cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
Rotevatn startet sin Unge Venstre-karriere som økonomiansvarlig i Bergen Unge Venstre da han begynte å studere ved Universitetet i Bergen i 2007. Han representerte Liberal Liste i studentparlamentet ved Universitetet i Bergen 2007–2009. Rotevatn ble valgt som sentralstyremedlem i Norges Unge Venstre i 2008, 1. nestleder i 2009 og leder i 2010. Hans lederperiode var preget av sterk medlemsvekst og fremgang ved skolevalgene.
Henry Morton Stanley
Henry Morton Stanley (født John Rowlands; 28. januar 1841, død 10. mai 1904 ) var en walisisk-amerikansk journalist mest kjent for sine oppdagelsesreiser i Afrika og sin jakt på den forsvunne misjonæren David Livingstone. Han var den første som endelig fastslo hva som er og ikke er kildene til Nilen, og som førstemann dro han ned hovedløpet til Kongofloden. Dessuten grunnla han den senere hovedstaden Kinshasa i Den demokratiske republikken Kongo.
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
I 2012 ble Rotevatn kåret til årets europeer av Europeisk Ungdom. Han var styremedlem i Noregs Mållag 2012–2014.
Henry Morton Stanley
Stanley slo seg opp fra en fattig barndom. Hans ettermæle er delt: Noen betrakter ham som en genial ekspedisjonsleder, andre som en brutal undertrykker av afrikanere.
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
Han ble valgt inn på Stortinget i 2013, som den yngste i historien fra Sogn og Fjordane. Han satt i arbeids- og sosialkomiteen og deltok i Stortingets delegasjon til EFTAs parlamentarikerkomité. Som stortingsrepresentant var Rotevatn sentral i arbeidet med ny arbeidsmiljølov. Han fikk også gjennomslag for å innføre doble statsborgerskap.
Henry Morton Stanley
Oppvekst
Stanley ble født som John Rowlands i den walisiske byen Denbigh som den eldste av de fem barna Betsy Parry satte til verden utenfor ekteskap. Spebarnet ble etterlatt hos sin morfar som døde da gutten var fem år. Morens to brødre overlot ham til St Asaph arbeidsanstalt, der direktøren var kjent for å være en alkoholiker som tok seg «uanstendige friheter» overfor kvinnelige ansatte. Sin mor traff Stanley én gang, da hun dukket opp på arbeidsanstalten med to yngre barn som hun også etterlot der. En inspeksjon i 1847 avdekket at de voksne mennene på anstalten dyrket «enhver tenkelig last», og at barna delte seng to og to, et eldre barn og et yngre, noe som ble sterkt kritisert. Resten av livet viste Stanley tydelig frykt for enhver form for seksuell kontakt.
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
I 2014 gav han ut boken Liberalisme på norsk hos Civita, der han blant annet skriver om frihandel, miljøpolitikk og velferdsstatens bærekraft.
Henry Morton Stanley
Oppvekst
Da han var ti, rømte han til noen slektninger, men ble sendt tilbake etter et døgn. I sin svært upålitelige selvbiografi forteller Stanley hvordan klassen hans i St Asaph ble plaget av en brutal lærer, James Francis, og at han selv ledet et opprør mot denne læreren som slo ham ned og nærmest brakk ryggen hans. Men Stanleys klassekamerater beskrev Francis som en snill lærer, som ikke minst hadde oppmuntret Stanley og gitt ham ansvar for klassen når han selv var fraværende.
Rush County (Kansas)
Rush County (RH) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
Den 24. januar 2020 ble Sveinung Rotevatn satt inn som Norges nye klima- og miljøminister etter at statsminister Erna Solberg gjorde omfattende endringer i regjeringen som følge av Frps uttreden av regjeringen. Under Rotevatns tid som statsråd forsterket Norge sitt klimamål, og regjeringen leverte en stortingsmelding med en klimaplan for 2021–2030. Sentralt i planen stod en varslet tredobling av CO²-avgiften. I tillegg lanserte Rotevatn en ny forvaltningsplan for alle norske havområder som slo fast en ny og strengere grense for petroleumsvirksomhet i Barentshavet. Under Rotevatns tid i klima- og miljødepartementet ble det også lagt frem en strategi for en grønn, sirkulær økonomi og foreslått ti nye nasjonalparker. Som klima- og miljøminister var Rotevatn også president i FNs 5. miljøforsamling.
Henry Morton Stanley
Oppvekst
Stanley forlot arbeidshuset 13. mai 1856, innledningen til en runde hos ulike slektninger som bare motvillig gikk med på å ta ham inn. Han bodde i Liverpool da en kaptein like før jul 1858 fikk øye på ham fra skipet sitt og tilbød ham hyre til Amerika.
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
I 2020 stilte Rotevatn som kandidat til lederstillingen i partiet Venstre etter at Trine Skei Grande hadde opplyst at hun ønsket å gå av som partileder. Valgkomiteen innstilte Rotevatn som 1. nestleder, mens Guri Melby ble innstilt som leder, og slik endte også valget.
Henry Morton Stanley
I Amerika
Han gikk i land i New Orleans i februar 1859. Ifølge ham selv traff han dagen etter Henry Hope Stanley, New Orleans' mest kjente bomullshandler, og ble ansatt av ham. Senere skal bomullshandleren ha adoptert ham og gitt ham navnet Henry Stanley. I virkeligheten var det to jenter som ble adoptert, og bomullshandleren gjorde en erfaring med Stanley som fikk ham til å nekte omgivelsene noen gang å nevne waliseren igjen. Navnet Henry Stanley tok han selv, og prøvde seg frem med ulike mellomnavn som Morley, Moreland og Mortlake før han landet på Morton. En kvinne som kjente ham den gang, beskrev ham som «gløgg, men fæl til å skryte og finne på». Moderne biografer mener hans eneste arbeidsgiver var kjøpmannen James Speake.
Sveinung Rotevatn
Politisk arbeid
Rotevatn var i Stortingsvalget 2021 1. kandidat for Hordaland Venstre og ble innvalgt på utjevningsmandat. I april 2022 ble Rotevatn valgt som leder av Løvebakken Mållag.
