cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lyle Alzado
Denver Broncos
Broncos nådde igjen sluttspillet i 1978, men tapte i sin første kamp mot Pittsburgh Steelers som gikk videre til å vinne ligatittelen. Alzado hadde 77 taklinger og ni sacks og fikk sin første safety (Alzado skulle sikre to slike scoringer til i sin karriere, delt nest-flest i ligaens historie). Han ble utvalgt til All-Pros andrelag og enstemmig valgt til All-AFC. Året etter klarte ikke han og Broncos å komme til enighet om en ny kontrakt, og Alzado ente opp med å bli byttet til Cleveland Browns.
Cleveland Browns
Alzado fant suksess også med Browns og ble inkludert i All-AFCs andrelag i 1979 som defensive end. Han hadde 80 taklinger det året, samt syv sacks. Året etter vant Browns AFC Central-divisjonen, men tapte mot Raiders i divisjonsrunden. Alzado ledet laget i sacks med ni, og ble utpekt til All-Pro og All-AFC. I 1989 hadde han 83 taklinger og ledet igjen Browns i sacks med 8,5, men Browns gikk fra et sesongresultat på 11–5 i 1980 til 5–11 i 1981, og Alzado ble byttet til Oakland Raiders i 1982.
Los Angeles Raiders
Innen Alzado begynte å spille for Raiders hadde laget flyttet til Los Angeles. I 1982 ble han utpekt til NFL Comeback Player of the Year. Til tross for at han spilte en full sesong i 1981 var han så imponerende i 1982 at han vant prisen. I 1982-sesongen, som var forkortet til 9 kamper på grunn av en spillerstreik, hadde Alzado 7 sacks og 30 taklinger, og ble stemt til All-AFC. Dette var den sjette av sine 12 første sesonger at han fikk en utmerkelse etter sesongen.
Han fortsatte å produsere gode statistikker for Raiders i 1983-sesongen, og hans 50 taklinger og 7,5 sacks spilte en viktig rolle i å lede laget til seier i Super Bowl XVIII. Han hadde også en imponerende sesonge i 1984 med 63 taklinger og seks sacks, men så produksjonen falle året etter til 31 taklinger og 3 sacks etter at han pådro seg en skade midt i sesongen.
Georges de la Tour
Maler
La Tour var virksom for hertugen av Lorraine og for den franske kongen Ludvig XIV, hvor han ble hoffmaler i 1646 (peintre ordinaire du Roy). Utformingen av La Tours bilder indikerer at han har foretatt reiser til Nederland og Italia og blitt inspirert av Rembrandts og Caravaggios betoning av chiaroscuro, det vil si kjellerlysmaleriet.
Lyle Alzado
Los Angeles Raiders
Alzado pensjonerte seg etter 1985-sesongen. Han prøvde seg på et comeback i 1990, men pådro seg en kneskade i treningsleiren og ble frigitt. I løpet av sine 196 kamper hadde Alzado 112,5 sacks, forårsaket 24 fumbles, og nådde nesten 1 000 taklinger. Han ble utvalgt til Pro Bowl i 1977 og 1978. Etter at han pensjonerte seg jobbet Alzado deltid som analytiker for NBCs dekning av NFL i 1988–89.
Georges de la Tour
Maler
Hele La Tours produksjon omfatter i underkant av tyve malerier, og han ble ikke gjenoppdaget før på begynnelsen av 1900-tallet. Hans verker omfatter bibelmotiver og sjangerscener, og samtlige er fremstilt som nattbilder. Hans malerier kjennetegnes av komposisjoner med et fåtall store figurer, som regel plassert i bildets forgrunn med store lys- og skyggekontraster.
Lyle Alzado
Los Angeles Raiders
I 2018 ble Alzado inkludert i Professional Football Researchers Associations PFRA Hall of Very Good Class of 2018.
Georges de la Tour
Maler
I maleriet «Josef med Jesusbarnet i tømmermannsverkstedet» ses et uvanlig motiv. Det hører til sjeldenhetene å se den hellige Josef og Jesusbarnet fremstilt i billedkunsten uten at jomfru Maria er nærværende. Dette suggererende nattbildet, som kjennetegnes av en mesterlig fargemestring og lysføring, er en blanding av religiøs historie og sjangerbilde. La Tour har for eksempel avstått fra å tilføre skikkelsene helgenglorier. I stedet gir han en verdslig skildring av arbeidet i verkstedet. Bildet får en allsidig kristen og ikonografisk betydning, med tanke på at Jesus kaller seg selv «Verdens lys» (Joh. 8:12). Georges de La Tour og hans familie døde i en epidemi i 1652 i Lunéville.
Lyle Alzado
Spillestil
Mannen som ESPN senere beskrev som en "violent, combative player known for his short temper" inspirerte en ny regel mot å kaste hjelmer etter å selv ha gjort det. Peter Alzado, Lyles bror, sa senere at han mente at deres ungdomsår, med en alkoholiker til far og en overarbeidet mor, var en av kildene for Alzados harde spillestil. "That violence that you saw on the field was not real stuff," sa broren. "Lyle used football as a way of expressing his anger at the world and at the way he grew up." Defensive end Greg Townsend, en lagkamert på Raiders, sa at villskapen Alzado ble kjent for kun representerte halvparten av en delt personlighet. Townsend sa at av banen "he was the gentle giant. So caring, so warm, so giving."
Andre aktiviteter
Alzado var en amatørbokser og deltok i en vennskapskamp med Muhammad Ali i 1979.
Alzado var involvert i en rekke ungdomsorganisasjoner og mottok Byron "Whizzer" White-prisen for samfunnstjeneste i 1977. Han deltok i Stop the Madness en anti-doping musikkvideo fra 1985 sponset av Reagan-administrasjonen.
Alzado var en skuespiller i både film og TV, hvor han i hovedsak hadde roller i komedier og eventyrfilmer for unge. Noen av hans store roller inkluderer den bøllete bygningsarbeideren i Ernest Goes to Camp og den ustoppelige morderen i Destroyer. Han var også en livvakt i Mike Hammer: Murder Takes All, en fenselsansatt i 1990-filmen Club Fed og hadde en birolle i Neon City.
På TV spilte Alzado i flere reklamer for Sports Illustrated på 80-tallet med "Jack", som prøver å lede ham gjennom reklamen. Han spilte seg selv i sin Raiders-uniform i Amazing Stories-episoden "Remote Control Man". Han spilte også seg selv i en episode av Small Wonder i 1988 og hadde en gjesterolle i The Super Mario Bros. Super Show i 1989. Han var en lærer i sitcomen Learning the Ropes hvis alter ego var en profesjonell fribryter kalt "The Masked Maniac". Han var også i premiereepisoden av 1991-sitcomen Good Sports med Ryan O'Neal og Farrah Fawcett, og spilte i en episode av It's Garry Shandling's Show og MacGyver.
