cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Verdensspråk
2000-tallets verdensspråk?
Internasjonale studier av kinesisk vokser nå veldig, ut fra Kinas enorme handel og veksten i kinesisk internasjonal masseturisme, som er anslått til over 100 millioner i året innen 2020.
Ut fra disse tendensene kan det se ut som om engelsk, kinesisk og kanskje spansk blir de viktigste verdensspråk i løpet av 2000-tallet.
Et problem med ethvert verdensspråk som får stor framgang, er at det blir et maktmiddel som gir store land som bruker språket økonomiske og politiske fordeler.
Derfor har framveksten av store verdensspråk alltid ført til motreaksjoner, som vi ser bl.a. mot engelsk i dag.
Kunstige verdensspråk
I den andre betydningen av ordet verdensspråk – planspråk skapt for å forhåpentlig brukes av store menneskemasser over hele verden en gang – har ingen forslag vært i nærheten av å lykkes.
Esperanto
Det eneste planspråket som har oppnådd langvarig oppslutning og faktisk også en verdensomspennende utbredelse, bl.a. med brukere i de fleste stater som er i FN i 2005, er esperanto. Esperanto har tilmed oppnådd enkelte internasjonale rettigheter, det ble i sin tid godkjent som klart språk for telegrafi, og noen ganger har stater foreslått det brukt i internasjonale organisasjoner, riktignok aldri med hell.
Oppslutningen om Esperanto er bare en liten del av selv mindre internasjonalt brukte språk som persisk eller malayisk i dag. Ifølge nøkterne anslag kan noen millioner ha lært en del Esperanto, men sannsynlig antall som virkelig bruker det i dag er noen hundre tusen.
Esperantobrukerne kan likevel peke på at de har en relativt stor og virkelig internasjonal litteratur med flere titusen verdifulle oversatte verker. Og den internasjonale esperantobevegelsen gjør at det går an å reise ved hjelp av Esperanto, få hjelp og bli kjent med andre i land der man ikke kan språket, mange steder bo gratis osv.
Dessuten har de bevist at det går an å skape språk som er mye lettere å lære og bruke enn de store naturlige verdensspråkene. Det er dokumentert at en kineser som lærer Esperanto bruker en brøkdel av tiden som hun vil bruke hvis hun skal lære engelsk, det samme gjelder hvis hun er amerikaner og har valget mellom Esperanto og kinesisk. I tillegg er språket nøytralt og stiller alle likt, i motsetning til utlendinger og morsmålsbrukere som skal snakke sammen på et av de store naturlige verdensspråkene.
Esperantistene vil altså hevde at de har bevist at språket fungerer og ideen er god. Det er bare oppslutningen som ikke er stor nok.
Volapük
Bortimot tilsvarende oppslutning som Esperanto har bare et annet planspråk fått; Volapük i en kort periode på slutten av 1880-tallet. Da ble også Volapük diskutert på alvor som et mulig framtidig internasjonalt språk.
Som et kuriosum kan nevnes at Volapük skal ha vært anerkjent som havnespråk i en stor havn i Kina i en periode.
Verdensspråkbevegelsen
Når Esperanto og Volapük likevel blir kalt verdensspråk er det ut fra deres hensikt. Volapük betyr verdensspråk, Esperanto ble publisert i 1887 med navnet Internacia Lingvo (internasjonalt språk), det samme navnet har Interlingua (publisert av IALA i 1952), som nok aldri har vært over 10 000 brukere. Og Universalglot, et riktig godt språkforslag fra 1800-tallet, som trolig aldri har blitt snakka i det hele tatt.
Alle disse språkene er skapt av tilhengere av Verdensspråkbevegelsen. Den har eksistert i hvert fall som en ide blant intellektuelle siden 1600-tallet og som en massebevegelse hele tiden siden 1880. Den har stilt oppgaven å skape et bedre verdensspråk, lettere å lære, nøytralt for alle.
Derfor kalles alle forslag til slike språk verdensspråk (noen ganger: kunstige verdensspråk) selv om de fleste av dem ikke har oppnådd å få så mye som en virkelig bruker.
Huerfano County
Huerfano County er et fylke i den amerikanske delstaten Colorado. Det ligger i de sørlige delene av staten og det grenser mot Pueblo County i nordøst, Las Animas County i sørøst, Costilla County i sørvest, Alamosa County i vest, Custer County i nordvest og mot Saguache County i nordvest.
Huerfano Countys totale areal er 4,126.47 km² hvorav 6,14 km² er vann. I 2000 hadde fylket 7,862 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Walsenburg som også er fylkets største by.
Fylket ble grunnlagt i 1861 og er et av de opprinnelig sytten fylkene i Colorado. Det fått sitt navn etter elven Huerfano River som renner gjennom fylket.
Aksjonen i Kirkeveien 90
Aksjonen i Kirkeveien 90 ble foretatt av Oslogjengen den 4. mai 1944. Aksjonen var en del av aksjonen mot Arbeidstjenesten. Målet var å tilintetgjøre arkivet i major Kiellands private leilighet som lå i 7. etasje i Kirkeveien 90.
Aksjonen fant sted på kvelden. Max Manus, Gregers Gram og Edvard Tallaksen gikk opp til leiligheten, mens Dick Zeiner-Henriksen sto vakt på gårdsplassen. Fire andre karer hadde ansvar for hver sin inngang som førte inn til boligkomplekset. Dersom noen skulle oppdage noe uventet, skulle de gi Henriksen beskjed, som deretter skulle ringe opp til leiligheten for å advare de som befant seg der oppe.
Manus og de andre hadde forberedt seg på at major Kielland skulle være til stede i leiligheten. Istedenfor var det bare ei jente som var alene i leiligheten; dette gjorde naturligvis fremgangsmåten noe enklere enn de hadde forberedt seg på. Navnelappene som befant seg i arkivet ble brent i peisen i leiligheten. Da aksjonen nesten var ferdig, ble karene oppdaget av statspolitiet. Aksjonen endte da med en flukt gjennom Kirkeveien.
Én uke senere ble de henrettet i Trandumskogen. Den fjerde vakten, Hans Peter Styren, Max Manus og Dick Zeiner-Henriksen var de eneste av deltakerne som overlevde andre verdenskrig.
Aksjonen ble også gjenskapt i filmen Max Manus fra 2008. I filmen ble det derimot gjort noen historiske friheter. Blant annet er Kolbein Lauring med opp i leiligheten, mens han i virkeligheten ikke var med. I tillegg ble de tre vaktene skutt under flukten i selve aksjonen.
