cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Merkur
Omløpsbane og rotasjon
Merkurs omløpsbane er den mest eksentriske av planetene; eksentrisiteten er 0,21 og den har en avstand fra solen som varierer mellom 46 millioner og 70 millioner kilometer. Det tar tilnærmet 88 dager for Merkur å ferdes en gang rundt solen. Bildet til venstre viser effektene av eksentrisiteten ved å vise plassering av Merkur inntegnet med et intervall på fem dager sammen med en sirkulær bane med samme radius. Den høyere hastigheten når planeten er nær perihel, det vil si ved den korteste avstanden til Solen, er godt synlig. Denne varierende avstanden til solen, kombinert med en unik 3:2-baneresonans av planetens rotasjon rundt sin akse resulterer i en kompleks variant av overflatetemperaturen. Denne resonansen gjør at et enkelt døgn på Merkur varer i to Merkur-år, eller ca.176 jorddøgn, hvor planetens overflate opplever 88 jorddager med solskinn og 88 jorddager med natt.
Dagfrid
Dagfrid er et kvinnenavn med opprinnelse i de norrøne ordene dagr, «dag», og fríðr, «vakker».
Merkur
Omløpsbane og rotasjon
Banen har en helling på 7° i forhold til planet til jordens bane (ekliptikken), som vist i den nederste delen av bildet til venstre. Merkurpassasjer (når Merkur befinner seg på en linje mellom jorden og solen) er derfor ganske sjeldne tross den korte omløpstiden. I gjennomsnitt oppstår disse passasjene hvert syvende år.
Aksehellingen er tilnærmet null; de beste målte verdiene er så lave som 0,027°. Det er betydelig mindre enn Jupiter som har den nest minste aksehellingen av alle planetene med 3,1 °. Dette betyr at en observatør på Merkurs ekvator aldri vil se solen gå mer enn 2,1 bueminutter over horisonten.
Dagfrid
Utbredelse
Tabellen nedenfor gir en detaljert oversikt over populariteten til fornavnet Dagfrid i noen av de landene hvor statistikk er tilgjengelig.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Merkur
Omløpsbane og rotasjon
Visse steder på overflaten vil en observatør, på én enkelt Merkur-dag, kunne se solen stige halvveis, for så å gå ned før den går opp igjen. Dette er et resultat av at Merkurs banehastighet ca. fire dager før perihel er nøyaktig lik dens rotasjonshastighet slik at solens tilsynelatende bevegelse opphører; ved perihel overstiger Merkurs vinkelbanehastighet hastigheten til vinkelrotasjonen. Dermed synes solen å bevege seg i en retrograd retning. Fire dager etter perihel fortsetter solens normale tilsynelatende bevegelse ved disse stedene.
Spinn-bane-resonans
I mange år var det antatt at Merkur var synkront tidevannslåst med solen, med én rotasjon for hvert omløp og alltid den samme siden rettet mot solen på samme måte som den samme siden av månen alltid vender mot jorden. Radarobservasjoner i 1965 viste imidlertid at planeten har en 3:2 spinn-bane-resonans, der den roterer tre ganger for hvert andre omløp rundt solen. Eksentrisiteten i banen gjør resonansen stabil – ved perihel, når tidevannskreftene fra solen er sterkest, står solen nærmest stille på Merkurs himmel.
Den opprinnelige grunnen til at astronomer trodde den var synkront låst var at når Merkur var best plassert for observasjoner, var det alltid på nesten samme tidspunkt i dens 3:2 resonans og dermed ble den samme delen av planeten synlig. Dette er fordi Merkurs rotasjonsperiode tilfeldigvis er nesten nøyaktig halvparten av den synodiske perioden med hensyn på jorden. På grunn av Merkurs 3:2 spinn-bane-resonans varer et soldøgn (lengden mellom to meridianpassasjer av solen) ca. 176 jorddager. En siderisk dag (perioden av rotasjonen) varer ca. 58,7 jorddager.