Bruk av steroider og dødsfall
Hvor stor rolle anabole steroider kan ha hatt i Alzados død har vært kontroversielt, da det ikke har blitt funnet noen sammenheng mellom steroidebruk og lymfen i hjernen som endte opp med å ta hans liv. Påstanden ble senere erklært en myte i dokumentaren Bigger, Stronger, Faster fra 2008 og av barnelege og steroideeksperten Norm Frost fra Wisconsin.
Hall of Fame
Alzado ble innlemmet i International Jewish Sports Hall of Fame i 2008.
Liste over vestromerske keisere
Tetrarkiet (286–313)
Maximianus ble opphøyd til cæsar av Diokletianus i 285 etter at keiseren hadde beseiret Carinus. Han ble vestromersk keiser i 286 ved etableringen av tetrarkiet. Den 1. mai 305 abdiserte både Maximianus og Diokletianus, og overlot keisertittelen til Konstantius og Valerius. Konstantius Klorus ble opphøyd til cæsar i 293 under Maximiamus. Konstantius ble vestromersk keiser etter at Maximianus abdiserte. Konstantius døde den 25. juli 305, og deretter ble etterfølgelsen til keisertronen bestridt av flere utfordrere. Flavius Valerius Severus ble opphøyd til cæsar av Konstantius i 305 etter at Maximiamus og Diokletianus abdiserte. Etter at Konstantius døde i 306 ble Severus den neste vestromerske keiser. Severus ble tvunget til å forholde seg til opprøret til Maxentius, sønn av Maximiamus. Maxentius invaderte med en hær i 307, greide med hell å erobre kjerneområdet til Vestromerriket, og henrettet Severus.
Maxentius ble utropt til keiser i 306 i opposisjon til Flavius Valerius Severus. Han lyktes å erobre Vestromerriket i 307. Vestromerriket ble invadert i 312 av Konstantin, sønn av Konstantius I Klorus, og beseiret Maxentius.
Licinius ble gjort til keiser av Østromerriket og deler av Vestromerriket (alle disse områdene ble faktisk holdt av Maxentius) ved rådet i Carnuntum, som ble holdt i 308. Det var et forsøk på å komme til forsoning og få avsluttet alle innbyrdeskrigene i Vestromerriket. Konstantin invaderte Licinius’ andel av Vestromerriket i 313, og tvang ham til å signere en avtale hvor han oppga alle krav på Vestromerriket, og kun kontrollerte Østromerriket.
Konstantinske dynasti (309–363)
Konstantin ble utropt til cæsar av Vestromerriket den 25. juli 306. Etter 309 erklærte han seg selv som vestromersk keiser i opposisjon til Maxentius og Licinius. Han var enekeiser av Vestromerriket fra 312–324, da han ble både vestromersk og østromersk keiser. Konstantin II ble proklamert som cæsar av Østromerriket i slutten av 317. Konstantin den store fordelte senere arven som hans sønner ville motta etter hans død, noe skjedde  i 337. Det ga Konstantin II kontroll over Gallia, Britannia og Hispania. Konstantin IIs forhold til sin bror Konstans var anstrengt, og i 340 tok Konstantin fordelen av Konstans fravær fra Italia og invaderte halvøya. Han havnet imidlertid det sammen året i bakholdsangrep av Konstans’ styrker i Aquilea og ble drept. Konstans ble utropt til keiser av Italia og provinsen Africa i 337 etter farens død. Etter at Konstantin II ble drept i 340, tok Konstans kontroll over hele Vestromerriket. Konstans var mislikt av sin egen hær, noe som førte til at den utropte Magnentius som keiser i 350. Konstans flyktet, men ble tatt til fange ved grensen av Hispania og henrettet av en mann lojal til Magnentius. Utropt til keiser av hæren til Konstans i 350, beseiret av Konstantius II året etter Konstantius II ble proklamert som cæsar i 334 og ble østromersk keiser i 337 etter Konstantin den store døde. Etter at Konstans ble drept av tronraneren Magnentius, gjorde Konstantius II krav på Vestromerriket, og etter at han beseiret Magnentius i 351, tok han den vestlige delen i besittelse og ble enekeiser. Konstantius II døde i 361 etter sterk feber. Julian ble utropt til cæsar i 355 før han ble keiser i 361 etter at Konstantius II døde av sykdom i 361. Julian døde i mars 363 av sår han fikk under slaget ved Samarra.
Ikke-dynastiet (363–364)
Da Julian døde i 363 etterlot han seg ingen arving, noe som førte til en etterfølgerkrise. Den romerske hæren valgte Jovianus som enekeiser, men han styrte bare i sju måneder. I løpet av denne perioden signerte han en ydmykende fredsavtale med det persiske Sasanideriket under Sjahpur II. I denne avtalen overga Roma fem provinser og 18 festninger til perserne i bytte for en fred som skulle vare i 30 år. Jovianus døde den 16. februar 364 grunnet sykdom.
Det valentinske dynasti (364–392)
Etter at Jovianus var død ble Valentinian I valgt. Han delte posisjonen som keiser med sin yngre bror Valens. Han ga seg selv den vestlige delen og Valens den østlige. Valentinian tilbrakte det meste av sin tid som keiser med å forsvare Gallia mot gjentatte angrep fra germanske stammer, og forlot denne regionen kun i 373. I dette året møtte han også utsendinger fra den germanske stammen kvadere. Han døde av et slag  under et heftig raserianfall.
Valentinian opphøyde sin sønn, Gratianus, til cæsar i 367. På sitt dødsleie gjorde han også sin langt yngre sønn Valentinian II til medkeiser av  Gratianus. Gratianus fortsatte sin fars virksomhet med å forsvare Gallia mot germanerne, mens Valentinian II hersket over Italia. Gratianus viste en sterk preferanse for germanske leiesoldater i sin hær, særlig alanere. Dette opprørte den romerske befolkning i Gallia og Britannia til det punkt at romerske soldater i Britannia i 383 erklærte general Magnus Maximus som keiser i opposisjon til Gratianus. Maximus forlot Britannia og landsatte sine tropper i Gallia, og angrep Gratianus’ tropper i nærheten av Paris. Gratianus ble beseiret og flyktet til Lyons, hvor han ble myrdet den 25. august 383.