Henry Morton Stanley
I Amerika
Stanley meldte seg som soldat i sørstatshæren under den amerikanske borgerkrigen, 1. juni 1861. Her kalte han seg «menig William H. Stanley» og tjente i Dixie Grays (= sørstatsgrå), en avdeling frivillige tilsluttet 6. Arkansas-infanteriet. I sin første trefning, i slaget ved Shiloh, ble han tatt til fange av nordstatssoldater og brakt til en tyfus-befengt fangeleir ved Chicago. Noen av fangene fikk tilbud om frihet hvis de gikk over til nordstatenes styrker, som Stanley gjorde etter seks uker, 4. juni 1862. Han fikk dysenteri og deserterte etter noen måneder, dro til sjøs og kom tilbake til Liverpool. Han oppsøkte på nytt moren, som med harde ord avviste ham enda en gang.
Den 19. juli 1864 vervet Stanley seg i den amerikanske marinen og tjenestegjorde på fregatten «Minnesota». Da denne bombet en sørstatsbefestning i North Carolina, ble Stanley en av de få som deltok i borgerkrigen på begge sider. Senere deserterte han sammen med en beundrende ung venn, Lewis Noe. I nesten ett år levde de i konflikt med loven, en periode full av svindel og løgn. I 1865 dro Stanley ned Platte-elven i en flatbunnet båt sammen med en annen yngre beundrer, William Harlow Cook. Deretter dro alle tre til Tyrkia, der Stanley kom i krangel med noen tyrkere da han angrep en mann og stjal hesten hans. Stanley og Cook ble banket opp, mens Noe ble voldtatt av tyrkerne. Etter dette hatet Noe Stanley.
På vei tilbake til Amerika oppsøkte Stanley nok en gang sin mor, denne gang i en falsk offisersuniform han hadde fått sydd. Han påsto overfor moren at han var blitt utpekt til amerikansk marineoffiser på grunn av særs tapper innsats, og serverte historien om den rike bomullshandleren Stanley som skulle ha adoptert ham (i Tyrkia hadde han påstått at han var adoptert av en rik advokat i New York. ) Moren var tilstrekkelig imponert til å la ham bli en stund.
Journalist
Våren 1867 fikk Stanley sin første faste jobb, som journalist i Missouri Democrat i St Louis. Som frilanser sendte han også artikler til aviser på USAs østkyst. Han ble fort kjent og populær med artikler fra indianerkrigenes siste fase. Det var stort sett snakk om fredsforhandlinger, men redaktørene ønsket oppslag om kamper og sammenstøt. Dette fikk de fra Stanley, som skrev at indianerne, «tro mot sine løfter, tro mot sin blodtørst, tro mot sitt ville hat til den hvite rase,(...) er på krigsstien». Redaktør Bennett i New York Herald la merke til Stanleys upålitelige, men fargerike skildringer fra det ville vesten, og hyret ham til å dekke den britiske straffeekspedisjonen som ble forberedt mot keiseren av Abyssinia. I Suez bestakk Stanley telegrafisten til å sende hans rapport først, og ved et rent lykketreff for Stanley brast telegrafkabelen gjennom Middelhavet umiddelbart etterpå. Dermed måtte konkurrentenes artikler sendes med skip, og Stanley hadde landet et skup for Herald. Han var i Kairo da han i juni 1868 ble ansatt som avisens faste utenrikskorrespondent.
1871–72: Jakten på Livingstone
Høsten 1868 hadde den skotske oppdageren og misjonæren David Livingstone oppholdt seg to og et halvt år i området rundt Tanganyikasjøen, uten kontakt med andre hvite. Det kom da melding om at han var på vei mot østkysten av Afrika (Zanzibar). Det siste man hørte fra Livingstone, var et brev skrevet ved Tanganyikasjøen 30. mai 1869. Fra slutten av 1869 hadde den fungerende britiske konsulen i Zanzibar, dr. John Kirk, sendte tre karavaner med forsyninger til ham, men bare én nådde frem.
Stanley hevdet at redaktør Bennett kalte ham Paris i 1869 for å betro ham oppgaven med å finne Livingstone. Trolig skjedde det ikke slik, for Stanley rev ut dagboksidene sine fra denne perioden, og uansett begynte han først letingen våren 1871, halvannet år senere. For å forvirre konkurrenter, satte han ut rykter om at det var Rufiji-elven han planla å utforske. Den 21. mars 1871 startet Stanley en ekspedisjon fra Bagamoyo på østkysten for å finne Livingstone inne i landet. Han holdt streng disiplin underveis. Afrikanske deltagere som prøvde å desertere, ble fanget inn igjen og pisket, men deserteringen fortsatte. Sykdom herjet både blant transportdyr og menn. Da en av de to hvite som fulgte Stanley, William Farquhar, ble for syk til å kunne fortsette, bare etterlot Stanley ham, og fem dager senere døde han. Den andre hvite, John Shaw, avfyrte en natt et skudd gjennom Stanleys telt – Shaw ble også etterlatt da han ble for syk til å følge de andre.
Samtidig hadde det brutt ut krig mellom lokale stammer og arabiske kjøpmenn og slavehandlere, og for å komme videre, deltok Stanleys ekspedisjon på arabisk side. Araberne ble slått og delvis spist, men Stanley og hans menn unnslapp og måtte ta en omvei for å fortsette.
På veien kjøpte Stanley fri en ung slavegutt, Kalulu, som ble hans personlige tjener og etter hvert en slags adoptivsønn. Om ham skrev han senere boken My Kalulu, Prince, King, and Slave. Rundt den 10. november møtte endelig Stanley Livingstone i Ujiji ved Tanganyikasjøens bredd, ifølge ham selv med de berømte ordene «Dr. Livingstone, I presume?» (Dr. Livingstone, formoder jeg?). Moderne biografer mener at Stanley fant på disse ordene langt senere, både fordi han rev ut siden som beskriver møtet fra dagboken sin, og fordi Livingstone etterpå ikke kunne huske at de ble sagt.
Ifølge Stanley fikk han og Livingstone nærmest et sønn-far forhold, slik han feilaktig hadde fremstilt forholdet til bomullshandleren i New Orleans; Stanley ble hos Livingstone i fire måneder. I løpet av denne perioden foretok de en padletur til nordenden av sjøen for å finne ut om den er en kilde til Nilen, noe de oppdaget at den ikke er. Da Stanley dro tilbake til østkysten, ville han ha med seg Livingstone, men denne ble igjen for å fortsette å lete etter Nilens kilder. Ettersom han døde 13 måneder senere, fikk man aldri hans versjon av forholdet dem imellom.
