cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tales fra Milet
Liv og virke
Mange kilder beskriver Tales som usedvanlig klok. Josefus (37-100 e.Kr.) beskriver ham som «elev av egyptere og kaldeere». Kaldea var et område i det sørlige Mesopotamia. Plutark (ca.45-100 e.Kr.) omtaler Tales som en av De sju vise. Dette var en ærestittel gitt til statsmenn, lovgivere og moralske ledere, og Tales skal ha vært den eneste med tittelen som utmerket med visdom ut over praktisk kunnskap.
Herodot forteller at Tales var med kong Krøsus som rådgiver på et felttog mot den persiske herskeren Kyros den store. Under frammarsjen skal han ha funnet en måte for å dele elven Halys, slik at troppene kunne krysse elven uten å måtte bygge bro. Tales skal selv ha veiledet graving nødvendig for å dele elven. Herodot stiller seg tvilende til historien og mener det er mer sannsynlig at troppene krysset elven på en eksisterende bro.
Ved en annen anledning advarte Tales innbyggerne i Milet mot å gå inn i forbund med den lydiske kong Krøsus, og talte istedenfor en allianse av joniske bystater, med Teos som hovedstad. Dette førte til at Milet ble spart da Kyros den store beseiret Krøsus. Ifølge Proklos sitt sammendrag av Evdemos’ Geometriens historie skal Tales ha reist til Egypt, og fra denne reisen tok han med seg kunnskapen om geometri tilbake til grekerne. I Egypt skal han ifølge flere kilder ha beregnet høyden til en pyramide ved å observere lengden av skyggen fra pyramiden. Tales fant et tidspunkt på dagen da hans egen skygge hadde samme lengde som han selv, og han må ha forstått at denne relasjonen gjaldt for alle objekter som kastet skygge.
Senere kilder omtaler Tales som salt-kjøpmann og som stjernekikker. En historie som opptrer i flere versjoner forteller at Tales tjente seg rik på olivenhandel. Aristoteles forteller at innbyggere i Milet gjorde narr av Tales, for å kaste bort tiden med unyttige sysler som ikke ga inntekter. Tales besluttet da å vise at han kunne gjøre det godt også økonomisk. Han forutså en god olivenhøst og kjøpte opp alle olivenpressene. Andre olivendyrkere måtte leie eller kjøpe olivenpresser av Tales, til en stiv pris.
I en av Platons dialoger, Theaetetus, forteller Sokrates om Tales at han skal ha falt ned i en brønn fordi han var så opptatt med å se på stjernene. Samme historie er gjenngitt av flere andre kilder. Platon var glad i å gjøre narr av de førsokratiske filosofene, men det er ikke utenkelig at historien har hatt en kjerne av sannhet.
Tales etterlot seg ingenting skriftlig som er kjent i dag. Noen kilder hevder at han skrev to verk om astronomi, Om solverv og Om jevndøgn. Et tredje verk, Nautisk astronomi blir av enkelte tilegnet Tales, men det ble reist tvil om dette alt i antikken.
Matematikeren Tales
Tales kan ha vært født omkring femti år før Pytagoras og han er noen ganger omtalt som «den første matematiker». Det har vært mange før Tales som skrev om matematikk, men Tales er den første vi kjenner navnet på i det greske miljøet som dyrket fram matematikk som en uavhengig disiplin, frikoblet fra praktisk nytte. Mye av kunnskapen som i ettertid er tilegnet Tales var sannsynligvis kjent i babylonsk matematikk. Greske matematikere bidro imidlertid sterkt til å systematisere kunnskapen. Om Tales bidro til dette, er et åpent spørsmål.
Plutarks versjon av Tales måling av pyramidehøyden ligger nær opp til å antyde at Tales hadde kunnskap om proporsjoner og formlike trekanter. Dette er bakgrunnen for at transversalteoremet om formlike trekanter noen ganger kalles «Tales’ teorem». Thomas Heath kobler historien om Tales måling av høyden til en pyramide med problemene i Rhind-papyrusen med beregning av «seqet»-verdier for sideflaten til pyramiden. Dette var et mål for stigningstallet til sideflaten. Heath mener imidlertid at det er å strekke historien for langt å tillegge Tales kunnskap om proporsjoner og formlike trekanter.
Hva som ligger i at Tales «oppdaget» disse resultatene er ikke kjent, om dette bare har vært en form for observasjon eller om det har involvert former for bevis. Både babylonerne og egypterne aksepterte disse resultatene uten bevis. Også Euklid tok resultatet om diameterens halvering av sirkelen som et postulat, uten bevis. I utsagnet om vinklene i en likebent trekant skriver Proklos at vinklene er «similære», og det har vært spekulert i om dette bare innebærer en form for formlikhet eller nær-likhet. Det er ikke sikkert at Tales betraktet en vinkel som noe som kan måles, kanskje bare som en figur med en gitt form. Setningen om kongruente trekanter er bare knyttet til Tales gjennom en historie som forteller at han beregnet avstanden til et skip. Ifølge Proklos antar Evdemos at Tales da må ha brukt teoremet. Detaljer om avstandsberegningen er imidlertid ikke kjent, og det er foreslått flere måter for hvordan Tales kan ha utført dette.
Uansett hva Tales har gjort for å «oppdage» de geometriske resultatene Proklos lister, så må han ha tilført noe som gjør at disse setningene i ettertiden er blitt knyttet så sterkt til navnet hans.
Diogenes Laertios siterer også Pamfilia, som gir Tales æren for å ha oppdaget at en innskrevet trekant i en sirkel med en side langs diameteren, er rettvinklet. Hos Euklid er denne setningen III.31. Etter oppdagelsen skal Tales ha ofret en okse. Både oppdagelsen og historien om okseofferet er også fortalt om Pytagoras. Thomas Heath argumenterer for at Tales ikke kan ha kjent til dette resultatet, og at historien om okseofferet tilsvarende må være uriktig. Dersom Tales kjente til resultatet for en rettvinklet trekant, er det svært nærliggende at han også skulle ha funnet setningen om at vinkelsummen i en trekant er to rette vinkler. Oppdagelsen av denne setningen er imidlertid tillagt pytagoreerne. Trass motforestillingene er tilnavnet Tales’ teorem brukt i ettertid om resultatet for den rette vinkelen.
Tilnavnet «Tales’ teorem» er en relativt ny konstruksjon, og første kjente forekomst er fra en fransk lærebok fra 1882, da knyttet til transversalteoremet. Historiske referanser ble på slutten av 1800-tallet vanlig brukt i lærebøker. I tyske lærebøker ble navnet «Tales’ teorem» knyttet til vinkelen i en halvsirkel, med første kjente forekomst i 1894. En nyere tolkning er at lærebokforfattere brukte den historisk tilknytningen for å gi teoremene ekstra tyngde. Dette er omtalt som «didaktisk rekonstruksjon» av historien, utført for å tjene læringsformål og ikke for historisk nøyaktighet.