Etter at Gratianus var død erklærte Valentinian II seg som enehersker av Vestromerriket. Men han kontrollerte bare Italia og Dalmatia, mens alle de øvrige provinsene anerkjente Maximus. I 387 invaderte Maximus Italia for å avsette Valentinian, som flyktet til det østromerske hoffet til Theodosius den store. Han lyktes i å overtale Theodosius til å angripe Maximus og gjeninnsette ham selv som vestromersk keiser. Maximus ble beseiret i et slag i nærheten av Aquileia i 388. Valentinian II fortsatte å styre Vestromerriket fram til 392, da han ble myrdet av general Arbogast.
Det theodosiske dynasti (392–455)
Theodosius ble erklært som østromersk keiser av Gratianus den 19. januar 379 ved keiser Valens´ død, etter at han hadde knust barbarer som invaderte riket over Donau. Han ble enekeiser i august 394 etter å ha beseiret tronraner Eugenius. Theodosius døde av sykdom i januar 395.
Valentinian III var utsett som arving av Honorius i 421, skjønt han ble ikke utropt som cæsar, kun gitt tittelen nobilissimus puer. I 423, etter at Honorius var død, dukket en tronraner ved navn Joannes opp og tvang Valentinian III til å flykte med sin familie til det østromerske hoffet til keiserTheodosius II. Han ble plassert som vestromersk keiser av Theodosius II i 425 etter at Joannes ble beseiret av Theodosius i Ravenna. Valentinian ble drept den 16. mars 455 av Optila, en venn av hærføreren Flavius Aëtius, som Valentinian hadde drept.
Ikke-dynasti (455–480)
Petronius Maximus ble vestromersk keiser den 17. mars 455 etter at Valentinian III ble myrdet. Kort etter ble Roma herjet av vandalkongen Genserik, noe som romerne anså som et tegn på den nye keiserens udugelighet. Maximus og hans sønn Palladius forsøkte å flykte den 31. mai 455, men de ble drept av rasende menneskemengde. Avitus ble utropt som vestromersk keiser den 9. juli 455 med støtte fra den vestgotiske kong Teoderik II. Hans styre gjorde ham til fiende av både det romerske senatet og folket. I 456 ble han avsatt av hærføreren Ricimer, og som deretter styrte Vestromerriket indirekte bak en rekke svake skyggekeisere fram til sin død i 472.
Majorianus ble utropt som vestromersk keiser den 1. april 456, offisielt godkjent av den østromerske keiser Leo I, men i virkeligheten var Leos beslutning påvirket av Ricimers innflytelse. Den 7. august 461 ble Majorianus tvunget til å abdisere, og ble rapportert død fem dager senere av dysenteri, skjønt moderne historikere er mer tilbøyelig til å tro at han ble myrdet.
Libius Severus ble proklamert som vestromersk keiser den 19. november 461. Hans styre, selv som skyggekeiser, strakte seg ikke utenfor Italia. Aegidius skilte seg ut fra Vestromerriket og opprettet kongeriket Soissons i det nordlige Gallia. Under Libius Severus invaderte vandalene Italia og Sicilia enda en gang. Libius Severus døde den 14. november 465, muligens forgiftet av Ricimer.
Anthemius ble utropt som vestromersk keiser den 12. april 467 av den østromerske keiser Leo I. Vestromerriket var i økende grad blitt isolert fra Østromerriket,  fikk nå på ny bånd mot øst, skjønt dette samarbeidet kom for sent i gang til redde Vestromerriket. Anthemius’ vennskap med Leo I og hans østromerske forbindelser førte til at general Ricimer avsatte ham i mars eller april 472.
Olybrius ble utropt som keiser i april 472. Hans styre varte kun fem til seks måneder, og var dominert av Gundobad, som hadde erstattet sin onkel Ricimer som den virkelige makten-bak-makten etter at Ricimer var død. Olybrius døde av sykdom i oktober eller november 472. Etter at både Olybrius og Ricimer var døde, ble Glycerius utropt til keiser av den vestromerske hæren i mai 473. Han ble avsatt av Julius Nepos i juli 474, og sendt for å leve i et kloster hvor han ble værende til sin død.
Østromerriket hadde avvist proklameringen av både Olybrius og Glycerius som keisere og ga isteden sin støtte til Julius Nepos, magister militum i den romerske provinsen Dalmatia som den eneste lovlige vestromerske keiser. Med østromersk støtte avsatte Nepos Glycerius våren 474 og proklamerte seg som keiser av Vestromerriket. Året etter ble han selv avsatt av sin egen  magister militum Orestes. Nepos flyktet fra Ravenna til sine eiendommer i Dalmatia. Orestes proklamerte sin sønn Romulus Augustulus som sin skyggekeiser. De få gjenværende vestromerske besittelsene utenfor Italia ble fortsatt kontrollert til en viss grad av Nepos med østromersk støtte. Nepos fortsatte å styre som «vestromersk keiser» i Dalmatia inntil han ble myrdet i 480, og ble da den siste som holdt denne tittelen.
Romulus Augustus ble proklamert som vestromersk keiser av sin far Orestes etter at han hadde avsatt Julius Nepos. Styret i navnet til Romulus ble kortvarig da foederati (allierte) under kontroll av den germanske hærføreren Odoaker gjorde opprør høsten 476 da deres krav på en tredjedel av landet i Italia ble avvist. Orestes ble tatt til fange og henrettet den 28. august samme år mens Romulus ble avsatt en uke senere. Livet hans ble spart og han ble sent til Castellum Lucullanum i Campania, hvor han kan ha levd så lenge som fram til 507.
Med avsettelsen av Romulus Augustus av Odoaker opphørte direkte romersk kontroll i Italia. Germaneren Odoaker tok kontrollen over den italienske halvøy i Julius Nepos´  navn, men styrte selv landet. Romulus Agustus blir derfor omtalt som den siste vestromerske keiser. Da Nepos ble myrdet i 480 avskaffet den østromerske keiser Zenon tittelen og posisjonen vestromersk keiser og tok selv rollen som Odoakers overherre. Posisjonen som vestromersk keiser ble aldri opprettet igjen, skjønt en del kandidater for denne posisjonen ble foreslått under og etter den østromersk gjenerobringen av de tidligere romerske områdene i Vest-Europa på 500-tallet, blant annet Belisarius i 540 og Germanus i 582.
Rajan Chelliah
Rajan Chelliah (født 22. januar 1962) er journalist i NRK. Han er programleder i Migrapolis, og har tamilsk bakgrunn.
Chelliah og Migrapolis vant i 2007 Gullruten for beste magasin- og livsstilsprogram, etter å ha holdt på i 10 år og blitt nominert seks ganger.
