksomt ord av kvinnas ektemann han til å miste besinnelsen. Han planter knyttneven i trynet på drittsekken, og med ett slag har han ødelagt sine karrieremuligheter i flyvåpenet.
«Kommunistar» er en humoristisk fortelling fra barndommens Odda. Arbeiderungene blir invitert til direktørboligen for å spise kake. Fedrene er kommunister og vil motsette seg et slikt klassesvik, men mødrene gjør felles front med ungene, og det blir en kakefest uten sidestykke. Tre av guttene begir seg imidlertid rundt i boligen på egen hånd, og utkjemper en liten klassekamp på sin måte. Når sannheten seinere kommer for en dag, får de likevel juling av fedrene sine.
«Sjuk av lykke» er i sin helhet en bevissthetsstrøm, og derfor avvikende i formen. Det brukes ikke tegnsetting, og alle «og» er erstatta med &-tegn. Teksten gjengir hovedpersonens tanker fra det øyeblikket han skjønner at kjæresten kommer til å forlate han til han får visshet om at det blir slik.
«Alt er betre om hausten» er en melankolsk fortelling om et ektepar som tar på ferietur utenom sesongen til en badeby på vestkysten av Irland. Hun har nylig fått en kreftdiagnose, og de vet begge at de bare har en kort tid igjen sammen. I disse forlatte omgivelsene kjenner de plutselig sterkere enn før den kjærligheten de har for hverandre – alt er betre om hausten. I stil og stemning minner denne novella sterkt om Hemingway.
«921 Brekke, A» er den 37-årige industriarbeideren Albert Brekkes monolog om sin håpløse avstandsforelskelse i en ung, kvinnelig ferievikar. Den blodige ironien i historia er at han må sitte sammen med den tilbedte i et trangt kontrollrom, uten med ett ord å kunne utsi følelsene sine.
«Inn frå regnet» er en finurlig fortelling med et overraskende sluttpoeng. En fremmedkar kommer inn på kroa og setter seg til å fortelle ei historie som viser seg å angå den ene av tilhørerne i større grad enn han ønsker.
De liguriske Alper
De liguriske Alper er en fjellkjede i nordvestlige Italia. En liten del er lokalisert i Frankrike. De utgjør den sørvestlige delen av Alpene, ved overgangen til Appenninene. Fjellkjeden danner grensen mellom regionene Piemonte i nord og Liguria i sør.
De liguriske Alper blir drenert via Tanaro og andre sideelver til Po på Piemonte-siden og av flere mindre elver som renner direkte ut i Middelhavet på den liguriske siden. De høyeste toppene i De liguriske Alper er Punta Marguareis (2651 moh) og Monte Mongioie (2382 moh). Det er flere andre topper over 2000 meter.
Avgrensning
Alpene og Appenninene utgjør geologisk sett deler av den samme fjellkjeden (den såkalte alpine fjellkjede). Grensen mellom dem er derfor verken entydig eller skarp, men trekkes vanligvis ved Cadibonapasset, som er den laveste fjellovergangen mellom Alpene og Appenninene.
I vest grenser De liguriske Alper til De maritime Alper, adskilt gjennom Tendapasset.
Fjelloverganger
Blant fjelloverganger i De liguriske Alper er disse de viktigste:
Skottland i Eurovision Choir of the Year
Skottland debuterte i Eurovision Choir of the Year i 2019, som ble avholdt i  Göteborg, Sverige. Koret som representerte Skottland i konkurransen, ble valgt internt av den skotske kringkasteren BBC Alba. Dette var første gangen Skottland deltok i en Eurovision-konkurranse, uten å delta som Storbritannia.
EM i turn for kvinner 1981
Det 13. europamesterskapet i turn for kvinner ble arrangert i Madrid i 1981.
For Norge deltok Jana Bore og Kjersti Løken, disse kom på 37.- og 42.-plass med hhv 34,550 og 34,000 poeng.
Samuel Sheppard
Samuel Holmes Sheppard (født 29. desember 1923, død 6. april 1970) var en amerikansk lege og nevrokirurg som var involvert i et beryktet og kontroversielt mordrettssak.
Han ble dømt for mordet på sin gravide hustru i 1954 mens han bodde i Cleveland. Han satt bortimot ett tiår i fengsel før dommen ble satt til side. I 1966 ble han frikjent i en ny rettssak. I 2000 saksøkte hans sønn Sam Reese Sheppard, som var syv år da hans mor ble drept, delstaten Ohio for hans fars påståtte urettmessige fengsling. Etter en rettssak på ti uker kom juryen tilbake med en enstemmig erklæring at Samuel Sheppard ikke hadde greid å bevise at hans far hadde blitt urettmessige fengslet.
Mordet og rettssaken
Sheppard ble dømt for å ha drept sin gravide hustru Marilyn Sheppard i deres hjem tidlig om morgenen den 4. juli 1954. Sheppard hevdet at hans hustru var blitt drept av en mann med busket hår som angrep ham og to ganger slo ham bevisstløs.
Han ble ført for retten om høsten 1954. Saken fikk omfattende pressedektning og hva den amerikanske høyesteretten kalte for en «karnevalatmosfære». En del av pressen ble anklaget for partiskhet overfor Sheppard.