Berømmelse og problemer
Da Stanley kom tilbake til England fra Afrika, skrev han boken How I found Livingstone som ble en bestselger, selv om mange reagerte på brutaliteten i den og oppfattet Stanley som en barbar. En jublende fransk presse sammenlignet Stanleys reise med Napoleons ferd over Alpene. Siden Stanley skrøt av å ha skutt ned enhver som stod i veien for ham, møtte general Sherman ham til frokost i Paris og sammenlignet Stanleys reise med sin egen «marsj mot havet» med brent jords taktikk. Men britene var åpenlyst kritiske. Royal Geographical Society hadde også sendt en ekspedisjon for å lete etter Livingstone, og møtte til sin forferdelse på Stanley i Afrika da han var på hjemvei. Mellom linjene leses forbitrelsen over at deres landsmann var blitt funnet av en som verken var noen oppdagelsesreisende eller ordentlig engelsk, men en penny-a-liner, en amerikansk tabloid-journalist. Briter bemerket også at Stanleys amerikanske aksent endret seg til walisisk når han ble opprømt. Det ble sagt at han egentlig var waliser og født utenfor ekteskap, noe som bekymret Stanley som konsekvent hadde utgitt seg for å være født og oppvokst i USA. Noen ganger utga han seg for å være fra New York, andre ganger fra St Louis, og Mark Twain hadde derfor sendt gratulasjoner til sin fellow Missourian.
Familien, som tidligere ikke hadde vært interessert i ham, presset ham for penger for ikke å røpe hans bakgrunn. Virkelig ille var det at før avreisen hadde Stanley inngått forlovelse med Katie Gough-Roberts fra hjembyen Denbigh. Skremt av kvinners fysiske nærhet var det perfekt for ham å ha en kjæreste som befant seg på et annet kontinent. Men han planla bryllup når han kom tilbake, og fra Afrika skrev han brev til Katie om sin kjærlighet, og betrodde henne hemmeligheten om sin tvilsomme bakgrunn. Dette fikk han angre da han kom tilbake, og oppdaget at Katie i mellomtiden hadde giftet seg med en arkitekt. Han skrev og ba om å få sine brev tilbake, men Katie ville bare overlevere dem personlig. Da hun kom på døren med dem, sendte Stanley sin hovmester for å hente dem, men hun nektet å gi dem fra seg til andre enn Stanley, og han ville ikke komme til døren. Dermed beholdt hun Stanleys brev. Nå måtte han bare stole på at hun ikke røpet ham.
Henry Rawlinson, president for Royal Geographical Society, skrev til the Times at det var Livingstone som hadde funnet Stanley, ikke omvendt. Det gikk også rykter om at Stanley hadde forfalsket Livingstones brev, og aldri hadde møtt ham. Det ble reist tvil om Livingstones teori om Lualaba som Nilens kilde. Stanley delte den tvilen, men kunne vanskelig forstå at disse hjemmesitterne kunne ha så liten respekt for Livingstones teorier. Stanleys egne arbeider ble kalt «sensasjoner» som selskapet ikke ville forholde seg til, i stedet for seriøse fakta. Men Daily Telegraph og New York Herald støttet ham såpass at han ble rehabilitert av Royal Geographical Society i nærvær av dronning Victoria. Høsten 1872 tildelte de ham medaljen Patron's Medal for å ha funnet Livingstone. Likevel følte Stanley at alt dette oppstyret fortsatte å klebe ved ham.
1874–77: Den store trans-afrikanske ekspedisjonen
Stanley var en av bårebærerne da det hjemsendte liket til Livingstone ble stedt til hvile i Westminster Abbey 18. april 1874. Livingstone hadde trodd at Lualabaelven (som oppstår i nåværende Zambia) var kilden til Nilen, og Stanley følte det var hans plikt å undersøke om dette stemte. Han ønsket også å avgjøre endelig om Victoriasjøen eller Tanganyikasjøen var kilder, slik det ble påstått fra ulike hold.
Han klarte å få finansiert ekspedisjonen med like store summer fra engelske The Daily Telegraph og New York Herald.
Victoriasjøen
Som forrige gang startet Stanley fra Bagamoyo, den 17. november 1874. Han hadde hyret inn over 200 afrikanske bærere, de fleste av lederne deres hadde også vært med på Livingstoneekspedisjonen. I tillegg tok Stanley med tre hvite, og adoptivsønnen Kalulu. Ekspedisjonen bar med seg en jolle, «Lady Alice», som kunne deles opp under bæringen. Det første målet var Victoriasjøen.
Det ble en hard marsj, preget av sykdom, sult, desertering og kamp med lokale stammer. Stanley brukte harde midler for å nå frem, desertører ble påsatt lenker eller pisket, og innfødte som angrep ble skutt ned. Til tross for dette led følget store tap og heller ikke de hvite ble spart, den 16. januar 1875 døde én av dem, Edward Pocock, av kopper. Etter over tre måneders marsj var de fremme ved sjøen 27. februar 1875. Stanley fikk satt sammen «Lady Alice» og dro ut med ti afrikanere, resten av den utslitte gruppen fikk hvile på land.
I 57 dager seilte og rodde de rundt sjøen, og kartla bredden hele veien. Stanley stadfestet at det nordre utløpet virkelig var en av Nilens kilder, slik John Speke tidligere hadde hevdet. Han fant også et stort innløp til sjøen fra vest, Kagera-elven, som er den fjerneste kilden til Nilen. Disse viktige oppdagelsene kom dog med en bismak: Flere ganger ble de truet eller angrepet av lokale stammer, og måtte drepe for å få kontroll over situasjonen. De vendte tilbake til hovedgruppen 5. mai, der enda flere hadde omkommet av sykdom (deriblant en av de hvite, Frederick Barker).
Tanganyikasjøen
Stanley og følget forlot Victoriasjøen og gjorde et mislykket forsøk på å nå Albertsjøen (men han så Edvardsjøen som den første hvite mann). Deretter gikk de til Tanganyikasjøen og nådde Ujiji 27. mai 1876. Stanley brukte nå 51 dager på å reise rundt hele sjøen, som det første mennesket. Han kunne fastslå at den er den lengste innsjøen i verden, og den nest dypeste. Enda viktigere var at han kunne bekrefte at den kun har ett utløp: Lukuga som renner ut i Lualaba. Hvis den skulle være en kilde til Nilen, måtte det være via Lualaba.
Fortsatt var det mange i følget som forsvant på grunn av sykdom og desertering, Kalulu tilhørte den siste gruppen og måtte fortsette marsjen i lenker.