Naturviteren Tales
Tales er også blitt kalt den første greske astronomen. Kunnskap om astronomi har han sannsynligvis fått overlevert fra Babylonia, kanskje med egypterne som mellommenn. Om Tales var i stand til å forutse solformørkelsen i 585 f.Kr. er omdiskutert. Det er ikke utenkelig at han var i stand til å forutse året, ut ifra kunnskap om regularitet i hendelsen. Babylonerne kjente til at solformørkelser gjentok seg med et intervall på 223 måne-perioder. Noen kilder sier at Tales også kjente til årsaken til solformørkelser, men dette kan neppe være riktig, ut fra hva Tales trodde om jorda. Aristoteles skriver at Tales hadde en oppfatning om jorda fløt i vann, på samme måte som en tømmerstokk. Om Tales trodde at jorda var en flat, tynn skive eller en kule er omdiskutert.
Tales skal også ha oppdaget, ifølge Evdemos, at de fire årstidene, delt av solverv og jevndøgn, ikke er like lange. Dette er antagelig en referanse til verkene Om solverv og Om jevndøgn. Fra Egypt hadde Tales lært oppdelingen av et år i 365 dager.
Som hjelp til å finne retningen til havs anbefalte Tales bruk av Lille bjørn, slik som fønikerne gjorde. Grekerne hadde som vane å bruke Store bjørn som seilermerke. Lille bjørn har en mer stabil posisjon på stjernehimmelen enn Store bjørn.
Aetius og Seneca tillegger begge Tales en teori for opphavet til jordskjelv, som skal være forårsaket av uro til vannet i havet. Teorien er i samsvar med tanken om at jorda flyter på vann.
Filosofen Tales
Tales har vært opptatt av å finne og beskrive det grunnleggende elementet for alle ting. I Metafysikken starter Aristoteles omtalen av filosofene som hadde levd før ham, med Tales. Han beskriver Tales som grunnleggeren av naturfilosofien. «Alt er vann» skal Tales ha sagt, og dette er tolket som at Tales mente at vann var det grunnleggende elementet for all ting. Grekerne kalte dette urstoffet for hypokeimenon, og dette ville være uforanderlig, selv om andre ting kunne endre seg. Tales var den første i en rekke av greske naturfilosofer som forsøkte å svare på hva urstoffet kunne være. I Milet skal han ha dannet en filosofisk skole, og til denne hørte også Anaksimander og Anaksimenes.
Dersom alt kan forklares ut fra vann, så er ingenting lenger mystisk - alt har en naturlig forklaring og kan være forståelig for mennesketanken. Tales bringer derfor tenkingen fra mythos til logos, fra det mytiske til det rasjonelle og til logisk tenkning. Ulike kilder framstiller dette som Tales originale tanker, der han bryter med tradisjonelle tenkemåter. Spørsmålene som stilles blir også framstilt som å ha en verdi i seg selv, frikoblet fra praktisk nytte. Dette er bakgrunnen for at han har fått tilnavnet «den første filosof».
Hvilken plass gudene spilte i Tales tankeverden er ikke fullt ut forstått. Aristoteles skriver at Tales mente at alle ting var fullt av guder og også at alle ting hadde sjel.
Tales er en av flere som er blitt tillagt strofen «kjenn deg selv». Diogenes Laertios skriver at Tales fikk spørsmålet «hva er vanskelig?» Og han ga da svaret «å kjenne seg selv». Videre går fortellingen «Og hva er lett? Å gi råd til andre. Hva er mest behagelig? Suksess. Hva er det gudommelige? Det som verken har slutt eller ende.»
Iti
Iti (også kalt Oite eller Oita, gresk Όρος Οίτη) er et fjell sør i Sentral-Hellas i Hellas som danner grensen mellom dalene Sperkheios og Kefissos i Boiotia. Det er en sidegrein av Pindoskjeda og er 2 158 meter høyt. Den østlige delen, kalles Kallidromos, ligger nær havet, og bare det smale passet Thermopylae skiller dem.
I mytologien var Oita stedet der Herakles døde. Han var klar for å dø og steg opp mot Oita, der han bygde en gravhaug av tre og ga buen og pilene sine til Poeas, far til Filoktetes. Han la seg ned på haugen, hvilte hodet på klubben sin og la løveskinnet sitt over seg før han kommanderte Filoktetes til å sette fyr på bålet.
Norsk PEN
Historie
PEN International ble stiftet av forfatteren Catherine Amy Dawson Scott i London i 1921. PEN var opprinnelig en litterær klubb, som skulle stimulere intellektuelt samvær og forståelse mellom forfattere. Den norske avdelingen ble stiftet i 1922 av Johan Bojer.
PEN er et akronym for Poets, Essayists and Novelists, men medlemsmassen inkluderer i dag også kunstnere, journalister, forleggere og andre som lever av fri ytring.
I 2009 mottok Norsk PEN sammen med Dansk PEN Hal Koch-prisen, som er innstiftet av Krogerup Højskole i Humlebæk nord for København. Hal Koch var skolens første forstander.
Virksomhet
Norsk PEN jobber etter prinsippene i PEN-charteret. Dette innebærer blant annet å sikre fri litteratur på tvers av landegrenser, fri ytring og mot sensur.
Arbeidet knytter seg særlig til å sikre forfatteres og andre skribenters rett til ytringsfrihet, slik den er nedfelt i Menneskerettighetserklæringens § 19, i den norske grunnlovens § 100 og i Den internasjonale konvensjonen om sivile og politiske rettigheter, som Norge er tilsluttet. Organisasjonen arbeider med ytringsfrihetbåde i Norge og utlandet.
Norsk PEN administrerer den norske delen av den internasjonale asylbyordningen for forfulgte forfattere. Ordningen går ut på at en by/kommune kan undertegne en kontrakt med det internasjonal fribynettverket ICORN, som først ble opprettet som et prosjekt i Stavanger i 2006 før det ble en offisiell organisasjon i 2010.
Foreningen deler årlig ut Ossietzkyprisen for fremragende innsats for ytringsfriheten. Prisen blir gitt til «en person eller institusjon som over noe tid, eller i forbindelse med en spesiell sak eller hendelse, har gjort en særlig innsats for ytringsfriheten.» Tidligere prisvinnere inkluderer Ahmedur Rashid Chowdhury, Edward Snowden, Sidsel Wold, Deeyah Khan og Ulrik Imtiaz Rolfsen. Prisen er oppkalt etter den tyske varsleren og frihetsforkjemperen Carl von Ossietzky.