Rolf Enger
Rolf Enger (født 10. november 1960 i Moss) er en norsk forfatter, bosatt i Bergen siden 1991.
Han debuterte som forfatter i 1989 med novellesamlingen Ikke en urmaker i verden. Han har også arbeidet som journalist og som lærer ved Skrivekunst-akademiet i Hordaland og Åsane Folkehøgskole. Han har i en årrekke anmeldt bøker for Bergens Tidende, og har vært redaktør for tidsskriftet Kraftverk, samt antologien Skrivekunst, Eide forlag 1995 (sammen med Finn Øglænd).
Edvard II av England
Edvard II (født Edward av Caernarvon, født 25. april 1284 på Caernarfon Castle i Wales, død 21. september 1327 (offisiell dødsdato) på Berkeley Castle ved Berkeley i Gloucester) var konge av England fra 1307 til han ble avsatt i januar 1327. Hans tendens til å gi gunstbevisninger til folk han ble kjent med fra de lavere klasser istedenfor til adelen førte stadig til konflikter og til politisk ustabilitet. Dette var den endelige grunnen til at han til slutt ble avsatt. I dag er han kanskje hovedsakelig husket for den brutale måten han (muligens) ble myrdet på og som (i så fall) var knyttet til hans (angivelige) homoseksualitet.
Polarbjørn
Polarbjørn kan vise til
Edvard II av England
Prins av Wales
Edvard II var fjerde sønn av kong Edvard I av England og hans første kone Eleonore av Castilla. Han ble ifølge én overlevert versjon født ved Caernarfon Castle, uten at det finnes samtidige kilder som kan bekrefte dette. Han var også den første engelske prinsen som fikk tittelen prins av Wales. Denne tittelen ble formelt bekreftet av parlamentet under dets sammentrede i Lincoln den 7. februar 1301. Disse to tingene henger sammen: Edvard I skal ha lovet waliserne at de skulle få en prince of Wales (det engelske ordet prince kan bety både prins og fyrste) som var født i Wales og ikke snakket et ord engelsk. Ettersom han utnevnte sin sønn, som angivelig var født i Wales, til prins av Wales allerede da han var nyfødt, hadde han på en slu måte holdt sitt løfte.
Edvard ble arvtager til tronen da han var et par måneder gammel etter at hans eldre bror Alfonso døde. Hans far Edvard I, som var en anerkjent militær strateg, ga sønnen en omfattende utdannelse i krigføring og statskunst allerede i ungdommen. Prinsen tok del i flere hærtokt mot Skottland, men «farens store anstrengelser kunne ikke forhindre i han fikk ekstravagante vaner og lettsindigheter som han opprettholdt resten av livet», som det heter i en kilde. Kongen ga skylden for problemene med sønnen til hans venn og påståtte elsker Piers Gaveston, en fransk ridder fra Gascogne. Gaveston ble forvist av kongen etter at prinsen hadde gitt ham en tittel for hans lojalitet. Merkverdig nok var det kongen selv som hadde håndplukket Gaveston som en passende venn for hans sønn i 1298.
Da Edvard I døde 7. juli 1307 var sønnens første handling som kong Edvard II å sende bud på Gaveston. Hans neste beslutning var å oppgi all erobring av Skottland som hadde vært hans fars hjertesak.
Konge av England
Den nye kongen var like imponerende i høyde og fysisk støpning som sin far. Derimot hadde han ikke sin fars kompromissløse drivkraft og ambisjoner. Hans hovedinteresser var ikke kongedømmet, men underholdning og lettsindige gleder, skjønt han hadde også interesse for sport og mekanisk utstyr. Edvard II var blitt så dominert av sin mektige far at han hadde liten tiltro til egne evner og var alltid formgitt av en favoritt med sterkere vilje hans egen.
I de første årene av Edvards regjeringstid hadde Gaveston posisjon som regent når kongen reiste til Frankrike hvor han giftet seg med Isabella av Frankrike, datter av kong Filip IV av Frankrike, den 25. januar 1308. Isabella var søster til tre franske konger. Selv om Edvard og hans kone faktisk fikk barn, var ekteskapet dømt til å mislykkes fra begynnelsen. Isabella ble oversett av sin ektemann som benyttet det meste av sin tid med noen få venner som han delte regjeringsmakten med, og konspirerte om hvordan de skulle makte å begrense makten til adelsstanden for å konsolidere farens arv i egne hender.
Wenceslau Braz (Minas Gerais)
Wenceslau Braz er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Edvard II av England
Konge av England
Samtidig var det opplagt at han foretrakk å omgås mannlige venner. Det fikk sterke rykter til å vandre om at kongen skulle være homoseksuell. Selv om det ikke eksisterte noen klar forståelse om den homoseksuelle selvopplevelse i samtiden, er de fleste historikere enige om at han var seksuelt tiltrukket til menn.
Piers Gaveston, jarl av Cornwall
Gaveston fikk tittelen jarl av Cornwall sammen med hånden til kongens niese, Margaret av Gloucester. Baronene fikk økende mistro til Gaveston og insisterte to ganger at han burde bli forvist. Ved begge anledninger tilkalte Edvard II sin venn, og det førte til at baronene, ledet av kongens fetter Thomas, jarl av Lancaster, gikk til krig mot kongen og hans favoritt. I 1312 fikk de Piers Gaveston myrdet og Edvard II var ikke fryktesløs nok til hevne drapet.
Istedenfor lot han seg skyve til side og tillot at landet kom under baronenes ledelse, det såkalte styret til komitéen av 21 ordeinen (gammel-engelsk for de som styrer), og som 1311 hadde besluttet en serie vedtekter som i praksis lot en effektivt regjering styre landet på bekostning av kongen. Hensikten var å omdanne England fra et monarki til et oligarki (fåmannsvelde), tilsvarende hva som hadde skjedd med Edvards bestefar, Henrik III av England, i 1258.
Strid med Skottland (igjen)
I perioden hvor Edvard og komitéen av 21 ordeinen kranglet holdt Robert Bruce på å gjenerobre Skottland. Hans framgang var så overveldende at han hadde okkupert alle de skotske festningene med unntak av Stirling Castle som han beleiret. Faren med å tape den betydelige festningen i Stirling var en slik vanære at Edvard II og baronene måtte gjenvinne tapt grunn. I juni 1314 ledet Edvard II en svær hær inn i Skottland for å ta Stirling Castle.