Simuleringer indikerer at baneeksentrisiteten varierer kaotisk fra nær null (sirkulær) til mer enn 0,45 over millioner av år på grunn av perturbasjon fra andre planeter. Dette er tenkt å forklare Merkurs 3:2 spinn-bane-resonans (snarere enn den mer vanlige 1:1) siden denne tilstanden er mer sannsynlig å oppstå i løpet av en periode med høy eksentrisitet. Numeriske simuleringer viser at en påvirkning på baneresonansen fra Jupiter kan føre til at eksentrisiteten til Merkurs bane øker til et punkt hvor det er 1 % sjanse for at planeten kan kollidere med Venus i løpet av de neste fem milliarder år.
Forståelsen av perihel
I 1859 oppdaget den franske matematikeren og astronomen Urbain Le Verrier at Merkurs perihel dreier på en måte som avviker fra det Newtons lover om bevegelse forutsetter. For å forklare dette avviket foreslo han, blant en rekke andre mulige forklaringer, at en annen planet kanskje kunne eksistere i en bane nærmere solen. En annen framsatt forklaring var at solen er flattrykt ved polene. Neptun ble funnet etter å studere forstyrrelser i Uranus' bane, og dette ledet astronomer til å fatte tiltro til en slik forklaring. Den hypotetiske planeten Vulkan ble aldri funnet.
Merkurs perihel preseserer med 5,600 buesekunder per århundre. Newtonsk mekanikk, med påvirkningen fra andre planeter tatt i betraktning, spår en presesjon på 5,557 buesekunder per århundre. På begynnelsen av 1900-tallet ga imidlertid Albert Einsteins generelle relativitetsteori en fullstendig beskrivelse av presesjonen. Merkurs presesjon skyldes masseekspansjon, og bekreftet en av Einsteins teorier. Merkur er litt tyngre ved perihelium enn ved aphelium, ettersom det der beveger seg raskere. Effektene er svært små; forskjellen i periheliums inntreffelse ifølge de respektive teoriene er bare 42,98 buesekunder per århundre. Tilsvarende, men mye mindre, er effektene for andre planeter; 8,62 buesekunder per århundre for Venus, 3,84 for jorden, 1,35 for Mars og 10,05 for 1566 Icarus.
Observasjon
Merkurs tilsynelatende størrelsesklasse varierer mellom -2,6 (lysere enn den lyseste stjernen Sirius) til +5,5. Disse ekstremtilfellene inntreffer når Merkur befinner seg nær solen på himmelen. Observasjoner av Merkur er kompliserte på grunn av dens nærhet til solen da den nesten hele tiden drukner i sollyset. Merkur kan bare observeres over en kort periode om morgenen eller kvelden. Romteleskopet Hubble kan ikke observere Merkur i det hele da sikkerhetsprosedyrer forhindrer teleskopet fra å peke for nært solen.
Merkur synes å ha faser, som månen når den observeres fra jorden. Den er ny ved nedre konjunksjon og full i øvre konjunksjon. Planeten har en tendens til å være usynlig ved disse anledningene på grunn av den relative nærheten til solen. Den første og siste kvartalsvise fasen inntreffer ved den største østlige og vestlige elongasjonen. Merkurs avstand fra solen varierer da henholdsvis fra 17,9° ved perihelium til 27,8° i aphelium. Ved den største vestlige elongasjonen stiger Merkur på sitt tidligste før solen, og på den største østlige elongasjonen stiger den på sitt seneste etter solen.
Merkur er i nedre konjunksjon gjennomsnittlig hver 116. dag, men dette intervallet kan variere fra 105–129 dager på grunn av planetens eksentriske omløpsbane. Merkur kan komme så nær jorden som 77,3 Gm. Avstanden i 871 f.Kr. var den første på 41,000 år som var nærmere enn 82,2 Gm, noe som har skjedd 68 ganger siden da. Neste gang avstanden vil være innenfor 82,1 Gm er i år 2679 og innen 82 Gm i 4487. Den vil ikke nå nærmere jorden enn 80 Gm før år 28622. Dens periode med retrograd bevegelse sett fra jorden kan variere 8–15 dager på begge sider av lavere konjunksjon. Denne lange avstanden kommer fra planetens høye baneeksentrisitet.