Norsk PEN arrangerer jevnlig seminarer og arrangementer, og har base i Litteraturhuset i Oslo.
Stormolla
Stormolla (eller Molla) er ei øy i Vågan kommune i Nordland. Øya ligger øst for Svolvær, i Austre Lofoten. Den har et areal på 35,16 km², og høyeste punkt er Heggedalstind på 751 moh.
De to største bygdene på Stormolla er Brettesnes og Ulvåg. Brettesnes ligger lengst sør på øya og har 14 fastboende (2018). Fram til 1990 var det en sildoljefabrikk på stedet.
Ulvåg ligger på østsiden av øya og har i underkant av 20 fastboende (2018).
I 2001 ble byggingen av 13,4 kilometer fylkesvei på Stormolla ferdigstilt. Veien forbinder bygdene Ulvåg, Øyhelle og Brettesnes. Nord på øya er det et fergeleie i Finnvika med forbindelse til Digermulen på Hinnøya. Tidligere gikk det ferge mellom Svolvær og Våtvika ved Brettesnes.
Hurtigruta passerer Stormolla på vei mellom Svolvær og Raftsundet.
Skuespiller Wenche Kvamme bodde på Brettesnes og var bestyrer på vertshuset Den Glade Skrei i flere år.
Vannskille
Et vannskille er grensen mellom to tilsigsfelt. Nedbøren som faller på hver sin side av et vannskille vil altså ende i ulike elver eller sågar ulike hav. Det fins vannskiller av varierende orden, der høyeste orden er vannskiller mellom ulike oseaner, f.eks. Andesfjellene, som er vannskillet mellom Atlanterhavet og Stillehavet. Nestlavere orden er vannskiller mellom ulike bihav til samme hav. Eksempler på dette er det europeiske hovedvannskillet mellom Middelhavets tilsigsfelt i sør og Atlanterhavets i nord. Grensen mellom Norge og Sverige går for en stor del langs vannskillet mellom Norskehavet og Østersjøen.
Vannskiller av lavere orden er vannskiller mellom ulike elver som munner ut i samme (bi)hav. Slike vannskiller er vist med grå linjer i figuren til høyre. Det fins vannskiller av enda lavere orden, som er vannskillene mellom bielvene til samme elv.
Begrepet hovedvannskille brukes om viktige vannskiller, dvs. av høyere orden, men uten at det fins noen faste regler for «hvor høy orden» det skal være. I Norge omtales for eksempel gjerne Jotunheimens og Dovrefjellets vannskille mellom Norskehavet og Skagerrak som hovedvannskille.
Til slutt kan det forekomme at det underjordiske vannskillet avviker fra det overjordiske. Dette er tilfellet når det fins barrierer for grunnvannet som ikke er sammenfallende med topografien på overflaten. I en slik situasjon vil en regndråpe havne i forskjellige elver, avhengig av om den renner av overjordisk eller om den siver inn i grunnen først.
Forskyvning av vannskillet
Hovedvannskillet i Skandinavia har på grunn sterkere erosjon på vestsiden flyttet seg mot øst. Ved Jotunheimen har vannskillet mellom Sogn og Østlandet flyttet seg markert østover mellom Drammensvassdragets og Glommavassdragets nedbørsfelt. Store deler av Finnmark med Finnmarksvidda heller i hovedsak mot sør, mens elvene Alta og Tana renner mot nord. I Norge har denne forskyvningen av vannskillet skapt flere agnordaler. Tydelige eksempler finnes blant annet i overgangen mellom Romsdalen og Lesja, mellom Sunndalen og Oppdal, og i indre Troms. For mindre vannskiller har det også foregått forskyvning for eksempel ved at elver som tidligere drenerte til Eikesdalsvatnet, nå drenerer til Sunndalsfjorden, og ved at Jordalen, som nå drenerer til Sognefjorden, før siste istid drenerte mot Voss.
Der landskapet er dekket av isbre, følger vannskillet isbreens fallretning. Berggrunnen under isbreen kan ha en litt annen helling enn breens fallretning, og dersom isbreen forsvinner, kan vannskillet forskyve seg.
Vannskiller i Norge
Meteorologisk institutt bruker eller brukte «vannskillet» om værskillet mellom Vestlandet og Østlandet. I grove trekk Langfjella og Jotunheimen mellom Vestlandet og Østlandet, og fjellstrøkene Strynefjellet-Trollheimen-Dovrefjell-svenskegrensa mellom Østlandet og Trøndelag. Områdene øst for Langfjella kalles da «østafjells». Nedbør som faller ved vannskillet vil enten følge vassdragene øst-/sørover mot Oslofjorden/Skagerrakskysten, eller vest-/nordover mot Vestlandet/Trøndelag. I Nordland og Troms følger vannskillet stort sett riksgrensen mot Sverige. Reusch påpekte i 1905 at hovedvannskillet i Norge ikke går i uregelmessig «bugtninger», men i avrundete tunger med den konvekse siden mot sør og øst. Denne formen skyldes den jevnlige forskyvningen av vannskillet på grunn av erosjon.
Vrangselva renner sørover og over grensen til Sverige. Mellom Glomma (sideelven Vingersnoret med Vingersjøen) og Vrangselva er det ved Granli stasjon et lavt vannskille. Ved stor flom i Glomma kan vannstanden stige over vannskillet og deler av Glommas vannføring kan renne over til Sverige.
Lesjaskogsvatnet ligger på vannskillet mellom Rauma og Gudbrandsdalslågen med utløp til begge. Dette er en kunstig bifurkasjon skapt ved oppdemming på 1600-tallet. Fordelingen mellom Lågen og Rauma varierer med vannføringen. Lesjaskogsvatnet drenerer både vestover til Norskehavet og sørøstover til Skagerrak.
Spania under Sommer-OL 1968
Spania under Sommer-OL 1968. 129 sportsutøvere, 127 menn og to kvinner fra Spania deltok tolv grener under Sommer-OL 1968 i Mexico by. Spania vant ingen medaljer under lekene.
Engavågen
Engavågen ligger i Meløy kommune ca. 20 mil sør for Bodø og 25 km fra Svartisen. Det bor ca. 800 innbyggere i Engavågen og den tilhører Søndre del av Meløy.
Landpattedyr
Landpattedyr er pattedyr som er tilpasset et terrestrisk liv og derfor tilbringer størsteparten av tiden utenfor vann, i motsetning til sjøpattedyr som enten tilbringer store deler eller hele livet (hvaler) i vann. Landpattedyrene er den største gruppen med pattedyr, men en uensartet gruppe. Begrepet er vanlig i bruk på dansk.