Den 24. juni ble hans udisiplinerte og svakt ledede hær fullstendig beseiret av Robert Bruces tallmessige underlegne hær ved slaget ved Bannockburn. Seieren sikret Bruces posisjon som skottenes konge og tok samtidig fordel av Edvards nederlag til å herje og brenne de nordlige områdene av England og for første gang føre krigen for Skottlands uavhengighet på engelsk jord.
Politiske fraksjoner
Edvard IIs vanærende nederlag gjorde ham mer avhengig av baronene enn noensinne. Thomas av Lancaster så nå muligheten til å redde England fra kongens evneløshet. Han hadde selv vist visse evner som leder av opposisjonen, men manglet kreativitet. Det er også blitt mistenkt at han hadde gjort en hemmelig forståelse med Robert Bruce i håpet om å holde kongen svak.
Etter en stund ble opposisjonen delt i uforsonlige fraksjoner. Etter 1318, under ledelse av Aymer de Valence, 2. jarl av Pembroke, reiste et parti på midten seg og som hatet Lancaster så sterkt at den støttet kongen, men kongen selv mislikte Pembroke like mye som han mislikte Lancaster, og fant i stedet en alternativ rådgiver i Hugh le Despenser, 1. jarl av Winchester, en baron med stor erfaring.
Winchesters sønn, Hugh den yngre Despenser, ble en personlig venn og favoritt av kongen, og som sådan erstattet Gaveston. Den mistro som baronene hadde for Despenserne var tilsvarende det hat de hadde for kongens tidligere favoritt. De ble indignert over de privilegier som Edvard II fordelte på far og sønn, spesielt da den yngre Despenser strebet etter å sikre en tittel for seg selv, jarldømmet av Gloucester ved sin kone Eleanor de Clare, datter av Gilbert de Clare, 7. jarl av Hertford og Joan av Acre og niese av Edvard II.
Despensernes styre
I 1321 møtte baronene i parlamentet og ved Lancasters ledelse fikk de Hugh le Despenser og hans sønn forvist. Det fikk Edvard II til å reagere og i 1322 fikk han tilbakekalt Despenserne fra oppholdet i eksil og erklærte deretter krig mot baronene på deres vegne. Lancaster ble beseiret ved Boroughbridge, og så ble deretter henrettet i Pontefract.
I de neste fire årene regjerte Despenserne England. I motsetningen til baronene tok de anstrengelsene med å inkludere vanlige folk (the Commons) ved sin side, og et parlament holdt i York i 1322 tilbakekalte de tidligere vedtektene ettersom de gjorde inngrep i kronens rettigheter. Fra dette tidspunktet var ingen lov eller vedtekt teknisk gyldig før Commons hadde gitt sitt tilsagn. For Edvard IIs regjeringstid var det et skritt forover. Styret til Despenserne ble likevel raskt korrupte ved at de ga seg selv fordeler og de spredde allmenn indignasjon. Spesielt skapte de stor misnøye hos dronningen, Isabella av Frankrike. Hun var frustrert over måte hun ble behandlet på av kongens favoritter, først Gaveston og deretter Despenserne.
Isabella av Frankrike
Krigen med Frankrike brøt ut i 1324. Dronning Isabella hadde holdt seg i stillhet, men brøt den i 1325 da hun reiste eller rømte til Frankrike for bl.a. å forhandle en fred med sin bror kong Karl IV av Frankrike. Med seg tok hun sin eldste sønn, Edward av Windsor, tronarvingen. Isabella avslo å reise tilbake til sin ektemann så lenge som Despenserne forble kongens favoritter. Hun dannet en allianse med Roger Mortimer, 1. jarl av March, en av baronene i eksil, og som hun muligens også fikk et kjærlighetsforhold til. Edvard II kalt henne offentlig for «hunnulven av Frankrike». I september 1326 gikk dronningen i land i Essex med en hærstyrke og i selskap med Mortimer og hennes sønn. De ble møtt av folk som var misfornøyde med Edvards styre og Isabella erklærte at hun var kommet for hevne drapet på Lancaster og utvise Despenserne.
Edvards tilhengere rømte og den 2. oktober flyktet han vestover fra London og tilflukt på godset til den yngre Despenser i Glamorgan. Hans kone, Isabella av Frankrike fulgte etter ham, fikk slått ihjel begge Despenserne, og etter en mislykket forsøk på å rømme sjøvegen ble Edvard tatt til fange 6. november. Ifølge mytene skjedde tilfangetagelsen ved Pant-y-Brâd («forræderiets dal») i nærheten av Llantrisant. Han ble holdt fange i Kenilworth Castle og et parlamentsmøte ble holdt i Westminster i januar 1327. Der ble Edvards sønn valgt til ny konge som Edvard III av England, 14 år gammel. Det ble lagt press på Edvard til å frasi seg kronen og 20. januar ble han tvunget til å gi avkall på sin posisjon for en nasjonal komité.
Livet i fangenskap og død
Styret til Isabella og Mortimer var så skjørt at de ikke torde å etterlate den avsatte kongen i hendene på deres politiske fiender. Den 3. april ble han fjernet fra Kenilworth og overlatt til to betrodde menn av Mortimer. Edvard ble fengslet i Berkeley Castle i Gloucestershire. Omstendighetene rundt Edvards død er kontroversielle og motstridende, og ikke minst smakløse.
Selv om det var politisk ønskelig å fjerne Edvard II var det en meget vanskelig og seriøs handling å drepe ham. Man antar at hans fangevoktere forsøkte å få drapet til å se ut som en naturlig død, altså uten spor av ytre vold. En stund lot lord Maltravers ham lide under dårlige forhold med bedervet mat, men den tidligere kongen klamret seg til livet. Noen dokumenter bestrider dette og påstår at han tvert imot ble godt behandlet.
Historien tok en annen vending da Maltravers fikk selskap av en ridder ved navn Gurney. Den 12. september ble endestykket fra et rettlinjet kuhorn fjernet og spissen dyttet opp i Edvards endetarm. Deretter ble en glødende ildrake presset gjennom kuhornet og inn i kroppen for å brenne hans indre deler, men uten å etterlate ytre spor. Om Edvard ble myrdet eller ikke ble formelt undersøkt og Thomas Berkeley erklærte at det var sykdom som fikk Edvard til å dø. Ingen ble noensinne tiltalt. En historiker fra 1600-tallet avdekket noen papirer som viste at Berkeley hadde vært på Bradley Court, men først en uke etter at Edvard døde. Offisielt døde Edvard II i 1327.