Ned Kongofloden
Stanley nådde Lualaba den 17. oktober, følget hans var da kritisk redusert. For å kunne fortsette nedover Lualaba, betalte han Sentral-Afrikas viktigste arabiske slavehandler, Tippu Tip, slik at han og hans menn skulle følge med det første stykket. Tippu Tip håpet at dette ville åpne nye områder for å få tak i slaver. Den 5. november startet de nedover elven, 28. desember skilte de lag med Tippu Tip og Stanley fortsatte med 143 av sine egne folk.
Flere steder ble de truet eller angrepet av lokale stammer (32 ganger ifølge Stanley, selv om dette nok er en overdrivelse, ) og måtte drepe for selv ikke å bli drept. Generelt mener moderne biografer at Stanley i sine bøker overdriver omfanget av disse sammenstøtene.
Stanley hadde allerede 7. februar skjønt at Lualaba endte i Kongofloden, da en innfødt kalte den Ikuta Yacongo. All tvil om dette ble lagt til side da han nådde vestkysten 10. august. Av dem som reiste med ham omkom 117, han fulgte de gjenværende sjøveien hjem til Zanzibar.
Da han kom tilbake til England skrev han boken Through the Dark Continent om ferden. Fra flere hold ble han kritisert for brutalitet under ekspedisjonen, spesielt gjaldt dette sammenstøtene med stammefolk ved Victoriasjøen. Særlig var Stanleys gamle fiende Dr. Kirk aktiv i kritikken, og den bygde delvis på feilaktig informasjon.
I den belgiske kongens tjeneste
Kong Leopold II av Belgia hadde i nesten 20 år ønsket seg en koloni i Afrika. Stanley møtte ham første gang 10. juni 1878, da ga kongen inntrykk av at han kun hadde humanitære motiver for sitt kolonieventyr. Basert på det valgte Stanley i november å undertegne en femårskontrakt med kongen, der oppgaven var å foreta utforskning av og bygge opp handelsstasjoner i Kongo. I tillegg skulle han undertegne kontrakter med de lokale høvdingene, for å regulere forholdet mellom kongens interesser og høvdingenes styringsrett. I august 1879 var han tilbake i Kongo med fire dampbarkasser, 69 av sine gamle afrikanske følgesvenner og noen hvite ansatte, og begynte ferden oppover Kongofloden. Langs elven kjøpte eller leide han grunn av de lokale høvdingene, der han bygget i alt fem stasjoner og i tillegg veier forbi strykene. En av stasjonene kaltes Léopoldville, den senere hovedstaden Kinshasa i Den demokratiske republikken Kongo.
Mange av deltagerne døde underveis av tropiske sykdommer. Stanley måtte dessuten konkurrere med den franske oppdageren Pierre Savorgnan de Brazza, som grunnla Brazzaville, den nåværende Republikken Kongos hovedstad, tvers ovenfor Léopoldville.
Det viste seg etterhvert at kongen hadde løyet for Stanley når det gjaldt planene for Kongo, og samarbeidet opphørte høsten 1886. Samme året døde Stanleys mor, og han fridde til en rik engelsk maler, Dorothy Tennant.
1887–89: Redningsaksjon for Emin Pasha
Emin Pasha var en lege som general Gordon hadde utpekt til guvernør for den sydlige delen av Sudan, Ekvatorialprovinsen. Han var opprinnelig tysk (Eduard Schnitzer), men utga seg for å være araber. Som en følge av den islamske oppstanden i Sudan, der general Gordon ble drept, var Emin Pasha i 1886 blitt isolert fra sine oppdragsgivere i Egypt. Det ble reist krav i England om at han måtte bli «reddet», delvis motivert av et ønske om å legge området under britisk innflytelse. En redningskomite ble etablert, og Stanley ble utpekt til å lede ekspredisjonen.
Denne gangen tok han med seg ti andre engelskmenn, seks av dem var offiserer. Ekspedisjonen var svært godt utrustet, bl.a. med et stort våpenlager som delvis skulle overlates til Emin Pasha. Den besto av 805 personer da den startet oppover Kongofloden våren 1887, inkludert Tippu Tip og 96 av hans følge. Stanley fikk snart et stort problem: Det manglet båter til å frakte hele følget og forsyningene opp til Ekvatorialprovinsen raskt nok. Han bestemte derfor 22. april å splitte ekspedisjonen i to, en baktropp skulle passe mesteparten av forsyningene ved en sideelv til floden, mens en fortropp skulle bevege seg raskt mot Albertsjøen der han regnet med å treffe Emin. Tippu Tip fikk i oppdrag å skaffe bærere til baktroppen slik at den kunne følge etter til Albertsjøen. En av de engelske offiserene, major Barttelot, skulle kommandere baktroppen.
Fortroppen dro i vei 28. juni. Fordi den hadde for få båter og på grunn av stryk måtte ekspedisjonen ofte kjempe seg gjennom den beryktede og ukjente Ituriskogen, der mannskapet ble angrepet av lokale stammer med giftpiler og ulike feller. Dessuten herjet sykdom og sult, og mange døde eller deserterte. Deserteringen ble noe redusert etter at Stanley hengte en av desertørene, og 10. november hadde fortroppen endelig kommet seg gjennom skogen og ut i åpent lende. Den kom frem til Albertsjøen 13. desember, men selv der måtte den slåss med de innfødte. Til slutt traff Emin Pasja og Stanley hverandre i Kavalli på vestbredden av sjøen, 29. april 1888, og begynte å diskutere hvordan han skulle «reddes». Stanley ville helst ta med seg Emin og hans menn til Victoriasjøen, der de kunne opprette et engelsk overherredømme.
Stanley var urolig over at baktroppen ennå ikke hadde tatt dem igjen, og startet derfor 16. juni en retur nedover floden med en del av følget. De traff en av baktroppens engelske medlemmer 17. juni, som fortalte en fæl historie: Baktroppen var blitt stående på stedet hvil siden Tippu Tip ikke hadde skaffet bærere. De engelske offiserene i baktroppen hadde mishandlet, voldtatt og drept flere av sine afrikanske følgesvenner, som en reaksjon hadde major Barttelot blitt skutt av en av dem. En av offiserene, James Jameson, hadde kjøpt en 11 år gammel pike og gitt til lokale kannibaler, slik at han kunne betrakte og tegne at hun ble drept, delt opp, kokt og spist. Stanley overtok kommandoen og ledet baktroppen gjennom Ituriskogen og frem til fortroppen, som de nådde 20. desember.