Peter Hudnut
Peter Hudnut (født 16. februar 1980) er en profesjonell vannpolospiller fra USA som representerte USA under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. Her tok han sølv for det amerikanske landslaget i vannpolo etter å ha tapt for Ungarn i finalen med 14-10.
Hindrem
Hindrem er ei lita bygd mellom Leksvik og Vanvikan i Indre Fosen kommune.
Ei stavkirke på Hindrem nevnes i reformatsen av 1589. I 1653 ble Hindrum kirke bygd. Denne stod til 1895 da den ble revet og soknet flyttet fra Hindrem til Vanvikan.
Hindrem skole på Amborneset ble bygget i 1956, og nedlagt i 1998. Siden har det vært kurslokaler i skolebygget.
Turområdet Borgåsen ble ferdigstilt og åpnet i 1997 og er lett tilgjengelig for turister og rullestolbrukere. På toppen 160 meter over havet ligger utsiktspunktet og en rasteplass.
Beiarn kirke
Beiarn kirke ligger på Moldjord i Beiarn kommune i Nordland og hører til Beiarn sogn i Salten prosti.
Kirka ligger rett under fjellet Høgtind (1405 moh), og Beiarelva flyter like ved. Kirka ble tegnet av arkitekt L.W. Nissen, som fikk tegningene korrigert av Eckhoff. Kirka stod et par år side om side med Beiarn gamle kirke, som var et slags finnekapell og anneks til Gildeskål kirke.
Jan Janssen
Johannes Adrianus (Jan) Janssen (født 19. mai 1940 i Nootdorp, Zuid-Holland) er en nederlandsk tidligere profesjonell syklist som var aktiv fra 1962 til 1973. Han ble verdensmester i 1964, vant Vuelta a España i 1967 og Tour de France i 1968, og vant poengkonkurransen tre ganger. Janssen konkurrerte for lagene Pelforth, Bic og Flandria-Beaulieu.
Karrière
Jan Janssen startet som en brukbar sprinter, men utviklet seg raskt til en allsidig syklist. Han var kjent om sin evne til å satse alt slik at han nådde toppen på seierspallen selv om han kanskje ikke var en like stor naturlig begavelse som mange andre syklister.
I løpet av karrièren vant han flere av de viktigste sykkelmesterskapene, han ble verdensmester i Sallanches i 1964, vant Paris–Roubaix og Vuelta a España (den siste som første nederlender) i 1967. Samme år var han den første nederlenderen som vant Tour de France. Han viste også tydelig hvor allsidig han var da han i 1967 også tok sammenlagtseieren i Super Prestige trofeet.
I 1968 konkurrerte man fremdeles i nasjonale lag, noe som gjorde at Jan Janssen måtte samarbeide med nederlandske syklister som deltok for andre lag. Likevel greide han å vinne Tour de France for laget sitt, Pelforth-Sauvage-Lejeune. Dette viser hvordan hans mentalitet og innsikt var, da rittet ble avsluttet i Paris hadde han kun tre lagkamerater igjen: Arie den Hartog, Eddy Beugels og Evert Dolman.
Janssen tok også seire i banesykling, blant annet vant han Antwerpens seksdagers løp tre ganger. Takket være sin innsats og allsidighet vant han også andre priser og titler i løpet av karrièren, i 1968 ble han valgt til nederlandsk sportsmann og fem år på rad (1964-'68) ble han tildelt Gerrit Schulte Trofeet som Nederlands beste profesjonelle syklist.
I løpet av Janssens karrière overtok den fem år yngre Eddy Merckx etterhvert seierspallen. Merckx slo Janssen både i Gent-Wevelgem og i verdensmesterskapet i landeveissykling i 1967. I 1969 overtok Merckx ledelsen helt, og kom Janssen på tiendeplass under Tour de France, mens han tok en andreplass sammenlagt. Merckx så tydelig hva Jan Janssens styrke var, og uttalte følgende i 1967:
Janssen startet en sykkelfabrikk da han la opp i 1972, i denne blir (race)sykler av merket "Jan Janssen" produsert. Hvert år arrangeres også sykkelløpet Jan Janssen Classic, også kjent som Wageningens helvete, arrangert i Wageningen i Gelderland.
Halsa kirke (Halsa)
Halsa kirke er en korskirke fra 1725 i Heim kommune i Trøndelag, nær sentrum av Halsa. Den er en del av Den norske kirke og hører til Halsa sokn, Orkdal prosti i Nidaros bispedømme.
Byggverket er i tømmer og har 330 plasser. Adkomst til stedet er via Fv350 og E39.
Det er kirkegård ved kirken.
Ved en restaurering ble det funnet fem balsamerte lik under kirkegulvet. Futen Børge Nielsen og hans kone Margrete Borchmann ble gravlagt under koret med egen inskripsjon i gulvet. Klokkeren står i framme i koret og ringer med kirkeklokkene. Ved det store kirkesalget etter den store nordiske krig ble Halsa kirke solgt til sognepresten for 500 riksdaler i 1725. Kirken med tilhørende jordeiendom var i handel flere ganger på 1700-1800-tallet. I 1860 ble kirken overført til menigheten ved gavebrev. Rundt 1860 hadde den rød farge, i 1863 ble den malt hvit. I 1884 fikk den tak av skiferstein. I 1917 var den i dårlig stand og riving ble vurdert. Kirken ble i stedet satt i stand under oppsyn av Domenico Erdmann hos Riksantikvaren og Ola Seter. Både gjenstander og dekormaling fra 1751 ble avdekket under restaureringen. Prekestolen er fra 1724 og dekor fra 1751 ble avdekket under restaurering i 1921. I 1950 var den fullt utrustet med elektrisk installasjon. Altertavlen er fra 1725 og utført av Peder Knutsen Kjørsvik. Maleriene i kirken er trolig fra 1600-tallet, blant annet minnetavler over tidligere prester. Kirken har også en gjenstand med runeskrift som ikke er tydet. Orgelet er fra 1986. Knefallet i kirken hadde lenge skinnet av en bjørn skutt i Halsa i 1775. Altertavlen er særpreget med maling i lakkrødt og oksidgrønt med marmorering og lasur på sølv. Interiøret har preg av barokk og rokokko. Kjørsviks stil er preget av profesjonelle håndverkere innenfor den såkalte trønderbarokken. Kjørsvik laget også altertavler til Ålvundeid, Røvik og Hustad kirker.