Det er sterke grunner for å tro at den offisielle dødserklæringen var feilaktig og falsk. Edvard ble overført til Corfe Castle i Dorset og senere til Irland. Der ble han holdt i fangenskap inntil en sammensvergelse avsatte Mortimer i 1330. Edvard selv døde i Irland i 1341 under uklare omstendigheter.
Mot slutten av september 1327 ble det kunngjort i god tro til de tilstedeværende ved parlamentet i Lincoln at ekskongen hadde dødd en naturlig død. En kropp som det ble påstått var hans ble gravlagt i St. Peters kloster i Gloucester, den nåværende katedralen. Hans sønn Edvard III fikk antagelig overført hans egentlig lik dit i 1342, men hadde allerede reist en fantastisk gravstein på det stedet som ble påstått å være farens endelige hvilested. Monumentet ble et populær pilegrimssted og katedralen tjente stort på disse. Gravsteinen betraktes i dag for å være en av de mest imponerende i England.
Det kom en del tekniske nyvinninger i Edvard IIs regjeringstid: Roger Bacon publiserte en bok i 1242 som ga instruksjoner om hvordan man lagde krutt. Senere ble håndvåpen konstruert av tyskeren Schwartz som man antar ble benyttet ved slaget ved Halidon Hill i 1333 og kanoner ved slaget ved Crecy i 1346. Det endret riddervesenet og krigføringen i middelalderen for alltid.
Oppdiktede fortellinger
Den mest berømte fiksjonen om Edvard IIs regjeringstid er gjort av Christopher Marlowe i hans skuespill Edvard II. I senere år har flere kritikerroste oppsetninger blitt satt opp i Storbritannia. Derek Jarmans filmversjon av dramaet har derimot mer til felles med våre dagers seksualpolitikk enn Marlowes drama.
Isabel the Fair av Margaret Campbell Barnes; Harlot Queen av Hilda Lewis; Isabella, the She-Wolf av Maureen Peter; og The Queen and Mortimer av Brenda Honeyman fokuserer alle på dronning Isabella. King's Wake av Eve Trevaskis begynner kort etter Despensernes fall og ender med Mortimers fall. The Follies of the Kings av Jean Plaidy gir et mer obskurt syn på regjeringstiden, selv om den er mer enn detaljrik i beskrivelsene av Edvards død som følge av spiddingen gjennom endetarmen med den glødende ildraken.
In A Secret Chronicle ved Jane Lane, får Edward IIs yngste datter en tiltrodd tjener til å undersøke omstendighetene ved farens død. Jean Evans' «A Brittle Glory» er fortalt av kongens narr. Chris Hunts Gaveston er en fortelling med seksuelle beskrivelser av kongens forhold til sin første favoritt, mens Sandra Wilson's Alice bryter tradisjonen med en ettertrykkelig heteroseksuell Gaveston, og hvor dennes elskerinne har gitt boken tittelen. I boken Cashelmara flytter Susan Howatch handlingen til det 19. århundres Irland. Skyting, dolking og forgifting erstatter halshugging og rødglødende ildraker.
Mer nylig har forfatteren Susan Higginbotham i romanen The Traitor's Wife: A Novel of the Reign of Edward II satt søkelyset på regjeringstiden og dens følger, sett gjennom øynene på Hugh le Despensers kone Eleanor de Clare. Krimforfattere med forkjærlighet for middelalderen som Paul Doherty og Michael Jecks har utgitt flere bøker som har hentet bakgrunn fra Edvard IIs regjeringstid.
Den viktorianske forfatterinnen Emily Sarah Holt skrev flere historiske romaner fra denne perioden. Appendiksene til hennes bøker viser at hun har gjort grundige forundersøkelser, men hennes religiøse fordommer (hun er sterkt anti-katolsk) gjør likevel hennes bøker til en merkelig opplevelse. Hun er klart mer fordømmende overfor Isabella enn for Edvard II, og hun synes å ha en godhet for Hugh le Despenser.
Alkaios
Alkaios fra Mytilene (gresk Ἀλκαῖος) (født ca. 620 f.Kr., død 500-tallet f.Kr.) var en lyrisk poet fra øya Lesbos i Egeerhavet. Etter sigende skal han oppfunnet alkaisk versemål. Han ble inkludert i den kanoniske liste med ni lyriske poeter som ble satt sammen av lærde i hellenistiske Alexandria. Han var en eldre samtidig av poeten Sapfo, som han kan ha utvekslet dikt med. Han ble født inn i adelen i byen Mytilene, hovedbyen på Lesbos, hvor han var involvert i politiske feider.
Rauhellern
Rauhellern er en betjent turisthytte tilhørende DNT Drammen og Omegn (DNTD), en lokalforening av Den Norske Turistforening (DNT). Rauhellern ligger i Nore og Uvdal kommune i Viken, på Hardangervidda, ved den nordlige bredden av østenden av Langesjøen.
Alkaios
Med drikkevisene oppsto den egentlige lyrikken i form av melos, sang til musikkinstrumentet lyre. Med Alkaios og Sapfo, hvor kun fragmenter av deres dikt er bevart, skiftet versemålene, linjene ble kortere og inndelt i strofer, som regel firelinjete. Alkaios' styrke er hans naturfølelse og umiddelbarheten i det direkte uttrykket. Diktene var viser, ment for framføring, ofte for lystige lag, og med den faste oppfordringen: «La oss drikke!»
Rauhellern
Rauhellern ligger 1221 moh.
Alkaios
Liv og virke
Alkaios' liv er i store trekk godt kjent. Han ble født inn i den aristokratiske krigerklassen som dominerte Mytilene, den sterke bystaten på øya Lesbos og mot slutten av 600-tallet f.Kr., den mest innflytelsesrike av alle de antoliske greske bystatene (polis) med en sterk marine og kolonier som sikret dens handelsruter inn i Hellespont og videre inn i Svartehavet. Byen hadde lenge blitt styrt av konger som var født i dynastiet Penthilidene, de påståtte etterkommerne av sagnskikkelsen Orestes, men i løpet av Alkaios' liv var herskerdynastiet svekket, og rivaliserende aristokrater og deres fraksjoner kjempet om makten. Alkaios og hans eldre brødre ble involvert, men oppnådde lite. Deres politiske vågestykker kan bli forstått ved at tre eneveldige tyranner kom og gikk etter hverandre:
En gang før 600 f.Kr. gikk Mytilene til krig mot Athen om kontrollen over Mytilenes koloni Sigeion. Alkaios deltok i kampene. Ifølge Herodot skal poeten ha betrodd sin venn Melanippos i et dikt at han hadde kastet fra seg skjoldet sitt og stukket av fra slaget, på flukt fra de seirende athenerne.