I desember 2007 ble Rajan Chelliah kåret til Top 10 innvandrer 2007. Denne hedersprisen fikk Chelliah bla. for sin fremragende innsats som journalist. Denne kåringen er ment til å rette søkelyset på inspirerende og positive rollemodeller i det norske arbeids- og samfunnsliv. Prisen ble utdelt av Leadership Women, IMDI og ManPower. Chelliah har en mastergrad i medier og kommunikasjon fra UiO, Universitetet i Oslo.
Den ukrainske folkerepublikk
Den ukrainske folkerepublikk (ukrainsk: Українська Народна Республіка, Ukrayins’ka Narodnia Respublika, også Den ukrainske nasjonale republikk og UNR (УНР)), var en statsdannelse fra 1918 til 1921 i området omkring dagens Ukraina.
Etter den russiske revolusjon prøvde flere politiske fraksjoner å skape en uavhengig ukrainsk stat. Den 28. juni 1917 opprettet ukrainske bolsjeviker og mensjeviker Den ukrainske nasjonale republikk, og erklærte uavhengighet fra Russland.
Den 20. november 1917 erklærte Ukraina seg som en autonom del av Den russiske sovjetiske føderative sosialistrepublikk. Bolsjevikene ønsket en føderasjon med den russiske sovjetrepublikken, men manglet bred folkelig støtte. Under en separat kongress deklarerte de opprettelsen av sovjetrepublikken Ukraina (Respublyka Rad Ukrajiny) den 25. desember 1917, som imidlertid også var uavhengig av Russland.
Den 22. januar 1918 ble deretter den ikke-kommunistiske ukrainske folkerepublikk, opprettet – også uavhengig av Russland. Mellom 27. januar og 1. mars 1918 ble landet okkupert av russerne, og internt fulgte en serie allianser mellom anarkister og paramilitære grupper av haydamaker.
Mellom 1. mars og 16. desember 1918 ble landet deretter okkupert av en allianse mellom Tyskland og Østerrike-Ungarn. Bolsjevikene ble fullstendig fordrevet fra Ukraina, og mellom 18. april og 20. november 1918 var den kommunistiske staten oppløst i samband med freden i Brest-Litovsk som sa la Ukraina i den tyske innflytelsessfæren, og den ukrainske stat ble opprettet. Etter Tysklands nederlag i første verdenskrig ble denne avtalen ignorert og den 14. desember 1918 ble deretter Den ukrainske folkerepublikk gjenopprettet. Mellom 18. desember 1918 og 8. april 1919 ble Odessa okkupert av de vestallierte.
Den 6. januar 1919 ble Den ukrainske sosialistiske rådsrepublikk grunnlagt, for deretter å opphøre den 21. desember 1919. Under den polsk-sovjetiske krig (februar 1919 – mars 1921) kjempet Den ukrainske folkerepublikk og Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk (Sovjet-Ukraina) på hver sin side. Etter krigen, den 7. mai 1921 ble imidlertid den ikke-kommunistiske delen av Ukraina absorbert av Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk. Denne staten forble så et eget land i de neste 1,5 årene inntil den 30. desember 1922 hvor Den ukrainske sosialistiske sovjetrepublikk var en av de fire grunnleggende medlemmene av Sovjetunionen.
Fylkesvei 298 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 298 i de følgende fylkene:
Bust
Bust har blitt brukt hovedsakelig til børster og pensler, men naturlig bust er i stor grad i dag erstattet av kunstbust (kunstig bust).
Uttrykket «bustete» blir ofte brukt om personer med en krøllete, krusete, klumpete, usystematisk eller kaotisk hårstil, og er vanligvis negativt rettet.
Jonny Finstad
Jonny Finstad (født 19. mai 1966) er en norsk politiker (H) som var ordfører i Vestvågøy kommune fra 2007 til 2015. Ved stortingsvalget i 2017 var han Nordland Høyres andrekandidat og ble valgt inn på Stortinget. I perioden 2017–2021 var han medlem av Stortingets transport- og kommunikasjonskomité. Han tok ikke gjenvalg til Stortinget ved stortingsvalget i 2021.
Finstad er også styreleder i Leknes Fotballklubb.
Jonny Finstad er faglært glassmester. Han har drevet egen næringsvirksomhet.
Fylkesvei 6124
Fylkesveg 6124 går mellom Beiteråsen og Kanestraum i Tingvoll kommune.
Før Freifjordtunnelen med riksvei 70 ble tatt i bruk i august 1992 var strekningen mellom Kvisvik og Beiteråsen del av riksvei 16, den tidligere hovedveien mellom Kristiansund og Oppdal.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 298.
Pitbuller
Pitbuller (også kalt pithunder) refererer til liten gruppe med kamphunder, en type hunder som gjorde seg gjeldende i slåsskamper mellom dyr i Storbritannia fra 1600-tallet og framover. Begrepet refererer imidlertid opprinnelig til en kvegokse og betyr kampokse. Kamper mellom kvegokser og hunder (bulldogger) var nemlig vanlig og spesielle kampokser ble alet opp til formålet.
Da grusomhetsloven ble innført i Storbritannia i 1835 ble bull baiting og andre grusomme kampformer mellom dyr forbudt. Da avlet britene fram en ny type hund for hundekamper, som det var enklere å gjemme seg bort og avholde slike kamper med. Mellomstore terriere ble blandet med datidens tunge bulldogger (som old english buldog), for å skape en lettere, hurtigere og mer pågående hundetype. Disse hundene ble til å begynne med kalt bull and terrier, og kan hevdes å være prototypen for de såkalte pitbullene. Prototypen er imidlertid for lengst utdødd, men etterkommerne lever i beste velgående - de såkalte bullterrierne og pitbullene. Bullterriere er i motsetning til pitbullene å regne som hunderaser, selv om ikke alle anerkjennes internasjonalt.
Pitbullene ble i hovedsak alet opp for slåsskamper mellom hunder. Dette var en svært viril og meget pågående og bitelysten hundetype, som dessuten var betydelig mindre enn de opprinnelige bulldoggene. Kampene, som ble arrangert for fornøyelsens skyld, var som regel omfattet av veddemål. De foregikk på spesielle bortgjemte kamparenaer, som regel ei glenne i skogen, i en mindre innhegning eller ei naturlig grop i bakken (pit). Og for å unngå innblanding fra myndighetene ble arenaene stadig flyttet.