Tidligere kirker
Kanskje har det vært kirke på Halsa helt fra 1100-tallet. Halsynjar kirke er nevnt første gang i 1303. Ved reformasjonen ble kirkene overtatt av kongen. Under et voldsomt tordenver i 1724 brant Halsa, Aure og Lille Fosen kirker ned. Ny kirke ble reist på ett år.
Elveos
En elveos eller munning er den delen av ei elv eller lignende, hvor den renner inn i ei anna elv, en innsjø, et vannreservoar eller hav. Ei elv transporterer store mengder materiale, dette blir avsatt ved og utenfor elveosen. Elveosene har vanligvis et allsidig dyreliv med høy produksjon av bunndyr og planter.
Området ved og rundt elveosen er populære fiskeplasser. Enkelte steder er det forbudt å fiske nærmere enn 100 meter fra elveosen.
Os forekommer i enkelte stedsnavn, som Nidaros, dvs. osen eller oset av Nidelva.
Kilder
流路形状
Scone (Perthshire)
Scone (uttales skun; skotsk-gælisk: Sgàin; skotsk: Scuin) er en landsby i Perth and Kinross i sentrum av Skottland, omtrent en km nord for byen Perth. Middelalderens by Scone, som vokste opp rundt klosteret Scone Abbey og den kongelige residens, ble oppgitt tidlig på 1800-tallet da residensen ble fjernet og et nytt palass ble bygget området til den engelske jarlen av Mansfield i Nottinghamshire. Således kan man skille mellom den moderne landsbyen Scone og middelalderens landsby Old Scone. Rundt de kongelige omgivelsene vokste opp byen Perth og klosteret Scone.
Begge ligger i den historiske provinsen Gowrie foruten også det gamle grevskapet Perthshire. Old Scone var den historiske hovedstaden til kongeriket Skottland. I middelalderen var den et viktig kongelig sentrum ved å være en kongelig residens, men den viktigste historiske betydning var som et tradisjonelt sted kroningen av kongerikets monarker gjennom mange århundre. Det var også stedet hvor den historiske og legendariske kroningssteinen, også omtalt som «Skjebnesteinen» og Stone of Scone var lokalisert. Konger som den første skotske konge, Kenneth I av Skottland (Kenneth MacAlpin) og heltekongen Robert Bruce, men da uten skjebnesteinen som var blitt erobret av Edvard I av England for markere at ingen ny skotsk konge skulle krones ved Scone. Hele veien fram til Karl II av England, som var den siste ble kronet ved Scone i 1651 da tradisjonen med kroningssted ble endret.
Scone og Skottland
Scones tilknytning til konger og kongeskaping har gitt stedet ulike epiteter i gælisk poesi, eksempelvis Scoine sciath-airde, «Scone med de høye skjold», og Scoine sciath-bhinne, «Scone med de støyende skjold». Skottland selv ble ofte kalt eller vist på kart som «Kongedømmet Scone» (eller «Sconiana»), Righe Sgoinde. På lignende vis ble Irland ofte kalt for «Kongeriket Tara»; Tara, som Scone, var det seremonielle sted for innvielse. Scone var derfor det nærmeste det tidlige kongeriket Skottland hadde til en hovedstad. I enten 1163 eller 1164 beskrev kong Malcolm IV klosteret i Scone som in principali sede regni nostri, «i vårt rikes hovedsete». På dette tidspunktet var imidlertid regimet til Skottenes konge ikke begrenset til kongeriket Skottland, som da bare refererte til Skottland nord for elven Forth. Kongen regjerte også i Lothian og Strathclyde, og tilbrakte også mye av tiden sin i disse områdene. Dessuten var kongen omreisende og hadde lite fast og stående byråkrati, slik at Scones rolle var helt ulik den til en moderne hovedstad. Men i middelaldersk forstand kan Scone på mange måter kalles «hovedstaden i Skottland», og ble ofte omtalt som «den kongelige byen Scone». Det kan trekkes relevante sammenligninger mellom City of Westminster og «City» of Scone. Begge var middelalderske sentre for kongemakt. Begge lå ved siden av vadesteder, broer eller kryssingspunkter for store elver – middelalderens motorveier – og på geografiske steder sentralt i deres respektive riker.
Opprinnelsen til en bosetning av noe slag ved Scone er ukjent, selv om den antas å være i tidlig middelalder. Opprinnelsen kan være før-romersk, ettersom det er mange hentydninger på et veletablert og sofistikert jernalderfolk som blomstret i denne delen av Skottland. Direkte bevis mangler imidlertid, og derfor antas Scones historie å begynne i kjølvannet av den romerske utgangen fra skotsk historie. Det kan ha vært en landsby, et religiøst sentrum eller til og med et maktsete basert i Scone fra så tidlig som på 500-tallet e.Kr., og hvor Scone utviklet seg til å bli etbetydningsfullt og fremtredende på 900-tallet som satte spor i de historiske opptegnelsene under sammenslåingen av det piktiske og gæliske folk og riker. Scone spilte på dette tidspunktet en avgjørende rolle i dannelsen og styringen av det gamle kongeriket Skottland. På 900-tallet kom Kenneth MacAlpin østover til Scone, og hadde med seg en hellig relikvie og kroningsstein. Stone of Scone hadde stor betydning for det gamle skotske riket ved å være et symbol på skotsk suverenitet, noe som definerte skottene og deres land som en nasjon. I henhold til deres nasjonale legende var steinen, en plate av sandstein, brukt av den bibelske figuren Jakob som en hodepute da han drømte om en stige som nådde opp til himmelen. Denne steinen ble deretter fraktet til Skottland via Egypt, Spania og Irland. Ettersom steinen ble holdt ved Scone, fikk den navnet, Stone of Scone.
I 904 ble det utkjempet et slag i nærheten av Scone, ofte referert til som slaget ved Scone. Kong Konstantin II av Skottland ledet skottene i kamp mot vikinger. Etter hvert som tiden gikk, ble elven ved Scone av forskjellige grunner mindre seilbar. På omtrent samme tid ble det utviklet skip med dypere skrog. Det var en del av kombinasjonen av faktorer som oppmuntret David I av Skottland til å etablere en ny burgh på det nærmeste passende stedet nedstrøms for Scone, nemlig Perth. Perth ligger 2 kilometer fra stedet for middelalderens Scone, noe som er lik avstanden til Westminster Abbey fra City of London: 2,3 kilometer.