Sheppard bevitnet selv at han hadde sovet i første etasje da han våknet av sin hustrus skrik. Han løp opp og ble slått bevisstløs. Etter våknet til fant han sin hustru død, løp ned og forfulgte en hårete inntrenger, og ble på nytt slått bevisstløs. Flere andre vitner mente å ha sett en hårete mann i nærheten av Sheppards hjem på denne gjeldende dagen.
I 1959 deltok Sheppard frivillig i kreftstudier hvor han aksepterte at levende kreftceller ble sprøytet inn i kroppen hans.
Familietragediene fortsatte. Den 13. februar 1963 begikk hans svigerfar selvmord på et hotell i Ohio.
Frifinnelse og senere liv
Sheppard satt ti år fengsel. Etter at flere anker var blitt avvist ble hans anmodning om habeas corpus akseptert ved en distriktsdomstol den 15. juli 1964. Delstaten Ohio ble beordret om enten å sette Sheppard fri eller gi ham en ny rettssak. Saken kom for USAs høyesterett i saken Sheppard v. Maxwell, 384 U.S. 333 (1966). Retten ble holdt grunnet at Sheppards dom var et resultat av en rettssak hvor han ble nektet behørig prosess.
Kun tre dager etter at han var blitt frikjent giftet Sheppard seg med Ariane Tebbenjohanns, en tysk, skilt kvinne som hadde brevvekslet med ham mens han satt inne. Tebbenjohanns økte sakens kontrovers da det ble kjent at hennes halvsøster var Magda Ritschel, hustru av nazistenes propagandasjef Joseph Goebbels, men Tebbenjohanns slo fast at hun selv ikke hadde sympati for nazismen. Den 7. oktober 1969 ble Sheppard og Tebbenjohanns skilt.
I den nye rettssaken den 9. september 1966 erklærte Sheppard seg ikke skyldig. I motsetningen til den første rettssaken tok verken Sheppard eller Susan Hayes vitneskranken, en strategi som var vellykket da «ikke skyldig» ble gitt den 16. november. Hva som var avgjørende for dommen var bedømmelsen av blodsprut fra åstedet.
Etter at han var blitt frikjent bidro Sheppard i å skrive boken Endure and Conquer som presenterte hans side av saken og ga innsikt i hans år i fengsel. Han vendte også kortvarig tilbake som lege, men ble sakssøkt to ganger for medisinsk uaktsomhet. Senere var han kortvarig også en fribryter under navnet «The Killer» med oppvisninger over hele USA.
Død
Kun seks måneder før han døde giftet Sheppard seg med Colleen Strickland. Han hadde da blitt alkoholiker og døde av leversvikt den 6. april 1970. Han ble gravlagt i Columbus i Ohio hvor han ble liggende fram til 1997 da hans levninger ble undersøkt i forbindelse med DNA-prøver som en del av en søksmål som hans sønn hadde satt i gang med det mål å renvaske farens navn. Etter prøvene var blitt tatt ble legemet kremert.
Siste rettssak
I 1999 saksøkte hans sønn staten Ohio grunnet farens urettmessige fengsling. Etter ordre fra retten, ble hans mor Marilyn Sheppards legeme gravd opp, delvis for å finne ut om fosteret hun bar da hun ble drept hadde Sheppard som far, men farskapet kunne ikke bli fastslått. Etter en ti uker lang gjennomgang av saken med flere titalls vitner gikk saken til en sivil jury bestående av åtte personer. Juryen brukte tre timer den 12. april 2000 før de kom frem til en enstemmig dom at sønnen hadde mislyktes i å bevise at hans far hadde vært urettmessig fengslet.
Ragytodes
Ragytodes er en slekt av mycelbiller.
Pseudo-Clemens
Pseudo-Clemens (eller -Klemens), Klementinerne eller Den klementinske litteraturen er to-tre tekster fra ca år 400 som med urette er tilskrevet Klemens I (pave ca 88-97) og skildrer Klemens liv, møter med apostelen Peter og deres felles reiser og drøftinger. De to tekstene, Homiliene og Recognitiones er begge trolig basert på en tapt roman fra 300-tallet.
Ragytodes
Utseende
Små (3-4 millimeter), avlangt-ovale, blanke, gulbrune til svarte mycelbiller. Hodet har lange, tynne antenner og middelsstore, utstående fasettøyne. Pronotums og dekkvingenes ytterkanter danner nesten en kontinuerlig kurve. Dekkvingene har markerte punktstriper.
Pseudo-Clemens
1. Pseudo-Klemens' homilier er bevart i sin originale greske form, mens Recognitiones bare er bevart i en oversettelse til latin. Bøkene har mye sammenfallende tekst. I tillegg til de to tekstene finnes manuskripter med et sammendrag (Epitome) av Homiliene og med sammenredigeringer av Homiliene og Recognitiones.
Ragytodes
Utbredelse
Slekten er utbredt i Argentina.
Pseudo-Clemens
Homiliene er en variert og omfangsrik skriftsamling som inneholder både brev, lange fortellende passasjer, dialoger og taler/prekener. Hovedtråden i teksten er en rammefortelling om Klemens oppvekst og livsreise. Innenfor denne rammefortellingen er hovedvekten lagt på gjengivelse av Peters taler. Teksten har en jødekristen tendens.
Ragytodes
Kilder
Leiodidae i Tree of life