I dag forbinder mange pitbull med den moderne hunderasen amerikansk pitbullterrier, en rase som oppsto i USA på et senere tidspunkt, men som har blitt forbudt å holde i noen land. Den egentlige pitbullen er imidlertid en blandingshund der bullterriere inngår. I Nord-Amerika har dette begrepet gjerne fått en enda bredere betydning, i det alle større blandingshunder som kan minne om de hundene som egentlig kalles pitbuller gjerne kalles en pitbull. Forbudet mot denne hundetypen skyldes i hovedsak flere uheldige hendelser der mennesker og dyr enten har blitt drept eller alvorlig skadet av sånne hunder.
I overført betydning brukes også begrepet pitbull om både dyr og mennesker som har en pågående natur.
Hunder
Det er listet fem hunder nedenfor, men det kan diskuteres om bullterrier og miniatyr-bullterrier kan kalles pitbuller. Imidlertid er opphavet for en stor del identisk med Staffordshire bullterrier, som absolutt kan klassifiseres som en pitbull. Staffordshire bullterrier og bullterrier ble skilt i to linjer på siste halvdel av 1800-tallet.
Amerikansk pitbullterrier
Amerikansk pitbullterrier er en mellomstor-stor glatthåret bullterrier som opprinnelig ble alet fram som kamphund og gårdshund i USA, der typen er en populær familiehund og vakthund. Rasen omtales også som pitbull, men denne benevnelsen refererer egentlig til den større gruppen pitbuller. Amerikansk pitbullterrier er forbudt i flere land, blant annet i Norge og Danmark. Forbudet er imidlertid omdiskutert.
Opprinnelse og alder
Amerikansk pitbullterrier oppsto i USA på 1800-tallet, der rasen har et felles (identisk) opphav med amerikansk staffordshire terrier (amstaff). Begge er trolig en etterkommere av old english bulldog, staffordshire bull terrier og flere lignende raser og blandinger.
Raseforbud i noen land
Såkalte pitbuller var svært populære i USA fram mot andre verdenskrig, men etter dette har typen vært i tilbakegang. Amerikansk pitbullterrier ble, sammen med tosa, argentinsk dogge og fila brasileiro, forbudt i Norge i 1991, siden den i stadig større grad ble brukt i hundekamper og blant voldelige kriminelle i andre land. I Norge var det imidlertid bare 17 slike hunder når forbudet ble innført. Forbudet gjelder også noen blandinger der disse hundene inngår i blodslinjene, samt avl og import med disse hundene. Forbud mot bestemte raser har imidlertid møtt sterk motstand i fagmiljøene. Det støttes blant annet ikke av Norsk Kennel Klub (NKK). Amerikansk pitbullterrier er også forbudt i en rekke andre land, deriblant Danmark og Storbritannia, men er lovlig i andre land, som f.eks. Sverige og Finland.
Det er registrert flere tilfeller der pitbuller har drept barn. I USA dominerte pitbuller i en undersøkelse om hundedrap foretatt i perioden 1979 til 1994. Der viste det seg at denne typen hund drepte over dobbelt så mange mennesker (60 drepte) som rasen Rottweiler, som havnet på andreplass (29 drepte).
Utseende, anatomi og fysikk
Amerikansk pitbullterrier er en middels stor hund med en kompakt og svært muskuløs kropp, med forholdsvis korte lemmer, et relativt stort hode i forhold til kroppen og svært kraftige kjever. Pelsen er kort, glatt og tett tilliggende, og kommer i en rekke fargevarianter.
Hunder med kopperrosa snutebrusk, lepper og tånegler og amberfargede øyne kalles «old family red nose american pit bull terrier» (old family reds) og regnes som en egen variant som nedstammer fra spesielle linjer som noen hevder stammer fra hunder som kom til USA fra Irland på 1800-tallet. Varianten er imidlertid kontroversiell.
Bruksområde
Amerikansk pitbullterrier er en rase med mange bruksegenskaper. Den regnes blant annet som en god vakthund og brukes dessuten som terapihund, ettersøkshund, og politihund. Også innenfor mange former for hundesport gjør den det godt. Rasen er også en populær familiehund i mange land.
Lynne og væremåte
Amerikansk pitbullterrier er en type hund som trenger en aktiv og tydelig leder. Den kan være beskyttende overfor medlemmer i familien, men typen er normalt svært menneskekjær. Rasen regnes som dominant overfor andre dyr, spesielt hunder av samme kjønn. Den kan ha «kort lunte», noe som egentlig bunner i et svakt eller utydelig kroppsspråk. Dette kan føre til at uerfarne hundeførere ikke ser signalene hunden gir, for eksempel overfor andre hunder, og resultere i unødvendige slåsskamper og farlige situasjoner.
Shadow of the Vampire
Shadow of the Vampire er en amerikansk film fra 2000 der handlingen er lagt til innspillingen av den klassiske vampyrfilmen Nosferatu - Eine Symhonie des Grauens fra 1922. Shadow of the Vampire spiller på myten om at grunnen til at skuespiller Max Schreck, som spilte Grev Orlock, tolket rollen så overbevisende, var at han selv var vampyr. Filmen er samtidig en hyllest til den tyske regissøren Friedrich Wilhelm Murnaus berømte skrekkfilm.
Handling
Ved en anledning deler to av crewet en flaske vin ute om natten, og Schreck slår seg ned hos dem. Han svarer på spørsmålene deres som om han var en flere århundrer gammel vampyr, og da en flaggermus flyr forbi, griper han den lynraskt og suger den tom for blod. Hans tilhører blir tydelig preget av dette.
Det viser seg at Murnau har gjort en avtale med en virkelig vampyr for å gjøre filmen realistisk. Som belønning for jobben, skal vampyren få den kvinnelige hovedrolleinnehaveren Greta Schröder som belønning. Vampyren er utålmodig, og dreper en av crewet. Murnau må true ham til å oppføre seg, samtidig som han må berolige sine investorer.
Filmen ender med at Schreck dreper Schröder og resten av crewet før han blir utsatt for sollys og dør selv, alt mens Murnau fortsetter å filme.
Mateja Kežman
Mateja Kežman (serbisk kryllisk: Матеја Кежман) (født 12. april 1979 i Zemun i Serbia i daværende Jugoslavia) er en serbisk fotballspiller som for øyeblikket spiller for den hviterussiske klubben BATE Borisov.
Kežman spiller hovedsakelig angrep, og har spilt for en rekke klubber. Han har blant annet tidligere spilt i FK Zemun (1995–1996), FK Loznica (1996–1997), Sartid (1997–1998), FK Partizan (1998–2000), PSV Eindhoven (2000–2004), Chelsea FC (2005–2005), Atlético de Madrid (2005–2006), Fenerbahçe SK (2006–2009) og Paris Saint-Germain (2008–2010).