Kong Aleksander I etablerte på nytt et augustinsk kloster ved Scone en gang mellom 1114 og 1122. I enten 1163 eller 1164, under regjeringstid til kong Malcolm IV av Skottland, ble Scones status som priorkloster forbedret og det ble et abbedi. Klosteret hadde viktige kongelige funksjoner, ved siden av å være stedet for kroningsermoniene til skotske konger og for å oppbevare og beskytte kroningssteinen, Stone of Scone, inntil kong Edvard I av England stjal den under den skotske uavhengighetskrigen i 1295. Som ved andre skotske klostre, hadde Scone sannsynligvis flere funksjoner, utover å være en kongelig residens eller et palass, var det også et sted for forlystelser med et jaktterreng. Scone-klosterets åpenbare rolle var som Westminster Abbey for kongene av England, selv om det ser ut til at skotske kroninger var en mer preget av en eldre tradisjon, mer hedensk seremoni, inkludert bruken av Moot Hill (kroningshaugen). Det er sannsynlig at skotske innvielser og kroninger ble fullført i to deler: en kristen seremoni gjennomført i Abbey-kirken og den antagelig hedenske (gæliske) seremonien på Moot Hill. Dette kan tilskrives, som historikeren Thomas Owen Clancy har påpekt, viktigheten i gælisk tradisjon av å sverge innvielseseden in colle, på den tradisjonelle haugen; en betydning som kontinentale kristne strømninger tilsynelatende ikke var i stand til å overvinne. Men parallellen med Westminster eksisterte absolutt i hodet til Edvard I, som i 1297 overførte klosterets kroningsrelikvier, kronen, septeret og skjebnesteinen, til Westminster i en åpenbar handling for å frata Skottland landets nasjonalitet. Skottlands nasjonale relikvier og regalier ble gitt formelt til Westminster Abbey til ære for den engelske kongelige helgenen Edvard Bekjenneren.
Tradisjonell kroningssted
I likhet med Tara ville Scone ha blitt assosiert med noen av tradisjonene og ritualene for det innfødte kongedømmet, det som den irske lærde D.A. Binchy beskrev som «en arkaisk fruktbarhetsrite av en type assosiert med primitive kongedømmer over hele verden». Om ikke Scone var assosiert med denne typen riter i piktisk tid, gjorde de skotske kongene fra senere år en innsats for å søke til tradisjonene. Senest på 1200-tallet var det tradisjon som fortalte at Scones berømte innvielsesstein, Stone of Scone, opprinnelig hadde blitt plassert ved Tara av Simón Brecc, og først ført til Scone senere av hans etterkommer Selbach mac Ferchair da sistnevnte fra Irland etablerte et kongerike vest i Skottland som ble hetende Dalriada. Det var ikke enestående for Scone å ha en særskilt mytologisk stein og et arkaisk innvielsessted for å krone kongen, det var i overensstemmelse med flere lignende steder i Irland, ikke bare Tara, i tidlig middelalder. Slike «ukristne»" ritualer ble beryktet i den fremvoksende verdenen til Skottlands anglo-franske naboer i 1100-tallet.
Grans Bryggeri
Grans Bryggeri AS ble etablert i 1899 og har produksjon og lager i Sandefjord.
Scone (Perthshire)
Tradisjonell kroningssted
Scones tradisjonelle rolle ble etter hvert truet da Skottlands konger fra 1100-tallet gradvis søkte å bli sammenlignbare og likestilte med mer siviliserte konger i sør, således bli mer franske og mindre gæliske. Den engelske kronikøren Walter av Coventry rapporterte under styret til Vilhelm I av Skottland at «De moderne kongene av Skottland regner seg selv som franskmenn, i rase, oppførsel, språk og kultur; de holder bare franskmenn i husholdningen og følger dem, og har redusert skottene til å ytre slaveri». Selv om dette er overdrevet, var det også en kjerne av sannhet. Tilsynelatende av denne grunn, da den normanniserte David I fra Skottland dro til Scone for å bli kronet der sommeren 1124, nektet han først å delta i seremoniene. I følge abbed Aelred av Rievaulx, venn og en gang medlem av Davids hoff, var David «så forhatt disse handlingene med hyllester som ble gitt av den skotske nasjonen, på samme vis som deres fedre..., at han med stor vanskelighet ble tvunget av biskopene å motta dem.» David I var ivrig etter å omgjøre Skottland om til et føydalt samfunn på lik linje som England og inviterte fransktalende normanniske stormenn og riddere til Skottland hvor de ble tildelt landområder å herske over. Til gjengjeld forventet han at de ytet ham militær tjeneste.
Grans Bryggeri
I oktober 2005 kjøpte Reitangruppen seg inn og eier dermed 50 % av bryggeriet. Familien Gran eier de resterende 50%.
Scone (Perthshire)
Tradisjonell kroningssted
Uunngåelig var dette nødt til å påvirke betydningen av Scone som et rituelt og kultsenter, men innvielsesseremoniene ble bevart med bare noe nyskapinger gjennom 1200-tallet og skotske konger fortsatte å bli kronet der fram til 1651 da Karl II ble den siste kongen av Skottland som ble kronet der. Fram til senmiddelalderen fortsatte skotske konger å bo ved Scone og det skotske parlamentet møttes også ofte der.
Grans Bryggeri
Daglig leder er Morten Gran, og bryggeriet har 57 ansatte. I 2009 solgte Grans ca. 13.5 millioner liter øl og ca. 30 millioner liter brus.
Scone (Perthshire)
Tradisjonell kroningssted
I 2007 avdekket arkeologer fotavtrykket til middelalderklosteret, noe som gjør det mulig se for seg hvor høyalteret var og dermed hvor relikvier som skjebnesteinen var plassert, og hvor skotske konger som Macbeth og Robert Bruce ble kronet før de dro opp til Moot Hill for de mer tradisjonelle, hedenske elementene ved innvielsen deres.
Grans Bryggeri
Mineralvann
X tilsier uten tilsatt sukker
Scone (Perthshire)
Senere historie
Selv om Scone beholdt sin rolle i de kongelige innvielser, avtok Scones rolle som effektiv «hovedstad» i senmiddelalderen. Selve klosteret hadde tilgang til ulike inntekter. Det ble rammet av en brann på 1100-tallet og ble utsatt for omfattende angrep under den første skotske uavhengighetskrigen, inkludert tyveri av Skottlands mest ærede relikvie, Stone of Scone. Det led også, som de fleste skotske klostre i perioden gjorde, av en nedgang i beskyttelse fra adelen. Klosteret ble et populært pilegrimssted for den hellige Fergus (en skotsk helgen som døde ca 730) hvor hans hodeskalle som ble oppbevart som en relikvie i en sølvkiste ved alteret. Klosteret og landsbyen beholdt også eldre festivaler som den berømte Ba' av Scone, et middelalderspill som ligner på fotball; Ba er forkortelse for «ball». Til tross for Scones tilbakegang gjennom senmiddelalderen, fikk den betydelig berømmelse for musikalsk fortreffelighet gjennom komponisten Robert Carver på 1500-tallet. På 1500-tallet gjorde den skotske reformasjonen slutt på betydningen av alle klostre og klostre i Skottland. I juni 1559 ble klosteret angrepet av en reformistisk mobb fra Dundee som etter å ha blitt pisket opp til vanvidd av den store reformatoren John Knox. Klosteret ble alvorlig skadet under dette angrepet til tross for Knoxs tilsynelatende forsøk på å roe ned mobben. Noen av kannikene fortsatte ved klosteret, og det er hentydninger på at spiret på klosterkirken ble reparert i kjølvannet av reformasjonen. Klosterlivet ved Scone vedvarte fram til rundt 1640, da munkene fra Scone til slutt spredte seg, og det religiøse livet fortsatte å fungere kun som en del av sognekirken i Scone.