Det antas at Alkaios foretok lange reiser i de årene han var i landflyktighet, inkludert minst en reise til Egypt. Hans eldre bror Antimenidas synes å ha tjenestegjort som leiesoldat for Nebukadnesar II av Babylon, og deltok trolig i erobringen av Judea og ødeleggelsen av Jerusalem i år 587 f.Kr. Alkaios skrev vers som feiret Antimenidas' hjemkomst, hvor han blant annet nevnte hans mot i tvekamp mot en Goliat-lignende motstander (fragment 350), og han beskrev med stolthet de våpen som ble hengt opp som pynt i familiens hjem (fragment 357).
Alkaios var en samtidig av Sapfo som også ble drevet i eksil under borgerkrigene på Lesbos, og siden vendte tilbake. I en av Alkaios' sanger (fragment 384) tiltaler han henne som var hun en guddommelig dronning, «du med hårlokker i fiolett, å du hellige med honningsøtt smil, å Sapfo!» Epitetet agna (= hellig) benyttes vanligvis om Athene og kharitene, mens epitetet ioplokos (= fiolett hårlokk) var et stående epitet for musene. De to dikterne har rimeligvis møttes til kallisteia, den årlige festivalen som feiret Lesbos' samling under Mytilene, holdt ved messon (kalt temenos i fragmentene 129 og 130) der Sapfo opptrådte offentlig sammen en med et kvinnekor. Den lesbiske eller aeoliske poesiskolen «nådde i sangene til Sapfo og Alkaios et høydepunkt av åndfullhet som den aldri siden oppnådde», og det ble uten videre antatt av senere greske litteraturkritikere og i de første kristne århundrene at de to dikterne faktisk hadde vært elskere, noe som ble et yndet emne i kunsten, som i bildet på urnen vist til høyre.
Poesi
Alkaios' poetiske verker ble samlet i ti bøker med omfattende kommentarer av de alexandrianske lærde Aristofanes fra Bysants og Aristarkhos fra Samothrake en gang på 200-tallet f.Kr., og dog eksisterer hans vers i dag utelukkende i fragmentarisk form, varierende i størrelse fra et enkelt strofe, slik som «vin, vinduet til en mann» (fragment 333) til komplette grupper av vers, som de sitert nedenfor. De lærde i Alexandria tok med Alkaios i sin kanoniske liste på ni, en lyrisk poet per muse. Blant disse ble Pindar framholdt av mange litteraturkritikere i antikken for å være den fremste av dem, men andre ga Alkaios forrangen. De ni på den kanoniske listen er tradisjonelt inndelt i to grupper hvor Alkaios, Sapfo og Anakreon er «monodister» eller solosangere, og med følgende trekk:
De andre seks av de kanoniske ni dikterne komponerte vers til offentlige anledninger, framført av kor og profesjonelle sangere, med typisk komplekse, metriske arrangementer som aldri ble gjentatt i andre vers. Denne antikke inndelingen i to grupper betraktes av moderne litteraturforskere som en forenkling, og det er ofte umulig å vite om en lyrisk komposisjon ble sunget eller resitert, om den ble eller ikke ble akkompagnert av musikk og dans. Selv Alkaios' private refleksjoner, tilsynelatende sunget ved middagsselskaper, beholdt en offentlig funksjon. Litteraturforskningen forsøker ofte å sammenligne Alkaios med Sapfo:
Den romerske poeten Horats som også sammenlignet de to, beskrev Alkaios som «syngende mer av full hals». Alkaios selv synes å ha framhevet forskjellen mellom sin «jordnære» stil og Sapfos mer «himmelske» kvaliteter da han beskrev henne som bortimot en gudinne (sitert overfor), og likevel har det vært sagt at begge var opptatt av balansen mellom de himmelske og det profane, hver av dem framhevet ulike elementer i denne balansen.
Dionysios fra Halikarnassos formanet leseren eller tilhøreren til å «observere hos Alkaios det opphøyde, kortfattetheten og sødmen koblet med barsk makt, hans framstående skikkelser og klarhet, usvekket av hans dialekt; og over alt hans uttrykksmåte som markerte hans opptatthet av samfunnsforhold,» mens den romerske retorikeren Quintilian etter å ha rost Alkaios for hans utmerkede egenskaper «i de delene av sine verker hvor han gjør narr av tyranner og bidrar til den gode moral; i sitt språk er han konsis, oppstemt, omtenksom og ofte retorisk,» skjønt han legger til: «men han synker ofte ned i hensynsløshet og kjærlighetsaffærer, selv om høyere ting var mer passende.»
Poetiske sjangrer
Verkene til Alkaios er konvensjonelt inndelt i fem sjangre:
Vinens pris
Drikkevisene har karakterisert Alkaios for ettertiden. Som eldste kjente kilde til den latinske frasen In vino veritas, «i vinen ligger sannheten», er vinen med, nesten uansett hvilken anledning. «Fukt lungen med vin!» er Alkaios' forvirrende oppfordring, av Horats omformulert til Nunc est bibendum, «Nå må det drikkes!»
Et annet drikkedikt (fragment 346) demonstrerer en del nøkkeltrekk i hans diktning (klammeparentesene indikerer usikkerheter i oldtidsteksten):
Skipet som allegori
I et diktfragment på sitt eget versemål synger Alkaios om et skip i havsnød. Stormen raser, seilene rives opp og bølgene velter over skipskanten. I Sigmund Skards oversettelse:
Dette er en allegori om de heftige stormkastene i Mytilenes politikk, den første med et skip som bilde på samfunnet, herskeren som skipsfører, og skipets mannskap som befolkningen. Denne allegorien benyttes av Aiskylos i De syv mot Theben, Sofokles i Antigone, og gjenfinnes i en av Horats' oder. I moderne tid gjenspeiles den i Paris' byvåpen, og den er benyttet i romanene Ulf Larsen (1906) av Jack London, og i Haiene (1974) av Jens Bjørneboe, og den fant også sin mørke lignelse i Adolf Hitlers slagord «Ein Volk, ein Reich, ein Führer».