Michael Larrabee
Michael Denny «Mike» Larrabee (født 2. desember 1933 i San Buenaventura, California, død 22. april 2003 i Santa Maria, California) var en amerikansk friidrettsutøver.
Gebhard Leberecht von Blücher
Gebhard Leberecht von Blücher (født 16. desember 1742 i Rostock i Tyskland, død 12. september 1819 i Krieblowitz/Schlesien) var en prøyssisk generalfeltmarskalk og fyrste av Wahlstatt.
Michael Larrabee
Larrabee viste tidlig et talent som løper, og fikk i 1952 et stipend for å studere ved University of Southern California. De første årene ble den sportslige karrieren forpurret av flere mindre skader. Først etter en endring i treningsprogrammet, da han var 30 år, nådde han verdenseliten. I 1964 vant han først AAU-mesterskapet på 400 meter, og tangerte senere den gjeldende verdensrekorden på 44,9.
Gebhard Leberecht von Blücher
Bakgrunn i svensk tjeneste
Blücher var av en gammel nordtysk landeier- og adelsfamilie som kan følges tilbake til 1200-tallet. Han startet sin militære karriere som husar i den svenske hæren, bare 16 år gammel. På denne tiden var Sverige i krig med Preussen under syvårskrigen, og under kampene i Svensk Pommern ble den unge Blücher tatt til fange av de prøyssiske styrkene under ledelse av oberst Belling. Belling ble så imponert av den unge soldaten at han fikk ham til å slutte seg til sitt prøyssiske regiment.
Michael Larrabee
Under OL 1964 i Tokyo lå han lenge på femteplass i finalen på 400 meter, men takket være en sterk suttspurt passerte han samtlige konkurrenter og vant gull på tiden 45,1. Sølvmedaljen gikk til Wendell Mottley fra Trinidad og Tobago og bronsemedaljen til polske Andrzej Badeński. Larrabee var også med på å vinne gull på 4 x 400 m stafett sammen med lagkameratene Ollan Cassell, Ulis Williams og Henry Carr. Laget satte verdensrekord i finalen med tiden 3.00,7.
Gebhard Leberecht von Blücher
I prøyssisk tjeneste
Han kjempet i de prøyssiske styrkene resten av syvårskrigen, men var en villstyring. I 1773 sendte han et uforskammet oppsigelsesbrev til Fredrik den store, og kongen svarte med ordene «Der Rittmeister von Blücher kann sich zum Teufel scheren» («rittmester von Blücher kan dra til helvete»).
Norrøna
Norrøna eller Norröna har flere bestydninger:
Gebhard Leberecht von Blücher
I prøyssisk tjeneste
Blücher kunne ikke vende tilbake til en militær karriere så lenge Fredrik den store var i live, og han slo seg til ro som en velstående landeier i de neste 15 årene. Da kongen døde i 1786, ble han året etter gjeninnsatt som major i sitt tidligere regiment, De røde husarer. Han tok del i ekspedisjonen mot Nederland samme år og ble året etter forfremmet til oberstløytnant. I 1789 ble han tildelt Preussens høyeste militære orden, Pour le Mérite, og i 1794 ble han oberst i De røde husarer. I 1793 og 1794 utmerket han seg i kamper mot franskmennene og ble forfremmet til generalmajor, og i 1801 til generalløytnant.
Napoleonskrigene
Han ble tatt til fange, men ble i mars 1807 utvekslet mot den franske generalen og senere marskalken Claude Victor-Perrin. Blücher ble så sendt til Pommern for å operere sammen med svenskene, og han kom godt overens med svenskenes konge Gustav IV Adolf. Etter freden i Tilsit i juli 1807 ble Blücher militærguvernør i Pommern, og han ble betraktet mer enn noensinne av det patriotiske partiet som dets leder. I 1809 gikk Blücher forgjeves inn for et forbund med Østerrike. Etter forbundet med Frankrike i 1812 måtte Blücher på grunn av sine skarpe uttalelser mot franskmennene fratre.
Ved bruddet med Napoleon fikk Blücher på Gerhard von Scharnhorsts anbefaling en høy kommando, men kunne i slaget ved Lützen og slaget ved Bautzen, begge i mai 1813, ikke hindre franske seirer. Blüchers vellykkede angrep ved Haynau den 26. mai styrket imidlertid hærens mot. Etter våpenstillstanden ble Blücher, med August von Gneisenau som generalstabssjef, satt i spissen for den slesiske armé. I den geniale strategen Gneisenau fant han sitt motstykke, og Blücher stolte uforbeholdent på ham. I slaget ved Katzbach den 26. august beseiret Blücher Jacques MacDonald, gikk så over Elben og forente seg med kronprins Karl Johan, hvorpå han i midten av oktober 1813 deltok i folkeslaget ved Leipzig, der Napoleon selv ble beseiret.
Den energiske forfølgelse som Blücher anbefalte uteble, men nyttårsdagen 1814 gikk Blücher over Rhinen. Blüchers djerve, temmelig isolerte fremmarsj mot Paris førte imidlertid til en rekke nederlag for hans spredte avdelinger. Da Napoleon vendte sin oppmerksomhet i en annen retning, fortsatte Blücher imidlertid fremmarsjen. Han fikk den nølende Karl zu Schwarzenberg med seg, og den 31. mars 1814 toget de inn i Paris.
Etter Napoleons gjenkomst fikk Blücher med Gneisenau ved sin side kommandoen over den prøyssiske armé i sørlige del av De forente Nederlandene. I slaget ved Ligny den 16. juni 1815 ofret Blücher på Gneisenaus råd djervt sine forbindelser for å kunne bistå hertugen av Wellington, noe som førte til den avgjørende seieren over Napoleon og marskalk Michel Ney i slaget ved Waterloo to dager senere.
Som belønning for sine seire ble Blücher utnevnt til fyrste av Wahlstatt i Schlesien, nå Legnickie Pole i Polen.
Blücher døde i 1819 på sitt gods Krieblowitz i Schlesien.
Jumper
Jumper er en type genser.
Jumper kan også referere til:
Hedrumgaten (Tønsberg)
Hedrumgaten (1-43, 2-48) er en 900 meter lang gate i Tønsberg.
Gaten har fått navn etter tidligere Hedrum kommune.