I 1581 ble Scone underlagt i det nye jarldømmet Gowrie, opprettet for William Ruthven. Sistnevnte ble ble fratatt tittelen og senere halshogd etter Gowrie-konspirasjonen i 1600 der Ruthvens gjorde et forsøk på å drepe kong Jakob VI. Som en konsekvens av Ruthvens fiasko og bortgang, ble Scone i 1606 gitt til David Murray fra Gospertie, den nyopprettede Lord Scone, som i 1621 ble forfremmet til vicomte Stormont. Innenfor sognet var det på 1600-tallet en kvinne ved navn Bessie Wright som drev med håndspåleggelse og påståtte helbredelser. Hun ble anklaget for å være heks, første gang i 1611 og siste gang i 1628, men ble aldri brent, i motsetninger til mange andre anklagde kvinner i Skottland på denne tiden, men forsvant ut av de historiske opptegnelsene.
Klosteret/palasset forble tydeligvis i en anstendig tilstand, ettersom vicomtene tilsynelatende gjorde noe ombygging og fortsatte å bo der, og det fortsatte å være vertskap for viktige gjester, som kong Karl II, da han ble kronet der i 1651.
Det er sagt at det er over 1000 år med betydningsfull skotsk historie ved Scone. Klanen eller familien Murray av Scone var en av de store familier i Skottland. Som soldater, politikere, ambassadører, og jurister hadde de i århundrer vært nær sentrum av skotske affærer. De var også jakobitter og sammen med Atholl-familien var de overbeviste tilhengere av det forviste huset Stuart som den rettmessige konge. Støtten til jakobittenes sak, sammen med Scones status i skotsk historie, oppmuntret uten tvil James Francis Edward Stuart, the Old Pretender, til å benytte Scone Palace som sin base i Skottland under jakobittopprøret i 1714. James Stuart gikk i land på skotsk jord den 22. desember 1715, dro til Perth og deretter til Scone som hadde blitt befestet av jobitter. Stuart forsøkte å oppmuntre og samle sine støttespillere ved komme med seks kongelige proklamasjoner i Scone. Etter å ha tilbrakt seks uker i Scone, marsjerte James og den jakobitthæren nordover den 30. januar til Montrose. Opprøret var mislykket selv før Stuart kom til landet, og den 31. januar gikk Stuart ombord i et skip, forlot Skottland for aldri å komme tilbake. Dog forsøkte hans sønn, Charles Edward Stuart, the Young Pretender, å etablere seg som skotsk konge og overnattet på Scone Palace under det nye opprøret i 1745.
Det var ikke før i 1803 at familien Murray av Scone (den gang som jarlene av Mansfield), begynte å bygge et nytt palass til en pris av £70 000, og bestilte den anerkjente engelske arkitekten William Atkinson. Det nygotiske palasset sto ferdig i 1812 og hadde totalt 120 rom. Dronning Victoria, under sin jubileumsturné i 1842, besøkte Scone og bodde i palasset for én natt.
Ved forstyrrelsen i 1843 tilbad Free Church of Scotland ved Pictstonshill barn. En kirke og skole ble bygget i 1844 til tross for at de ble nektet lokale byggematerialer. Bemerkelsesverdige ministre inkluderte pastor Charles Calder Stewart (1804-1876) som tjenestegjorde fra 1847 til 1873 og ble etterfulgt av pastor A. K. Macmurchy. En ny frikirke ble bygget i 1887.[23]
Den moderne landsbyen
Å bygge det nye palasset innebar å ødelegge gamlebyen og flytte innbyggerne til en ny bosetning. Den nye landsbyen ble bygget i 1805 som en planlagt landsby (sammenlign med Evanton, bygget i 1807 av grunneieren av lignende motiver), og opprinnelig kalt New Scone.
New Scone ligger 2 km øst for den gamle lokaliseringen og 1,5 km ytterligere unna Perth. Fram til 1997 ble landsbyen kalt for New Scone, men det er nå offisielt kalt for Scone (se skilt på alle innfartsveier til landsbyen). Landsbyen hadde 4 430 innbyggere i henhold til folketellingen i 2001, hvorav 84,33 % er skotske; den er demografisk gammel selv sammenlignet med resten av Skottland.
Ristomatti Hakola
Ristomatti Hakola (født 15. april 1991 i Kankaanpää) er en finsk langrennsløper.
Karriere
Hakola deltok ved Ski-VM 2015 i Falun, der han fikk syvende beste tid i prologen, og kom på 2.-plass i sin kvartfinale, men ble slått ut i semifinalen. Han endte dermed på 9.-plass på sprinten.
I ski-VM 2023 i Planica gikk han første etappe på Finlands lag som tok sølv på 4 × 10 km stafett.
Umm al-Qaiwain
Umm al-Qaiwain (arabisk: أمّ القيوين) er det nest nordligste emiratet i De forente arabiske emirater. Hovedstaden heter også Umm al-Qaiwain.
Emiratets regent inntil sin død i januar 2009 var sjeik Rashid bin Ahmad Al Mu'alla, etter dette overtok hans sønn Saud bin Rashid Al Mu'alla tronen. Emiratets areal er 750 km² og i 2003 hadde det 62 000 innbyggere, og anslått 66 000 i 2006. Det gjør dette emiratet til det klart minste i landet hva angår folketall, og utviklingen av tjenesteyting og handel i andre deler av De forente arabiske emirater har ikke hatt like stor effekt i dette emiratet.
Landbruk er hovednæringen i emiratet, men turismen er på frammarsj. En attraksjon er akvaparken Dreamland.
I 1775 ble Umm al-Quwain grunnlagt av sjeik Majid Al Mu`alla. 2. desember 1971 ble det en del av De forente arabiske emirater.