I mellomtiden hadde Emins soldater gjort opprør og tatt Emin og en av Stanleys offiserer til fange. Dermed brast Stanleys håp om å bruke dem til å opprette britisk herredømme i Sentral-Afrika. Emin og offiseren klarte å unnslippe, og 10. april 1889 brøt redningsekspedisjonen leir og startet ferden mot østkysten, den hadde da vokst til 1330 personer. På veien så og kartla Stanley Ruwenzorifjellene som første hvite mann, og han fastslo også at Edvardsjøen er en separat innsjø (han hadde sett vannet i 1875, men trodd det var en bukt av Albertsjøen. Denne er også en av kildene til Nilen). Som på mange tidligere ekspedisjoner måtte også denne slåss med lokale innbyggere for å nå frem.
Ekspedisjonen nådde østkysten 3. desember, ved Bagamoyo. Dagen etter holdt rikskommissær for Tysk Øst-Afrika, Hermann von Wissmann, en bankett for lederne av redningsekspedisjonen. Under denne klarte Emin Pasha å falle ut av et vindu han trodde var utgangen til en veranda, og ble hardt skadet og kunne ikke forlate sykehuset før slutten av januar neste år. I 1892 ble Emin halshugget av arabere i det indre av Afrika.
På vei tilbake til Europa skrev Stanley boken In Darkest Africa om redningsekspedisjonen. Boken inneholdt forsiktig kritikk av Barttelot og Jameson, noe som førte til kraftige reaksjoner fra deres etterlatte familier. Dette utviklet seg til en offentlig diskusjon som på nytt brakte frem anklager om Stanleys brutalitet.
Senere år
Da Stanley kom tilbake til England, fikk han tilbud av dronning Victoria om å bli adlet, men måtte avslå da han trengte sitt amerikanske statsborgerskap for å forsvare rettighetene til sine bøker i USA. Han fikk dog senere (1899) storkorset av Bathordenen, som ga ham rett til tiltaleformen Sir Henry.
Dorothy Tennant var nå svært interessert i ham og fikk ham til å fri. De ble gift i Westminster Abbey 12. juli 1890, i en nesten kongelig seremoni. De fremmøtte tilhørte det aller øverste lag av det engelske samfunn (Stanleys forlover var en greve som representerte kong Leopold), men ikke en eneste av hans egen familie var til stede.
Stanley fikk tilbud fra både engelske interesser og kong Leopold om å bli øverste administrator for deres områder i Afrika, men Dorothy nektet ham å reise ut flere ganger. Isteden presset hun ham til å stille til valg som representant i Underhuset; for å få lov til dette ble han i mai 1892 på nytt britisk statsborger. Han kom ikke inn i 1892, men derimot på andre forsøk i 1895. Dette var et verv Stanley hverken ønsket eller likte.
Stanley og konen klarte aldri å få egne barn, derfor adopterte de en fjern slektning av Stanley – Denzil Stanley – som han ble svært glad i.
På denne tiden begynte Stanley å få rapporter om grusomhetene begått av belgierne i Kongo. Han avbrøt da sitt vennskap med kong Leopold og skrev en artikkel i The Times om hva som foregikk.
Stanley ble etterhvert utsatt for diverse plager forårsaket av strabasene i Afrika, først og fremst magekatarr, men også hjerneslag. Han døde 10. mai 1904 mens han hørte klokkeslagene fra Big Ben.
Ettermæle
Allerede mens Stanley levde sto det strid om hans person: Noen betrakte ham som en genial ekspedisjonsleder, andre som en brutal undertrykker av afrikanere. Da han f.eks. kom hjem fra sin store trans-afrikanske ekspedisjon, ble han både hyllet som en av historiens største oppdagere og anklaget for å være en bølle. Denne dualismen har fortsatt helt frem til vår tid, og illustreres i forordet til Tomm Kristiansens biografi: «Hans legendariske reise inn i det mørke og ville Afrika tilhører gutteboklitteraturens førstedivisjon... Etter å ha bodd noen år i Afrika, opplevde jeg at historien om eventyreren fikk andre farger... Da ble fortellingen anderledes, og ikke for barn.»
Et problem for biografer har vært at Stanleys familie i 1982 solgte store deler av hans etterlatte papirer til Det kongelige sentralafrikanske museet i Brussel, der de ble innelåst uten å ha vært undersøkt. Dette endret seg i 2002 da den fremstående engelske biografen Tim Jeal fikk tilgang til samlingen. På grunnlag av dette skrev han i 2007 en apologetisk biografi om Stanley, der han angriper det dårlige ryktet Stanley har fått. Ut fra kildematerialet hevder han å kunne vise at mesteparten av det Stanley har blitt anklaget for er overdrivelser.
Elsevier
Elsevier er verdens største forlag for medisinsk og vitenskapelig litteratur. Det utgjør en del av Reed Elsevier-gruppen. Forlaget har hovedkvarter i Amsterdam, men har betydelig virksomhet i Storbritannia, USA og andre steder.
Snøbrett under Vinter-OL for ungdom 2016
Snøbrett under Vinter-OL for ungdom 2016 ble arrangert med halfpipe i Oslo Vinterpark, samt boardercross og slopestyle på Hafjell Alpinsenter.
Sarpsborg Orienteringslag
Sarpsborg orienteringslag er en orienteringsklubb fra Sarpsborg, som driver med både orienteringsløp og turorientering. Klubben ble stiftet 9. april 1958 av blant annet Ivar A. Borge og John Andersen, som den eneste rendyrkede orienteringsklubben i Sarpsborg.
I dag har SOL ca. 60 aktive løpere.
O-festivalen 2016
De 3 orienteringsklubbene i Sarpsborg skal 24. juni 2016 - 26. juni 2016 arrangere O-festivalen i forbindelse med byens 1000-årsjubileum. Fredag 24. juni 2016 vil det være sprint i Sarpsborg sentrum. Arena vil da være på torget ved Storbyen kjøpesenter. De to andre dagene vil løpene gå fra Rudskogen motorsenter.
Julelva
Julelva (nordsamisk: Juovlajohka, i øvre løp: Fáhccabealjohka ) er ei elv i Tana kommune i Finnmark. Julelva har utspring på østsida av Hanglefjellet. Den renner først mot øst, før den snur mot sørvest og fortsetter ned Juladalen. Den renner gjennom bygda Austertana, og munner ut i Store Leirpollen, en sidefjord til Tanafjorden. Julelva er 39,1 kilometer lang.