Merkur ses oftere fra jordens sørlige halvkule enn fra den nordlige halvkulen. Dette fordi den maksimale elongasjonen vest for solen alltid oppstår når det er tidlig vår på den sørlige halvkulen, mens den maksimale østlige elongasjonen oppstår når det er senvinteren på den sørlige halvkulen. I begge disse tilfellene er Merkurs vinkel til ekliptikken på sitt største, noe som gjør at den begynner å stige flere timer før solen i de landene som tilhører det sørlige tempererte området, slik som Argentina og New Zealand. I de nordlige tempererte områdene stiger imidlertid Merkur aldri over horisonten når himmelen er mer eller mindre mørk. Merkur kan, som mange andre planeter og de mest lyssterke stjernene, sees under en total solformørkelse.
Merkur ses som lysest fra jorden når den er i full fase. Selv om planeten er lenger borte i den fulle fasen enn når den er en månesigd, kompenserer det større belyste området for den større avstanden. Det motsatte er tilfelle for Venus, som ser ut til å være lysere når den er bare en tynn sigd.
Tidlige observasjoner
De tidligste kjente observasjonene av Merkur stammer fra MUL.APIN-tavler, og ble mest sannsynlig laget av en assyrisk astronom rundt 14. århundre f.Kr. Kilenavnet som angir Merkur på Mul.alpin-tavlene er transkribert som Udu.Idim.Gu\u4.Ud («den hoppende planeten»). Babylonske registreringer av Merkur dateres tilbake til det første årtusenet f.Kr. Babylonerne kalte planeten Nebo etter en budbringer fra gudene i deres mytologi og deres litteratur.
Antikkens grekere fra Hesiods tid kjente planeten som Στίλβων (Stilbon), som betyr «den skinnende», og Ἑρμάων (Hermaon). Senere grekere kalte planeten Apollon da den ble synlig på morgenhimmelen og Hermes da den dukket opp på kveldshimmelen. Rundt det 4. århundre f.Kr. forstod imidlertid greske astronomer at disse to navnene refererte til det samme himmellegemet. Romerne oppkalte planeten etter den raske budbringeren Merkur (latinsk Mercurius), som de likestilte med det greske Hermes siden den forflyttet seg over himmelen raskere enn noen annen planet. Den romersk-egyptiske astronomen Ptolemaios skrev om muligheten for planetpassasjer over solens overflate i verket Planetary Hypotheses. Han foreslo at ingen passasje hadde blitt observert enten fordi planetene, som Merkur, var for små til å sees, eller fordi passasjene var for sjeldne.
I det gamle Kina var Merkur kjent som Chen Zing (辰星), timestjernen. Den var forbundet med retningen nord og vannets fase i wu xing. Moderne kinesisk, koreansk, japansk og vietnamesisk kultur refererer imidlertid til planeten bokstavelig talt som «vannstjernen» (水星) basert på de fem elementene. Hinduistisk mytologi brukte navnet Budha for Merkur, og denne guden var tenkt å presidere over onsdag. Guden Odin fra germansk religion ble assosiert med planeten Merkur og onsdag. Mayaene kan ha presentert Merkur som en ugle (eller kanskje fire ugler, to for morgenaspektet og to for kvelden), som fungerte som en budbringer til underverdenen.
I gammel indisk astronomi anslår Surya Siddhanta, en indisk astronomisk tekst fra det 5. århundre, diameteren på Merkur til, en feil på mindre enn 1 % fra dagens aksepterte diameter på. Dette anslaget ble imidlertid basert på en unøyaktig gjetning av planetens vinkeldiameter på 3,0 bueminutter.