Et diktfragment fra en annen skildring av et skip i storm er muligens også ment allegorisk, avsluttes slik:
Horats' hyllest
Få andre diktere var mer begeistret for den greske dikteren enn den romerske poeten Horats som baserte sine egne lyriske komposisjoner på Alkaios, både i emnevalg, variasjoner over Alkaios' egne vers, og i Alkaios' og Sapfos versemål. Dette kom til uttrykk i Horats' presise latin i hans tredje bok med oder (sanger). I Horats' andre bok, i en ode komponert i alkaisk versemål om en nesten fatal ulykke på gården hans, gjenga han en visjon om et møte med Alkaios og Sapfo i Hades. I sin jubelode over Kleopatras død (1,37) etterlignet han sitt greske forbilde, og avsluttet diktet med sin oversettelse av Alkaios' oppfordring: «Nå må det drikkes!»
Fragmenter og kilder
Historien om Alkaios er delvis også historien om de forskere som reddet hans verk fra glemsel. Hans poesi har ikke blitt videreført til ettertiden via tradisjonen med manuskript hvor generasjoner av skrivere har kopiert en forfatters samlede verker og ledes videreført dem intakt til den moderne verden slik tilfellet var med Pindaros' oder. Alkaios' lyrikk er videreført tilfeldig og fragmentarisk, samlet blant sitater fra lærdes skrifter i antkken og kommentatorer, der verkene var bevart, og i frynsete rester av papyrus funnet på en søppelfylling ved Oxyrhynchus, et område rundt 160 km sør for Kairo. Ved å legge samme de ulike kildene har moderne forskere grundig studert og foretatt rettelser.
Antikkens lærde siterte Alkaios som støtte for ulike argumenter. Heraklit siterte «allegoristen» (fra 100-tallet e.Kr.) fragment 326 og deler av fragment 6 om skipene i storm i sin studie av Homers bruk av allegorier. Hymnen til Hermes, fragment 308(b), ble sitert av grammatikeren Hephaestion, og både han og Libanios retorikeren gjenga de to første linjene av fragment 350, feiringen av Alkaios' bror da han kom hjem fra Babylon. Resten av fragment 350 ble parafrasert i prosa av Strabo. Mange av fragmentene ble sitert av Athenaios, retoriker og grammatiker fra Egypt, hovedsakelig når det gjaldt vindrikking, mens fragment 333, «vin, vinduet inn i en mann», ble sitert langt senere av en bysantinsk grammatiker, Johannes Tzetzes.
Den første tidlig moderne utgivelse av Alkaios' poesi var en utgave på gresk og latin av fragmenter sammen med de kanoniske lyriske poetene ved Michael Neander, utgitt i Basel i Sveits i 1556. Denne ble fulgt av nok en utgave av de ni poetene, samlet av Henricus Stephanus (Henri Estienne) og utgitt i Paris i 1560. Fulvius Ursinus satte sammen en fyldigere utgave med de ni poetene og fragmenter av Alkaios' poesi, inkludert en kommentar, utgitt i Antwerpen i 1568. Den første særskilte utgaven av Alkaios ble gjort av Christian David Jani, og utgitt i Halle i 1780. Den neste separate utgivelsen ble utgitt av August Matthiae i Leipzig i 1827.
En del av fragmentene sitert av antikkens lærde ble tolket av forskere på 1800-tallet. Således er to adskilte sitater fra Athenaios samlet av Theodor Bergk til fragment 362. Tre adskilte kilder ble samlet til fragment 350, som nevnt over, inkludert en parafrase på prosa fra Strabo som først trengte å omskrives tilbake til sitt opprinnelige versemål, noe som lyktes ved felles anstrengelser av Otto Hoffmann, Karl Otfried Muller og Franz Heinrich Ludolf Ahrens.
Oppdagelsen av Oxyrhynchus-papyrusene på slutten av 1800-tallet bidro til en kraftig utvidelse av stoffet. Det ble samlet åtte viktige fragmenter fra papyrusene, fragmentene 9, 38A, 42, 45, 34(a), 129, 130 og aller senest også S262 som har fylt lakuner (= tomrom) som forskerne tidligere måtte fylle med kvalifisert gjetting, slik som en briljant utvidelse av Maurice Bowra i fragment 34(a), en hymne til dioskurene med en beskrivelse av Sankt Elms ild i skipets rigg. Med kun åtte bokstaver (pro...tr...ntes) som utgangspunkt, manet Bowra fram en frase som genialt utfylte diktets mening og velklang (proton' ontrechontes), beskrev det selvlysende som «gikk langs fokkestagene». Bowras evne til å trekke ut betydningsfull informasjon er legendarisk og kjennes fra en anekdote fra hans dager ved Oxford. Sammen med en del kolleger svømte han naken i elven da de ble overrasket av en gruppe spaserende kvinner. Bowras kollegaer dekket seg raskt til, mens Bowra bare dekket ansiktet. Etterpå forklarte han: «Jeg vet ikke hvordan det er med dere, mine herrer, men i Oxford blir jeg i det minste gjenkjent på ansiktet mitt.»
Rivd
Rivd er et demoalbum til den norske rockegruppen Postgirobygget, og ble spilt inn i perioden 29/9 – 03/10 1995. Albumet kan kjøpes på hjemmesiden til Postgirobygget. Flere av låtene ble senere innspilt i nye versjoner på Postgirobyggets egentlige debutalbum Melis.
Richard, hertug av York
Richard, hertug av York kan vise til flere personer:
Highland Glory
Highland Glory er et norsk power metal-band som ble dannet i 2001.
Highland Glory ble startet av medlemmer fra det tidligere bandet Phoenix Rizing da de byttet vokalist i 2001. Phoenix Rizing hadde gitt ut to album; «Rise From The Ashes» (1998) og «Eternal Crusade» (2000). Det nye bandet utviklet en musikkstil i retning av melodiøs kraftmetall som kom til uttrykk på deres debutalbum «From The Cradle To The Brave» (2003). Låtene var både raske og rolige, og enkelte hadde også innslag som gav assosasjoner til keltisk musikk. Bandets andre album kom i 2005 og het «Forever Endeavour».
Bandet har fortsatt kontrakt med FaceFront, et plateselskap som er ledet av Frode Øien, redaktør av Scream Magazine, men platene har blitt lisensiert ut til Massacre Records for distribusjon til Europa (Scandinavia unntatt).
Passtat
En passtat er en stat som eier eller kontrollerer en fjellpass og området på begge sider. Fjelloverganger var og er viktige ferdselsårer og transportruter. Kontrollen av disse har derfor lenge hatt stor politisk, militær og økonomisk betydning. Ideelt sett inkluderer en passtat passfoten på begge sider av passet. Passfot refererer her til stedet der den største stigningen begynner. I passfotstedene ble varer før i tiden pakket om fra vogner til hester, esler eller muldyr, som måtte bære dem over passet og til neste passfot.