Julelvvassdraget
Julelvvassdraget drenerer den sørvestligste delen av Varangerhalvøya. Foruten Julelva består vassdraget av fire større sideelver. Øverst i Juladalen mottar den Riidoveaijohka fra nord og Viercajohka fra sør, mens Basávžžejohka og Hanaelva, kommer inn fra sør lenger nede, i Austertana. Vassdraget har ingen innsjøer av betydning, og de få små vatnene som fins ligger alle høyt til fjells. Det er lite myr og våtmark i nedbørfeltet.
Klimaet er kjølig oseanisk til suboseanisk, og årsnedbøren er ca. 500 mm, med nedbørmaksimum på ettersommeren og høsten. Berggrunnen består av sen-prekambrisk sandstein, tillitter og leirskifre. Landformene preges av høyfjell, platåer og daler, og alpine heiområder dekker ca. 2/3 av arealet. Dalene er skogrike og skogen består overveiende av bjørk.
I forbindelse med byggingen av Kongsfjord kraftverk ble øvre del av Julelva i 1952 overført mot nord til Kongsfjordvassdraget.
Det bor rundt 200 personer i området, hovedsakelig i bygda Austertana i nedre del av hoveddalen, hvor det er en rekke gårdsbruk. Riksvei 890 mellom Tana og Berlevåg krysser gjennom nedbørfeltet.
Flomsikring og tilbakeføring
Fra ca 1950 og fram til 1980-årene ble det gjennomført flere store flom- og erosjonssikringsanlegg langs Julelva. Elvebreddene ble rettet ut til jevne svinger og sikret mot erosjon med steinfyllinger. Dette medførte at hastigheten på vannet steg og oppvekst- og gyteområder for sjørøye ble ødelagt. Fra 2012 er det gjennomført flere tiltak for å tilbakeføre vassdraget. Forbygninger har blitt fjernet eller flyttet og det er laget åpninger i forbygningene for å slippe strømmende vann inn på flommarkene bak. I tillegg er sideløp blitt gjenåpnet, terskler er justert og kulper har blitt gravd opp. Arbeidet er gjort på strekninger der ikke dyrka mark, bygninger, veier eller annen infrastruktur vil være truet, og det er utført arbeid både i hovedelva og sideelvene Hanaelva og Basávžžejohka.
Gjenopprettingen av de naturlige flommarkene vil føre til bedre forhold for sjørøya ved at vannhastigheten reduseres og oppvekstarealet økes. Sammen med de andre tiltakene vil dette føre til at røyebestanden i vassdraget tar seg opp igjen. Tilbakeføringen vil også bedre forholdene for den sårbare og rødlistede plantearten polarvalmue, som fikk ødelagt naturlige habitater etter utbyggingen av flomsikringsanleggene.
Hildburghausen
Hildburghausen er en tidligere residensby i Thüringen i Tyskland, med 12 000 innbyggere (2007). Byen er administrasjonssentrum for Landkreis Hildburghausen. Den ligger ved elven Werra, omtrent 370 moh., mellom Thüringer Wald og Grabfeld. Byen består av en gamleby og en nyere bydel fra 1710, anlagt av hugenotter.
Hellas under EM i friidrett innendørs 2023
Hellas deltok under EM i friidrett innendørs 2023 fra 2. til 5. mars 2023 i Istanbul i Tyrkia og kom på 11. plass i medaljestatistikken
Saline County (Kansas)
Saline County (SA) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Russell County (Kansas)
Russell County (RS) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Shi Feng
Shi Feng (født 6. november 1988 i Liaoyang) er en kinesisk svømmer, som spesialiserer seg i disiplinen butterfly. Han representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina, der han ble slått ut semifinalen.
Den indre skrå bukmuskel
Den indre skrå bukmuskel (latin: Musculus obliquus internus abdominis) er en skjelettmuskel i buken. Muskelen sitter mellom den ytre skrå bukmuskel og bukens tverrmuskel. Den har sitt utspring fra lyskebåndet, hoftekammen og fascia thoracolumbalis.
Litteratur
Øyri, Bjørg (2007) ''Norsk medisinsk ordbok, 8. utgåva'' Det Norske Samlaget ISBN 978-82-521-6901-0
Unionen Sør-Afrikas generalguvernør
Unionen Sør-Afrikas generalguvernør representerte 1910–1961 Unionen Sør-Afrikas monark, som samtidig var den britiske monarken og begge lands statsoverhode.
Noen av de første innehaverne av embetet var medlemmer av den britiske kongefamilien, slik som prins Arthur av Connaught og Alexander Cambridge. Fra 1943 var det kun afrikandere som innehadde embetet.
Embetet som generalguvernør ble innstiftet gjennom South Africa Act 1909. Selv om generalguvernøren nominelt sett var leder for den utøvende makten, var han i praksis bundet av konvensjonen til å handle etter råd fra statsministeren og Sør-Afrikas regjering.
Officer administering the Government, som tjenestejorde som fungerende generalguvernør, var Sør-Afrikas høyesterettsjustitiarius.
Liste
Følgende har tjenestegjort som fungerende generalguvernører (Officer administering the Government) mens andre formelt sett har sittet i embetet:
Breinigerberg
Breinigerberg er en statistisk bydel av den tyske byen Stolberg ved Aachen med 971 innbyggere. Bydelen heter også Balkan.
Breinigerbergs historie som beboelse skriver seg tilbake til romertiden. Man har funnet 25 mynter som har blitt datert til tiden mellom 100 f.Kr og 100 e.Kr. og rester av håndverkerbebyggelser fra tiden før år 400.
Øst for byen ligger skogen Stolberger Stadtwald og naturparken Schlangenberg, der det blant annet befinner seg en tidligere blygruve (Erzgrube Breinigerberg). Metallet fra denne gruven ble anvendt til en lokal fremstilling av messing. Nord for byen finner man flere naturparker anlagt i nedlagte steinbrudd.
Lai Zhongjian
Lai Zhongjian (født 28. januar 1988 i Guigang) er en kinesisk svømmer, som spesialiserer seg i disiplinen brystsvømming. Han representerte Kina under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina, der han ble slått ut i de innledende heatene.
Haskell Indian Nations University
Det ble opprettet i 1884 som United States Indian Industrial Training School – en landbruksskole, og målet var å assimilere indianerne inn i den rådende, hvite kulturen. Studentene bar uniformer og "marsjerte" til klasserom og undervisning. I 1927 begynte Haskell å tilby fag på collegenivå, og det ble i mellomkrigstiden satt i gang regulær lærerutdanning.