Gamle Bybro
Gamle Bybro, eller Bybroa, er en bro i Trondheim. Bybroa går over Nidelva fra sørenden av Kjøpmannsgata til Bakklandet. Gamle Bybro ble anlagt i 1681 i forbindelse med Cicignons byregulering og byggingen av Kristiansten festning. Plasseringen ble valgt av militærstrategiske hensyn og brua ble bekostet av kongen. Den sto ferdig i 1685. Broa skulle erstatte den tidligere bybroa som lå omtrent der Elgeseter bru ligger i dag, og da den ble åpnet, ble denne overlatt til forfallet. Siden har Gamle Bybro gjennomgått flere forandringer.
Opprinnelig ble Gamle Bybro bygd i tre, med tre brospenn understøttet av tre steinkar. Midt på broa var det plassert et jerngitter. Ved broas vestre brofeste var det en bevoktet byport fram til 1816. Ved hver ende av broa var det aksisehus (toll- og vakthus). Aksisehuset på vestsiden står ennå, men det østre huset ble nedlagt i 1824.
Dagens bro ble bygget i 1861 av stadsingeniør Carl Adolf Dahl. Den hadde broklapper som kunne heises opp, og holdes oppe av de utskårne portalene som ennå finnes. På midten av 1900-tallet ble konstruksjonene i broa erstattet med betong. Broa er 82 meter lang. Hovedspennet er 8,5 meter og seilingshøyden er 8,4 meter. Den Gamle Bybro er i dag et av Trondheims karakteristiske kjennetegn, og den kalles også «Lykkens portal», etter Oskar Hoddøs vals «Nidelven stille og vakker du er». Den ene portalen ble ødelagt av en lastebil i 2002.
Gamle Bybro er foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner. Øst for Gamle Bybro ligger Brubakken med sykkelheisen Trampe.
Brua ble stengt for biltrafikk i 2014, etter at det ble klart at brua trengte omfattende restaurering. Arbeidet sto ferdig like før 17. mai 2015, men det er ennå ikke avgjort om brua skal åpnes for biltrafikk igjen.
Sandnæs Dampskibs-Aktieselskab
Sandnæs Dampskibs- Aktieselskab (SDA) var et rederi i Sandnes i Rogaland fylke. Selskapet drev med kystrutefart og ble særlig velkjent i Nattruten Stavanger-Haugesund-Bergen, og senere hurtigbåtruten Flaggruten på samme strekning.
Flåteliste
(ukomplett)
Michael Gray
Michael Gray (født 3. august 1974), er en engelsk fotballspiller fra byen Sunderland.
Karriere
Gray fikk sin debut for Sunderland AFC som 18-åring i sesongen 1992/93. Han spilte i mange posisjoner, men mistet etterhvert plassen på laget og slet benken. I 1996/97-sesongen fikk han endelig tillit igjen og spilte seg nå til fast plass på venstrekanten på midtbanen, men sesongen ble ødelagt da han ble den store syndebukken som bommet på straffe i straffekonkurransen i playoff-finalen mot Charlton Athletic.
2 år senere fikk Gray sin debut for. Under Kevin Keegan ble han byttet inn i kampen mot 28. april 1999, og fikk senere to kamper til, en som innbytter mot  og en fra start mot. Samme året rykket Sunderland opp til Premier League, som vinner av engelsk 1. divisjon.
Året etter ble Gray så plaget av skader at han ikke klarte å nå laget som skulle til Fotball-EM 2000 i Nederland og Belgia.
Sunderland rykket ned igjen i 2002/03-sesongen, og Gray spilte bare 2 kamper før han ble utlånt til Celtic FC. Her ble han i 4 måneder. før han flyttet til Blackburn Rovers den 1. januar 2004, på free transfer.
Chris Armstrong
Christopher Peter Armstrong (født 19. juni 1971 i Newcastle), kjent som Chris Armstrong, er en tidligere fotballspiller, som har spilt for Wrexham, Millwall, Crystal Palace, Tottenham Hotspur og Bolton Wanderers i perioden 1989 til 2005.
Michael Gray
Karriere
Han fikk sin debut mot Chelsea, hvor laget tapte 2-3. Gray var en av de viktige brikkene som gjorde at Rovers holdt plassen samme året.
Februar 2005 reiste han på lån til Leeds United for resten av sesongen. Da han returnerte foran 2005/06 sesongen, hjalp han Rovers med å kvalifisere seg til UEFA-cupen, som en etablert førstelagsspiller. Han startet også som fast førstelagsspiller i starten av 2006/07 sesongen, men mistet plassen på laget etter slett innsats da Rovers ble utklasset 2-6 av Arsenal lille julaften 2006. Etter dette har han ikke spilt for førstelaget, og etter at Rovers kjøpte Stephen Warnock fra Liverpool.
Sambuca Pistoiese
Sambuca Pistoiese er en kommune i provinsen Pistoia i den italienske regionen Toscana. Den ligger omtrent 40 km nord for Pistoia i Appenninene, ved grensen til regionen Emilia-Romagna. Kommunen omfatter også flere små landsbyer; de største av dem er Pavana, Treppio, Torri, Lagacci og Sambuca Castello.
Kapp-provinsen
Kapp-provinsen, eller Kapp det gode håp-provinsen, var en provins i Unionen Sør-Afrika og senere Republikken Sør-Afrika. Den bestod av den gamle Kappkolonien og hadde Cape Town som sin hovedstad.
Den ble opprettet i 1910 da Unionen Sør–Afrika ble opprettet og inkluderte den opprinnelige Kappkolonien og andre regioner som Britisk Bechuanaland (må ikke forveksles med protektoratet Bechuanaland, nå Botswana), Griqualand East (området rundt Kokstad) og Griqualand West (området rundt Kimberley).
Da unionen ble opprettet, bestod hele regionen som nå kalles Sør–Afrika av bare fire provinser: Transvaal (Den sørafrikanske republikk), Natal (Republikken Nalia), Oranjefristaten og Kapp-provinsen.
I apartheid–tiden ble landet delt opp i ytterligere deler som ble kjent som de fire TBVC–statene og seks avhengige bantustans. Etter det første allmenne valget i 1994 ble alle delene slått sammen igjen og delt inn i dagens ni provinser. Walvis Bay ble gitt til Namibia.
Provinsene Transkei (1976) og Ciskei (1981) ble erklært uavhengige av Sør–Afrika etter at de tidligere var del av Kapp-provinsen. Griqualand East ble overført til Provinsen Natal etter at Transkei ble erklært uavhengig, siden den var avskåret fra resten av provinsen. De ble gjeninnlemmet i Sør–Afrika i 1994, begge som del av den nye provinsen Eastern Cape.
Den var den eneste provinsen hvor fargede (bl.a. mennesker med hvite og svarte foreldre) kunne stemme, selv om denne retten ble fjernet av apartheid–regjeringen i 1956.