Astronomen Nilakantha Somayaji (1444–1544) ved Kerala-skolen i India utviklet en delvis heliosentrisk planetmodell hvor Merkur gikk i bane rundt solen, som igjen gikk i bane rundt jorden. Denne lignet på det Tychoniske systemet som ble foreslått av Tycho Brahe mot slutten av det 16. århundre.
Jordbasert forskning
Den første observasjonen av Merkur fra teleskop ble gjort av Galileo Galilei tidlig på 1600-tallet. Selv om han observerte Venus' faser var ikke teleskopet sterkt nok til å vise Merkurs faser. I 1631 gjorde Pierre Gassendi de første observasjonene av en transitt av en planet da han så Merkur krysse solen, akkurat som det hadde blitt forutsagt av Johannes Kepler. I 1639 studerte Giovanni Zupi planeten i et teleskop og oppdaget at Merkur hadde faser som månen og Venus. Disse observasjonene viste at Merkur kretset rundt solen.
En svært sjelden begivenhet er når en planet passerer foran en annen sett fra jorden, noe som kalles for okkultasjon. Det går flere hundre år mellom de tilfellene hvor Merkur og Venus okkulterer hverandre. Den hittil eneste observerte okkultasjonen mellom disse planetene ble observert av John Bevis ved Greenwich-observatoriet 28. mai 1737. Neste okkultasjon vil finne sted i 2133.
De naturlige vanskelighetene med å observere Merkur gjør at den er mindre observert enn de øvrige planetene. På 1800-tallet gjorde Johann Schröter observasjoner av overflatedetaljer på Merkur og hevdet å ha observert 20 km høye fjell. Friedrich Bessel brukte Schröters tegninger til å feilaktig anslå rotasjonsperioden til 24 timer og en aksehelning på 70 °. I 1880-årene kartla Giovanni Schiaparelli planeten mer nøyaktig og foreslo at Merkurs rotasjonstid var 88 dager, det samme som omløpsperioden på grunn av tidevannslåsninger. Dette fenomenet kalles bundet rotasjon, og gjelder for månen.
Arbeidet med å kartlegge overflaten ble fortsatt av Eugène Michel Antoniadi som tegnet kart over planeten. I 1934 utga han en bok som inkluderte både kart og sine egne observasjoner. Antoniadi gav også overflatetrekk navn som var generelt akseptert frem til romsonder kom med fotografier av planeten.
Sovjetiske forskere ved Instituttet for radioteknikk og elektronikk ved det russiske vitenskapsakademiet, ledet av Vladimir Kotelnikov, ble i juni 1962 de første til å motta radarsignaler fra Merkur, og til å starte radarobservasjoner av planeten. Tre år senere konkluderte observasjoner av amerikanerne Gordon Pettengill og R. Dyce, som brukte det 300 meter store radioteleskopet ved Arecibo-observatoriet i Puerto Rico, at rotasjonsperioden var rundt 59 dager.
Teorien om at rotasjonen var bunden var utbredt og det var et stort sjokk da radioobservasjoner satte spørsmål ved dette på 1960-tallet. Hvis Merkur skulle ha en låst rotasjon ville den mørke siden være ekstremt kald, men målinger av radiostråling viste at den var mye varmere enn antatt. Astronomer var motvillige til å sette teorien om Merkurs låste rotasjon til side og foreslo alternative mekanismer som sterke vinder som spredte varmen til baksiden for å forklare observasjonene, men i 1965 viste samstemte radioobservasjoner av planeten at rotasjontiden var ca. 59 dager.