Fra 1970 var Haskell et rent college som tilbød høyere utdanning. Siden 1993 fikk colleget status og tittel som universitet, og tilbyr i dag indianske studier, arkivstudier, lærerutdanning, business administration, og miljøstudier.
Ved Haskell var det 1 028 studenter fra 150 stammer og fra alle delstater i 2006. Skolepengene var samme året på US$ 420 per år. Studiene tilbys til Bachelornivå.
Haskell Cultural center har indiansk forskning, arkiver og samlinger.
På campus ligger også American Indian Athletic Hall of Fame, som blant annet fremhever skolens to tidligere studenter som har tatt OL-gull – Jim Thorpe og Billy Mills.
Parker i Bærum
Parker i Bærum er en liste over parker i Bærum.
Sedgwick County (Kansas)
Sedgwick County (SG) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Tyskland under EM i friidrett innendørs 2023
Tyskland deltok under EM i friidrett innendørs 2023 fra 2. til 5. mars 2023 i Istanbul i Tyrkia og kom på 9. plass i medaljestatistikken
Eliteserien i futsal 2018/19
Eliteserien i futsal 2018/19 var det øverste nivået i norsk herrefutsal sesongen 2018/19. ble seriemestere, mens Nord/Sprint rykket ned.
Målscorere
Kilde: fotball.no
Scott County (Kansas)
Scott County (SC) er et fylke i den amerikanske delstaten Kansas.
Kumaragupta III
Kumaragupta III var en senere keiser av Guptariket. Han etterfulgte sin far Narasimhagupta Baladitya i året 530 e.Kr.
Hans sølv-kobber segl ble oppdaget i Bhitari (Ghazipur, Uttar Pradesh) i 1889, som nevner navnene på hans far Narasimhagupta og bestefar Purugupta. Et leirsegl av han ble oppdaget i Nalanda, som også nevner hans far og bestefar.
Nalanda leirsegl av Kumaragupta III nevner Purugupta som Kumaragupta I's sønn av hans dronning Anantadevi.
Guptariket gikk nedover under styret av han og senere konger. Han ble etterfulgt av sin sønn Vishnugupta.
Christiane Amanpour
Christiane Amanpour (født 1958) er en iransk-britisk journalist og korrespondent for nyhetskanalen CNN. Hun har vært tilknyttet CNN siden 1983 og hatt sitt eget program siden 2009.
Tidlige år
Amanpour er født i London og vokste opp i Teheran. Hennes far er muslimsk iraner og hennes mor er engelsk og kristen. Hun snakker flytende engelsk og persisk.
Amanpour fullførte det meste av barneskolen i Iran før hennes foreldre sendte henne til internatskole i England da hun var elleve år gammel. Hun gikk på Holy Cross Convent, en jenteskole som ligger i Chalfont St. Peter i Buckinghamshire. Seksten år gammel begynte hun på New Hall School i Chelmsford i Essex. Christiane Amanpur og familie returnerte til England like etter at den iranske revolusjon startet. Hun har understreket at de ikke var tvunget til å forlate landet, men returnerte til England da Irak anngrep landet. Familien ble værende i England ettersom de fant det vanskelig å returnere til Iran.
Etter skoletiden på New Hall School flyttet Amanpour til USA for å studere journalistikk ved University of Rhode Island. Ved siden av studiene der arbeidet hun i nyhetsavdelingen til radiostasjonen WBRU-FM i Providence i Rhode Island. Hun laget også datagrafikk for NBC-stasjonen WJAR i Providence i Rhode Island.
I 1983 fullførte hun en bachelorgrad i journalistikk ved University of Rhode Island med summa cum laude.
CNN
I 1983 ble Amanpour ansatt som assistent i utenriksavdelingen til CNN i Atlanta i Georgia. Hennes første store oppdrag som korrespondent var å dekke Iran–Irak-krigen. I 1986 ble hun overført til Øst-Europa for å rapportere om endringene som var i emning der. I 1989 ble hun stasjonert i Frankfurt am Main hvor hun rapporterte om de demokratiske revolusjonene i Øst-Europa. Takket være denne utenriksposten avanserte hun i CNN-systemet, og i 1990 ble hun korrespondent for CNNs New York-avdeling.
I 1990 og 1991 rapporterte hun fra Gulfkrigen etter invasjonen av Kuwait i 1990, noe som gav henne bred oppmerksomhet, og som var en hendelse som ble et vendepunkt for CNN. Deretter rapporterte hun fra Bosnia-krigen og andre konfliktområder. Reportasjene hennes fra Sarajevo under beleiringen av byen var sterkt følelsesladede, og derfor satte både seere og kritikere spørsmålstegn ved hennes objektivitet. Det ble hevdet at mange av hennes rapporter var ubalanserte og favoriserte de bosniske muslimene. Hun besvarte beskyldningene med at: «Det finnes situasjoner der man rett og slett ikke kan være nøytral, for hvis du er nøytral er du medskyldig. Objektivitet betyr ikke å behandle alle sider likt. Det betyr å la hver side bli hørt.» Hun fikk et rykte for å være uredd under Gulf- og Bosnia-krigene og for sine rapporter fra konfliktområder.
Fra 1992 til 2010 var Amanpour CNNs internasjonale sjefkommentator. I perioden 1996–2005 hadde hun også en deltids-kontrakt med tv-kanalen CBS programmet 60 Minutes. Hun laget fra fire til seks dyptgående internasjonale nyhetsrapporter per år. Disse innslagene resulterte i at hun i 1998 ble tildelt en ny George Foster Peabody Award (den forrige i 1993). Da hun våren 2005 kunngjorde at hun ikke kom til å fortsette å arbeide for CBS, ble det hevdet at Hewitts etterfølger Jeff Fager ikke var en tilhenger av hennes arbeid, og ikke ville ha fornyet kontrakten hennes. Hewitt erklærte i et intervju at dersom han fremdeles hadde vært i CBS, hadde han sørget for at Amanpour fortsatte.
I 2009 fikk hun sitt eget program Amanpour, et daglig intervjuprogram på CNN. Dette ble avbrutt av en kortvarig periode hos ABC hvor hun var anker i programmet This Week. I 2012 returnerte til CNN og sitt gamle program Amanpour.