I 1994 ble den delt opp i tre mindre administrative enheter: Western Cape, Eastern Cape og Northern Cape. Deler av Kapp-provinsen ble også absorbert i North West.
Morgenavisen
Morgenavisen var en dagsavis som ble utgitt i Bergen i årene 1902 til 1984. I 1945 kjøpte avisen forlagsrettighetene til Bergens Aftenblad, som ble nazifisert under krigen. Morgenavisen hadde redaksjonslokaler i Allehelgensgaten 6, på tomten der Bergen politikammer nå ligger.
Natt til søndag 22. juli 1929 ble bygningen i Allehelgensgaten sterkt herjet av en brann som også krevde et menneskeliv. Ved brannvesenets ankomst slo sterk varme ut gjennom hovedinngangen og to vinduer i øverste (fjerde) etasje. Folk i leiligheten i tredje etasje ble reddet ut. En påfølgende eksplosjon fikk tre brannmenn til å falle ned fra taket på posthusets halvannen etasjes stallbygning like bak det brennende huset. Den ene ble fraktet til Haukeland sykehus, de to andre til sine hjem.
I 1980 skulle man ta stilling til avisens vanskelige økonomiske situasjon i et styremøte, da det ble kjent at avisen hadde rundt 2,5 millioner kroner utestående hos kundene sine.
Morgenavisen ba om oppbud i Bergen skifterett mandag 6. februar 1984, etter at regjeringen Kåre Willoch uten varsel endret utbetalingssystemet for pressestøtten.
Bergen byarkiv var nabo til Morgenavisen, begge med adresse i Allehelgensgate. I mars 1984 tilbød byarkivar Arne Skivenes derfor Morgenavisens redaktør hjelp til å oppbevare arkivene etter den konkursrammede avisen, slik at de ikke gikk tapt. Det fotografiske materialet ble nevnt spesielt. Avisen opplyste at fotoarkivet var blitt solgt til Ukeavisen ved VIP Scandinavia. Morgenavisens bygning skulle rives, og tomten benyttes til en utvidelse av Bergen politikammer. Skapene med fotoarkivet ble på tross av sine nye eiere stående i de fraflyttede lokalene, og politimesteren i Bergen begynte å anse dem som herreløst gods. Han bad derfor byarkivet om å overta dette arkivet, forutsatt at VIP Scandinavia fikk det utlevert om og når de gjorde krav på det. Byarkivaren gikk med på en avtale om oppbevaring. Det gjaldt også for omkring 130 kartonger kassabilag for de siste ti år, som bostyret etter regnskapsloven er pliktig til å oppbevare i ti år, men som deretter kan kasseres. Byarkivaren ønsket med dette å få innblikk i oppbygging av kassasjonsarkiver, og i hva som skjer med arkiver etter konkursrammede bedrifter, eventuelt om denne typen arbeid kunne bli en ekstrainntekt for byarkivet.
Hoveddelen av arkivet ble hentet i november 1984. Det fremstod som noe mangelfullt, med en del lakuner, men ble ordnet og katalogisert. Lillejuleaften 1985 skrev adm. direktør Tomm Berntsen imidlertid at samfunnsverdien ville bli opprettholdt ved at VIP Scandinavia hentet fotoarkivet og plasserte det hos Mediatech i Bergen. Byarkivet kunne gjerne kopiere bilder og annet materiale som måtte være av interesse, men kjøp og salg av materialet var ellers det som dannet grunnlag for VIP Scandinavias arbeidsplaner. Fotomaterialet ble dermed hentet ut fra Bergen byarkiv. Men i mars 1987 gikk VIP Scandinavia konkurs, og Morgenavisens fotoarkiv fant for andre gang veien til Bergen byarkiv i 1988.
Borregaten (Tønsberg)
Borregaten (1-15, 2-18) er en 335 meter lang gate i Tønsberg.
Arbeiderboligen på Stølen
Arbeiderboligen på Stølen, også bare kalt Boligen, ligger i strøket Stølen i Bergen. Bygningen er den eldste bevarte arbeiderbolig oppført av et filantropisk selskap i Norge.
Bygningen ble oppført årene 1853-1854 av det filantropiske Selskabet til arbeiderboligers oppførelse etter tegninger av stadskonduktør Hans Hansen Kaas, assistert av kapteinløytnant Carl Fredrik Diriks («Fyrdiriks»). Opprinnelig ble det bygget to lange bolighus, begge på to etasjer. Hver av husene hadde 24 leiligheter med et rom og kjøkken, fordelt på tre oppganger. I 1865 gikk det ene bolighuset tapt i en brann. Den gjenværende bygningen ble også skadet i en brann i 1980 og var sterkt rivingstruet. Arbeiderboligen 2, 4 og 6, tidligere Henrik Wergelands gate 35 a, b, og c, ble fredet av Miljøverndepartementet i 1982. Da Statens kulturminneråd behandlet saken på sitt møte den 13. mai 1982 uttalte en blant annet at bygningen «er den eneste tilnærmet intakte av de tre eldste kjente bygninger i Norge som er bygget uavhengig av bedrifter for å bedre arbeidernes boligforhold. I Bergen er "Boligen" den eldste arbeiderbolig overhodet. Selv i europeisk sammenheng er dette et tidlig eksempel på slike foregangstiltak.»
Oyndarfjørður (fjord)
Oyndarfjørður (, dansk: Andefjord) er en kort fjord nordøst på Eysturoy på Færøyene med de to bygdene Oyndarfjørður og Hellur på henholdsvis nord- og sørsiden.
Ved fjordbredden ligger en av Færøyenes severdigheter, to «ruggesteiner», eller Rinkusteinar, to store steiner som rugger frem og tilbake på hverandre i havet. Ifølge et færøyskt sagn var det en gammel trollkvinne i Oyndarfjørður som kastet en forbannelse over to piratskip som kom seilende. Skipene ble gjort om til to store steiner som til evig tid skulle ligge i vannkanten å rugge.
Verdensarven i Amerika
UNESCOs liste over verdens kultur- og naturarvsteder («Verdensarven») er en liste over natur- og kultursteder som har særlig betydning for menneskeheten. UNESCO fører listen, som stiller krav om at verdensarvområder skal vernes. UNESCOs liste over verdensarv er den mest utbredte miljøvernavtalen i verden.
Nedenstående liste tar for seg verdensarvsteder i Nord- og Syd-Amerika. Årstallet angir når stedet ble ført opp på UNESCOs liste. I parentes er det oppgitt stedets offisielle navn på hjemlandets språk, eventuelt på engelsk.
Dilipa
Dilipa er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen glanssommerfugler (Apaturinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).