Den italienske astronomen Giuseppe Colombo bemerket at verdien av rotasjonen var omtrent to tredjedeler av omløpstiden, og foreslo at omløps- og rotasjonsperiodene var låst i en 3:2 snarere enn en 1:1 resonans. Data fra Mariner 10 bekreftet dette i ettertid. Det viser at Schiaparellis og Antoniadis kart ikke var «feil». I stedet fikk astronomene se de samme egenskapene for hvert andre omløp og registrerte dem, men så bort fra de man ser i mellomtiden når Merkurs andre side var mot solen siden omløpsgeometrien gjorde at disse observasjonene ble gjort under dårlige lysforhold.
Jordbaserte observasjoner kastet ikke mye mer lys over den innerste planeten, men radioastronomer som brukte interferometri i mikrobølgelengder, en teknikk som muliggjør fjerning av solstråling, var i stand til å skjelne fysiske og kjemiske egenskaper i de underliggende lagene i en dybde på flere meter. Det var ikke før romsonder besøkte Merkur at man forstod dens mest grunnleggende egenskaper. Nyere teknologiske fremskritt har imidlertid ført til bedre jordbaserte observasjoner. I 2000 fikk man høyoppløselige lucky imaging-observasjoner fra Mount Wilson Observatory som gav det første synet av deler av Merkur som Mariner 10 aldri fotograferte. Senere avbildinger har vist tegn til et stort nedslagsbasseng med doble ringer, større enn Calorisbassenget, på den halvkulen som Mariner 10 ikke fotograferte. Det har uformelt blitt kalt Skinakasbassenget. Det meste av planeten er kartlagt av radarteleskopet Arecibo, med 5 km oppløsning, inkludert is i skyggelagte kratre ved polene.
Forskning med romsonder
Å utforske Merkur fra jorden innebærer betydelige teknologiske utfordringer ettersom planeten sirkler mye nærmere sola enn jorden. Et romskip må ferdes over 91 millioner kilometer inn i solens gravitasjonelle potensialbrønn. Merkur har en omløpshastighet på 48 km/s mens jordens omløpshastighet er 30 km/s. Dermed må romfartøyet gjøre en stor endring i hastigheten (Δv) for å komme i en Hohmann-bane som passerer nær Merkur sammenlignet med hastighetsendringen som kreves for oppdrag på andre planeter.
Den potensielle energien som frigjøres ved å forflytte seg nedover solens potensialbrønn blir til kinetisk energi, og for å gjøre noe annet enn å raskt passere Merkur kreves det en annen, stor endring i hastigheten. For å lande trygt eller gå inn i en stabil omløpsbane behøves rakettmotorer. På grunn av planetens begrensede atmosfære er nedbremsing ved hjelp av luftmotstanden utelukket. En reise til Merkur krever mer rakettdrivstoff enn det som kreves for å unnslippe solsystemet. Kun to romsonder har besøkt planeten så langt. En foreslått tilnærmingsmetode ville innebære å bruke solseil for å oppnå en Merkur-synkron bane rundt solen.
Mariner 10
Den første romsonden som passerte Merkur var NASAs Mariner 10 som besøkte Merkur tre ganger mellom 1974 og 1975. Romskipet brukte Venus' gravitasjon til å endre sin egen banehastighet, slik at den kunne nærme seg Merkur og ble dermed den første til å bruke denne såkalte «gravitasjonsslyngen», og ble også det første NASA-oppdraget til å besøke flere planeter. Mariner 10 tok de første nærbildene av Merkurs overflate, som umiddelbart viste dens mange kratre. Bildene avdekket også mange forskjellige geologiske strukturer, slik som gigantiske arr som senere ble antatt å være et resultat av at planeten krympet noe i størrelse ettersom jernkjernen avkjøltes. På grunn av lengden på Mariner 10s omløpsperiode ble den samme siden av planeten opplyst ved hver av romsondens passeringer. Dette gjorde observasjoner fra begge sider av planeten umulig, og mindre enn 45 % av overflaten ble kartlagt.