Amanpour har fått eksklusive intervjuer med mange av verdens ledere, herunder de iranske presidentene Mohammad Khatami og Mahmoud Ahmadinejad samt presidentene av Afghanistan, Sudan og Syria. Etter 11. september var hun den første internasjonale korrespondenten som fikk intervjue Storbritannias statsminister Tony Blair, Frankrikes president Jacques Chirac og Pakistans president Pervez Musharraf.
Bosnia-krigen
Den 22. desember 1992, under Bosnia-krigen, rapporterte Amanpour fra Kiseljak, som ligger i nærheten av Sarajevo. Kiseljak var under kroatisk kontroll, byen var ikke blitt påført skader under krigen, og befolkningen hadde tilsynelatende alt den trengte. Amanpour rapporterte «Mens folk i Sarajevo dør av sult, lever serberne [som bor i Kiseljak] i overflod». Noen analytikere kritiserte denne reportasjonen som spredning av «feilinformasjon» og «vakre løgner».
Den 9. oktober 1994 kritiserte Stephen Kinzer fra The New York Times Amanpours dekning av Bosnia-krigen. Kinzer siterte en kollegas beskrivelse av Amanpour da hun rapporterte om en terroristbombing i Markale, markedsplass for den bosniske byen Sarajevo:
"[Christiane Amanpour] satt i Beograd da massakren på den markedsplassen fant sted, og hun gikk på luften og sa at det trolig var serberne som stod bak. Det var noe hun ikke hadde noen muligheter til å vite. Hun uttalte seg med en allvitenhet som ingen journalist har."
I rettssaken mot Stanislav Galić, som var en serbisk general under beleiringen av Sarajevo, fremla påtalemyndigheten i januar 2004 en rapport som inneholdt vitneutsagn fra ammunisjonseksperten Berko Zečević. Sammen med to kolleger hadde Zečević funnet at granaten i den første Markale-massakren kunne ha blitt kastet fra seks ulike steder, hvorav fem ble kontrollert av Vojska Republike Srpske (VRS) og det siste av Armija Republike Bosne i Hercegovine (ARBiH). Stedet som ARBiH kontrollerte var på det tidspunktet synlig for UNPROFORs observatører, som meldte at ingen granat hadde blitt skutt fra den posisjonen. Zečević uttalte videre i sin redegjørelse at visse av granatens komponenter bare kunne ha vært produsert på ett av to steder, som begge var under kontroll av VRS. Retten kom til at Galić var skyldig i alle de fem granatangrepene som påtalemyndigheten hadde anklaget ham for, inkludert angrepet i Markale.
Amanpour har svart på kritikken mot hennes rapportering «med mangel på objektivitet» fra krigen i det tidligere Jugoslavia:
"Noen personer har beskyldt meg for å være pro-muslimsk i Bosnia, men jeg innså at vår jobb er å gi alle sider muligheten til å bli hørt, men i tilfeller av folkemord kan du ikke bare være nøytral. Du kan ikke bare si: «Vel, denne lille gutten ble skutt i hodet og drept i det beleirete Sarajevo og den fyren der gjorde det, men kanskje han var sint fordi han hadde en krangel med sin kone.» Nei, det er ingen likestilling der, og vi måtte fortelle sannheten."
Verv
Amanpour er styremedlem i Committee to Protect Journalists, Center for Public Integrity, og International Women's Media Foundation.
TV og film
Amanpour spilte seg selv i en episode av Gilmore Girls. Hun var en inspirasjon for rollefiguren Rory Gilmore, som ville bli journalist.
Hun spilte seg selv i filmene Iron Man 2 og Pink Panther 2.
Utmerkelser
Amanpour regnes i dag som en av verdens mest anerkjente journalister og hun har vunnet flere priser, blant annet Peabody Award i 1993 og 1998.
Familie
Amanpours onkel Nasollah Amanpour var gift med en yngre søster av general Nader Jahanbani, som var øverstkommanderende for Det keiserlige iranske luftforsvaret i nesten 20 år, inntil han ble henrettet av islamske revolusjonære i 1979. Kaptein Nasollah Amanpours kone var også søster av Khosrow Jahanbani, som var gift med prinsesse Shahnaz Pahlavi, den styrtede iranske sjahens førstefødte.
Christiane Amanpours søster Lizzy Amanpour jobber som produsent for den britiske fjernsynskanalen Channel 4.
Amanpour er gift med James Rubin, en tidligere assisterende utenriksminister i USA og talsmann for utenriksdepartementet i Bill Clintons regjering. Ektemannen har også vært rådgiver – ikke formelt, men i gavnet – for utenriksminister Hillary Clinton og president Barack Obama. Deres sønn, Darius John Rubin, ble født i 2000. Familien flyttet fra London til New York i 2010, men i mai 2013 opplyste Rubin at familien ville returnere til London for å arbeide med flere prosjekter. I oktober 2013 uttalte Amanpour i et intervju at de ville slå seg ned i London for godt.
Sthaviravāda
Sthaviravāda eller Sthavira nikāya (sanskrit: «sekten til de eldre»; tradisjonell kinesisk: 上座部, pinyin: ’’shàngzuò bù’’) var en av de tidlige buddhistiske skolene. Splittelsen mellom Sthavira nikāya og Mahasanghikaene under det andre buddhistsiske konsil førte til det første skisme i det buddhistiske munke- og nonnefellesskapet (Sangha).
Den nåværende skolen Theravāda på Sri Lanka og Sørøst-Asia betrakter seg selv som direkte etterfølgere av Sthavira nikāya.
Pediculidae
Pediculidae er en gruppe av hudparasitter som lever i pelsen på pattedyr. Den tilhører gruppen av lus (kalt Anoplura) som har sugende munndeler og får næring ved å drikke blod fra verten. Familien omfatter bare tre kjente arter, den ene av dem er menneskelusen (Pediculus humanus).
Utseende
Pediculidae er middelsstore, avlange lus med en forholdsvis langstrakt kroppsform. Hodet er nokså stort, antennene er lange til lus å være. Beina er forholdsvis lange og slanke, ytterst med lange og forholdsvis tynne klør. De mangler "tomler" på leggene som klørne griper an mot.
Liv og utvikling
Begge artene lever på primater. Menneskelusen lever bare på mennesker, men forekommer i to former: hodelus som bare lever i håret på hodet, og kroppslus som finnes ellers på kroppen. Hodelusen er fortsatt forholdsvis vanlig, mens kroppslusen er blitt meget sjelden på grunn av forbedret hygiene. Apelusen (Pediculus schaeffi) lever på sjimpanse mens Pediculus mjobergi lever på bredneseaper, blant andre brølaper.