I Alpene fantes det cirka seks passtater. De viktigste av disse var:
Finansforbundet
Finansforbundet er et partipolitisk uavhengig fagforbund for ansatte i finans og teknologi, med om lag 34 000 medlemmer per 2023. De er den største fagforeningen i finansbransjen. Forbundet er tilknyttet Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS), Nordiske Finansansattes Union (NFU) og Union Network International (UNI).
Forbundet jobber for at ansatte i finans og teknologi skal få bedre lønnsvilkår, riktig kompetanse og en attraktiv arbeidsplass.
Som samfunnsaktør arbeider Finansforbundet for trygge arbeidsplasser og en bærekraftig næring. I lønnsoppgjørene forhandler de på vegne av medlemmene, og er en tydelig stemme i den offentlige debatten.
Medlemmer i Finansforbundet får blant annet tilbud om stipend og videreutdanning, gratis advokathjelp og representasjon i perioder med omstilling.
Finansfokus er Finansforbundets medlemsmagasin. I tillegg til eget nettsted sendes magasinet på papir til medlemmene fire ganger i året.
Brill
Koninklijke Brill NV, kort: Brill, er et internasjonalt nederlandsk vitenskapelig forlag. Det ble grunnlagt i 1683 i Leiden i Nederland, og der har forlaget fortsatt sitt hovedsete. Det har også et avdelingskontor i Boston (USA).
Brill beskjeftiger rundt 120 medarbeidere, er forlegger for over 100 akademiske tidsskrifter og årlig rundt 500 nye bøker og oppslagsverk.
Brill offentliggjorde i 1913 Encyclopaedia of Islam på engelsk, fransk og tysk, og fulgte opp med en oppdatert utgave i 1987 på engelsk og fransk. Det arbeides (2010) på en tredje utgave, som bare vil komme på engelsk.
Brill har en egen gren for IDC-publisering til de viktigste online- og mikrofilm/-fiche-tilbyderne av primærlitteratur for vitenskapsfolk innen åndsvitenskapene og samfunnsvitenskapene. Samtlige publikasjoner er tilgjengelige på trykk, mikrofilm/-fiche og i elektronisk form.
Marie-Christine Cazier
Marie-Christine Cazier-Ballo (født 23. august 1963 i Paris) er en fransk tidligere sprinter som spesialiserte seg på 200 meter. I løpet av karrieren satte hun tre nasjonale rekorder på distansen, den siste på tiden 22,32 s, da hun tok sølvmedalje i EM 1986 i Stuttgart, bak Heike Drechsler. Cazier-Ballo har også medalje fra VM innendørs, sølv fra Paris i 1985.
Ib
Ib er et dansk mannsnavn dannet som en variant av Jep, en dansk kortform av Jakob, som har opprinnelse i hebraiske Jaakov.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Johannes Tauler
Johannes Tauler (født ca. 1300 i Strassburg, død 15. juni 1361 samme sted) var en tysk middelalderteolog, skribent og kristen mystiker som etter sin død påvirket flere av reformasjonens frontfigurer.
Liv
Johannes ble utdannet ved Dominikanerordenens kloster i hjembyen. Her er det sannsynlig, men ikke dokumentert, at han hadde kontakt med Mester Eckhart, som var professor i teologi (1312–1320) ved klosterskolen. Fra Strassourg reiste Tauler til dominikanerskolen i Köln, og kanskje til Paris, før han til slutt returnerte til Strasbourg.
Pass (andre betydninger)
Pass har flere betydninger:
Johannes Tauler
Liv
I 1324 ble Strassburg, sammen med andre byer, satt under pavelig interdikt, noen som medførtte at alle dominikanermunkene forlot byen. Tauler reiste til Basel. Legenden om at han ble værende i Strassburg og fortsatte sin religiøse tjeneste for folket er sannsynligvis blitt til fordi 1500-tallets reformatorer ønsket å regne den berømte predikanten blant sine forløpere. Fra 1338 til 1339 var Tauler i Basel, hvor han sluttet seg til bevegelsen Guds Venner, et fellesskap med vekt på gudsfrykt og den subjektive gudsopplevelsen som er karakteristisk for mystikken. Tauler ble blant annet mentor og sjelesørger for en av gudsvennenes ledere, Rulman Merswin (1307–1382).
Lære
I prekenen «Om sjelens dypeste, innerste grunn» nevner Tauler som sine læremestere biskopen Albertus Magnus, Dietrich von Freiberg, Mester Eckhart, og i tillegg noen ikkekristne filosofer: Platon, Aristoteles og Proklos.
Tauler var en av flere betydningsfulle kristne universalister i middelalderen, sammen med Amalric av Bena, Jan van Ruusbroec, og Julian av Norwich. Han lærte at Alle ting eksisterer gjennom den samme fødsel som Sønnen, og derfor skal de alle komme tilbake til sin opprinnelse, det er, Gud Fader.
Taulers mystikk er, som det meste av middelalderens kristne mystikk, opptatt av innvendiggjørelsen: «gjennom renselse, opplysning og forening når den søkende frem til foreningen med Gud i sjelens grunn». Sammenlignet med Eckhart er Taulers teologi mer jordnær og praktisk rettet. Mens Eckhart kan sees som intellektuell og spekulerende, kan Tauler beskrives som praktiker: «hos ham legges hovedvekten på det moralske og på beskrivelser av veien til foreningen. Det fremheves gjerne at han ikke var noen 'lesemester', men en 'levemester'».
Tauler påvirket blant andre reformatoren Martin Luther og en annen protestantisk teolog: Johann Arndt. Luther skrev om hans prekener:
Fylkesvei 7896
Fylkesvei 7896 går mellom Sand og Nordbyvatnet i Balsfjord kommune. Veien er 15,2 km lang.
Beskrivelse
Veien tar av fra fylkesvei 858 i myrområdene øst for Nordbyvatnet. Den går derfra vestover mot «Fjellbygda» vest for Malangen. Ved Sætermoen går en kommunal vei nedover langs Skutvikelva til gården Skutvika ved fjorden, mens fylkesveien fortsetter mot nordøst, og passerer øst for Skutvikvatnet og inn i selve «Fjellbygda». Nord for Skutvikvatnet tar en kommunal vei av mot vest og møter fylkesveien igjen rundt en kilometer før veienden ved Sand. Fylkesveien fortsetter mot nordøst til Sandsvatnet, som den passerer rundt nordenden av og fortsetter mot sørvest nedover vestsida av Sandselva til bygda Sand ved østsida av Malangen, hvor veien slutter ved krysset med fylkesvei 286 (Troms).