Regenter
Regentene er:
Al Salam City
Det har vært offentliggjort planer om å «utvikle» mangroveskogen øst for bysentrum til et nytt handels- og næringssenter, med plass til inntil 500 000 innbyggere. I 2005 la regjeringen planene midlertidig på is, grunnet de høye kostnadsanslagene, og det utviklet seg en strid med den planlagte utbyggeren Tameer Holding.
Eksterne lenker
ഉം അല്‍ കുവൈന്‍ Умм-эль-Кайвайн (город)
Rosenbrysttykknebb
Taksonomi
Rosenbrysttykknebb og svarthodetykknebb (P. melanocephalus) har noen ganger blitt plassert i slekten Hedymeles og tidvis blitt ansett som konspesifikke. Det er påvist hybridisering mellom artene i overlappingssonen i Rocky Mountains.
Biologi
Rosenbrysttykknebb måler typisk 18–20 cm; hannen veier normalt cirka 36–63 g og hunnen cirka 34–56 g. Hannen har sort hode og fremre del av ryggen, og en karakteristisk rosarød flekk øverst på brystet, mens underkroppen er hvit og vingene sorte og hvite. Hunnen har ei mer brunstreket fjærdrakt og er ganske uanseelig i fargene. Hun mangler både sort hode og den rosarøde brystflekken til hannen, men har mørke spetter over det meste av underkroppen. Unge hanner ligner hunner. Det beinfargede nebbet er kraftig, høyt ved roten, kort og trekantet i formen.
Arten hekker i Nord-Amerika og overvintrer i det sørlige Mexico og Karibia og videre sørover gjennom Mellom-Amerika til det nordligste nordvestre Sør-Amerika. Rosenbrysttykknebb, som også har blitt observert minst tre ganger i Norge (to ganger i Rogaland i 1977 og én gang i Engerdal i 2012 ), er av og til også en sjelden gjest i Vest-Europa (spesielt i Irland og Storbritannia). Arten ble tidligere regnet til buskspurvfamilien (Emberizidae).
Blyth Spartans AFC
Blyth Spartans er en fotballklubb fra Croft Park i Blyth, Northumberland, England. Klubben ble stiftet i 1899. Laget spiller i dag i Conference North.
Rosenbrysttykknebb
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Orenstein & Bonan (2019). Norske navn på gruppene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Navn i parentes er uoffisielle midlertidige beskrivelser, som endres når nye offisielle navn foreligger.
Stigmella confusella
Stigmella confusella er en sommerfugl som tilhører familien dvergmøll (Nepticulidae). Den er funnet i Sør-Norge.
Utseende
En liten (vingespenn 5-6,5 millimeter), brunlig grå møll. Antennen er trådformet, mørk og halvparten til to tredjedeler så lang som forvingen. Det innerste, kraftig utvidete leddet er hvitt. Hodet er gulhåret, kroppen mørk. Forvingene er brungrå med et smalt, rett, lyst tverrbånd rundt to tredjedeler ute i vingen. Den delen av vingen som ligger innenfor tverrbåndet er lysere og mer brunlig, delen utenfrå mørkere grå. Bakvingen er smal, lysgrå, med lange frynser. Arten kan ikke skilles sikkert fra Stigmella lapponica på ytre utseende, men er gjerne mer brunlig i fargen enn denne.
Levevis
Arten forekommer i skogkanter og andre steder der det vokser bjørk, som er larvenes næringsplante. De voksne sommerfuglene flyr i mai-juni, gjerne litt senere enn Stigmella lapponica, arten har bare én generasjon hvert år. Larven lager en 5-9 centimeter lang, krum mine i bjørkebladet, larvens ekskrementer danner en smal stripe i midten av minen.
Utbredelse
Arten er utbredt i Nord- og Mellom-Europa. I Norge er den funnet spredt nord til Sør-Trøndelag.
Felix Iversen
Felix Christian Herbert Iversen (født 1887, død 1973) var en finsk matematiker og pasifist. Elev av Ernst Lindelöf og senere professor i matematikk ved Helsingfors universitet.
Han mottok i 1954 Stalins fredspris.
Betania Årnes
Betania Årnes var en kristen frikirkelig menighet på Årnes, i Viken. Menigheten var tilsluttet den norske pinsebevegelsen. Betania Årnes ble stiftet i 1932 og fusjonerte med Betelkirken Auli og Årnes 1. januar 2016.
Menigheten hadde 32 tilskuddstellende medlemmer i 2015. For ungdom i konfirmasjonsalder tilbø menigheten den frikirkelige konfirmantundervisningen Tentro.
Misjon
Betania Årnes var engasjert i misjonsarbeid og støttet norsk pinsemisjons arbeid i Kenya og Ukraina. I 2007 var menighetens misjonsregnskap på 66 205,- kr. .
Atle Hellesø
Atle Hellesø (født 20. juni 1948) er en tidligere norsk fotballspiller. Han spilte fra 1968 til 1979. Han spilte syv sesonger for Brann og tre for Ham-Kam. Hellesø blir av mange sett på som en av de beste Brann–spillerne noensinne. Han var den desidert viktigste spilleren for Brann i 1970-årene. Med Brann bidro «Geiten» som han ble kalt, til cupgull i 1976 og hjalp Brann til gode tabell plasseringer utover 70-tallet. Han spilte totalt 149 kamper og scoret 12 mål for Brann og 44 kamper og 4 mål for Ham-Kam.
Han trente også Laksevåg en periode på begynnelsen av 90-tallet.
Brunhodetrupial
Brunhodetrupial (vitenskapelig navn Molothrus ater) er en spurvefugl.
Arten finnes Bahamas, Canada, Cuba, Mexico, Saint-Pierre og Miquelon, Turks- og Caicosøyene og USA.
Östermalms Saluhall
Östermalms Saluhall, også kalt Östermalmshallen, ligger på Nybrogatan 29–33 i Stockholm og ble oppført i 1888 av Östermalms Saluhallar AB. Östermalms Saluhall er en markedsplass hvor en kan kjøpe mat og delikatesser. Den om lag 3 000 kvm store hallen ble innviet den 30. november 1888, i Kong Oscar IIs nærvær, kun 6 måneder etter byggestart. Mellom 300 til 500 mann arbeidet med å bygge hallen. Den 1. desember åpnet Östermalms Saluhall sine porter for publikum og Stockholm hadde fått sitt eget tempel for den gode matens kultur. Hit kom snart alle som satte pris på god mat og fine råvarer. Kjøkkensjefer, hovmestere og vanlige mennesker stilte seg i kø hos sine favoritter blant de mange dyktige torgselgerne og slik er det fremdeles i dag.