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 288 (Troms).
Lærernes Yrkesforbund
Lærernes Yrkesforbund (LY) er et fagforbund som ble etablert i 1911, da som Sjømannsskolenes Lærerforening. Nåværende navn fra 1987, da forbundet skiftet fra Maritim Lærerforening. Forbundet organiserer faglærere, annet personell og studenter innenfor grunnskole, videregående skole og høgskole, og er fra 2017 tilsluttet Delta. Forbundet organiserer særlig mange lærere innenfor maritim utdanning.
Forbundsleder er Janne Maria Øksnes.
Morten Bremer Mærli
Morten Bremer Mærli (født 12. desember 1965 i Oslo) er en norsk seniorforsker ved Norsk utenrikspolitisk institutt (NUPI).
Bremer Mærli har ikke-spredning av kjernefysiske våpen og forhindring av atomterrorisme som spesialfelt. Med hovedfagutdanning (cand. scient) i fysikk fra Universitetet i Oslo, har han erfaring i arbeidet med kjernefysiske sikkerhetsspørsmål. I sin doktoravhandling «Crude Nukes on the Loose? Preventing Nuclear Terrorism by Means of Optimum Nuclear Husbandry, Transparency, and Non-Intrusive Fissile Material Verification» (2004), drøfter Bremer Mærli risikoen av atomterrorisme og optimale trusselreduserende strategier.
Bakgrunn
Fra 1981 til 1984 studerte Bremer Mærli allmennfag ved Linderud videregående skole (nå Bjerke videregående skole) i Oslo, før han hadde et opphold i Sogndal, der han studerte naturvitenskap ved distriktshøgskolen. Etter Sogndal tok ha til på studier i ved Universitetet i Oslo, det ble hovedfag og studier innen filosofi, idehistorie og pedagogikk. Fra 1994 var Bremer Mærli vitenskapelig assistent ved Institutt for medier og kommunikasjon, hvor han studerte til Cand mag på risikokommunikasjon og persepsjoner av strålingsrisiko.
Fra 1995 til 2000 arbeidet han som Førstekonsulent ved Statens strålevern, og var prosjektleder for atomsikkerhetsprosjekter i Nordvest-Russland og med oppsyn med atomaktiviteter i Norge. Bremer Mærli fikk ble med dette regionale kunnskaper og vidtrekkende erfaring og praksis ved håndtering, sikring og kontroll av spaltbart våpenmateriale i Nordvest-Russland. I forbindelse med arbeidet med doktorgradsarbeidet var Bremer Mærli «Fulbright Science Fellow» ved Stanford University, Center for International Security (CISAC) i California. Året deretter gjestet han Sandia National Laboratories, California, som Visiting Research Scholar. Han har senere arbeidet som teknisk konsulent til Utenriksdepartementet, bl.a. ved Nedrustningskonferansen (CD, Conference on Disarmament), 2000 Review Conference og 2002 Forberedende komitéen om Ikkespredningsavtalen (NPT). Bremer Mærli er medlem av «Den norske Pugwash-komité» og «International Network of Engineers and Scientist Against Proliferation» (INESAP). Han er styremedlem ved den norske avdelingen av «International Physicians for the Prevention of Nuclear War», og er medlem av den nasjonale forskningsetiske komité for naturvitenskap og teknologi (NENT)
I internasjonale fora han har arbeidet som vitenskapelig sekretær for NUMAT, den toppnivå EF konferansen «International Conference on Physical Protection: Strengthening Practices for Protecting Nuclear Material» avholdt i Salzburg i september 2002, og dessuten som taskforce leder for NATO-prosjektet «Terrorist Attacks on Nuclear Power Plants and Nuclear Material Transports».
Bremer Mærli har ved flere anledninger vært intervjuet i tv som fagekspert i internasjonal sikkerhetspolitikk.
Forskning
Morten Bremer Maerli har internasjonal politikk som spesialområde. Og har forsket mest på følgende områder: Ikke-spredning, nedrustning, terrorisme, masseødeleggelsesvåpen, atomsikkerhet, trusselreduserende tiltak i Nordvest-Russland, atomubåter, atombrensel, Nordflåten, sikring og kontroll av spaltbart våpenmateriale, uran og plutonium, enkle kjernevåpen, radiologiske våpen, radioaktivt avfall.
Ulvan kirke
Ulvan kirke (eller Ulvkjerka som den omtales som lokalt) var trolig en stavkirke av Møre-typen, som lå på kirkestedet Hestøya vest for Ulvøya på Hitra. Ingen kilder forteller eksakt når kirka ble reist, men de eldste kildene forteller at det stod en kirke der i 1350, trolig før. Kirka ble plassert i Kjerkgårdsvika, en liten vik sørøst på øya, og lå etter datidens standard lett tilgjengelig for adkomst med båt fra sognet som omfattet de østre deler av Hitra, samt det meste av Innhitra. Da kirka ble bygd var Ulvan et av de mest sentrale stedene i Hitra, i motsetning til i dag.
Kirka blir nevnt første gangen i erkebiskop Aslak Bolts jordbok, som var en oversikt over erkebiskopens jordeiendommer fra 1430-åra. Der framgår det at erkebiskopen eide gården Ulvan som inkluderte kirka. Eiendomsoversikten bygger blant annet på en enda eldre jordbok som er eldre enn 1350, noe som betyr at kirka trolig ikke er yngre enn fra høgmiddelalderen. Basert på tilsvarende kirker tror en at kirka var en enkel stavkirke, åtte meter lang, og inntil seks meter bred.
Lite av inventaret fra kirka er bevart, men blant dette er døpefonten som ble funnet på loftet i Fillan kirke på 1950-tallet, og deretter plassert nede i kirka.
Ulvan kirke inkluderte etter hvert mange eiendommer, blant annet Kjerringvåg, Norddolm, Rottingen, Mastad, Akset, Tranvikan, Øya, Barman og Børøya, noe som bidro til store inntekter tilsvarende to melkekyr. Tienden utgjorde 5-6 ganger dette.
I 1680-åra ble det klart at kirka stod foran omfattende utbedringer. Spørsmålet om å flytte kirka kom opp ettersom kirkestedet var blitt stadig mer en utkant i sognet.
I 1686 blir Ulvan kirke flyttet til Fillan og reist som Vår Frelsers kirke. Denne blir i sin tur erstattet av den nye Fillan kirke i 1789.