27. mars 1974 begynte instrumentene å registrere store mengder uventet ultrafiolett stråling nær Merkur. Dette førte til en antatt identifisering av «Merkurs måne». Kort tid senere ble kilden til den overskytende ultrafiolette strålingen identifisert som stjernen 31 Crateris, og «månen» passerte inn i historiebøkene som en fotnote.
Sonden passerte nær Merkur 29. mars 1974 i en avstand av 704 km, 21. september 1974 i en avstand av 48 069 km og 16. mars 1975 i en avstand av 327 km fra overflaten. Ved første passering oppdaget sondens instrumenter et magnetisk felt. Dette kom som en overraskelse. Planetgeologer hadde trodd at rotasjonen var for treg til å generere en tilstrekkelig signifikant dynamoeffekt for å opprettholde et magnetisk felt. Den andre passeringen ble hovedsakelig brukt til fotografering, mens den tredje ga mer informasjon om magnetfeltet. Informasjonen avdekket at magnetfeltet var svært likt jordens og støtet bort solvinden rundt planeten. Opprinnelsen til magnetfeltet er fortsatt usikker, og det finnes flere konkurrerende hypoteser.
25. mars 1975 gikk Mariner 10 tom for drivstoff. Banen kunne da ikke lengre kontrolleres og det ble besluttet å la romsonden slå av seg selv. Det antas at Mariner 10 fortsatt kretser rundt solen og passerer nær Merkur med få måneders mellomrom.
MESSENGER
NASA-sonden MESSENGER (MErcury Surface, Space ENvironment, GEochemistry, and Ranging) ble skutt opp 3. august 2004 fra Cape Canaveral om bord i en Boeing Delta II-rakett. MESSENGER gjorde flere nærpasseringer av planeter før den gikk inn i den riktige banen for å kunne kretse rundt Merkur. Romsonden passerte jorden (over det sentrale Kina) 2. august 2005 i en avstand av 2 348 km. Deretter passerte den Venus 24. oktober 2006 i en avstand av 2 987 km og 5. juni 2007 i en avstand av 313 km. Tre passeringer av Merkur fant sted 14. januar 2008, 6. oktober 2008, og 29. september 2009, alle tre i en avstand av 200 km. Det meste av halvkulen som ikke ble kartlagt av Mariner 10, ble kartlagt under disse passeringene. 17. mars 2011 gikk romsonden inn i bane rundt Merkur i en avstand av 197 km for å kartlegge resten av overflaten, og det første bildet fra banen ble innhentet 29. mars 2011. Det nominelle oppdraget med kartleggingen var opprinnelig et terrestrisk år. Da dette tidsrommet løp ut 17. mars 2012, og sonden hadde samlet nærmere 100,000 bilder, ble oppdraget utvidet til 17. mars 2013. Den 11. juli 2013 hadde sonden fullført 2,151 omløp og tatt mer enn 170,000 bilder. Den 30. april 2015 ble oppdraget avsluttet, ved at MESSENGER krasjlandet på Merkur.
Romsonden var konstruert for å øke kunnskapen på seks sentrale områder; Merkurs høye tetthet, dens geologiske historie, magnetfeltets natur, kjernens struktur, om der finnes is ved polene og hvor den tynne atmosfæren kommer fra.
Romsonden hadde utstyr til å fotografere Merkur i en høyere oppløsning enn det Mariner 10 gjorde. Sonden bar også med seg spektrometre for å studere grunnstoffene i kjernen og magnetometre å måle ladde partiklers hastighet. Detaljerte målinger av romsondens hastighet når den kretser ga informasjon om Merkurs indre struktur.
BepiColombo
Japan har sammen med European Space Agency skutt opp et romskip kalt BepiColombo som vil kretse rundt Merkur med to romsonder: en for å kartlegge planeten og den andre for å studere dens magnetosfære. Den opprinnelige planen omfattet også et landingsfartøy, men det ble fjernet. Sondene ble skutt opp med en Ariane 5-rakett 20. oktober 2018. Som MESSENGER, vil BepiColombo utføre nærpasseringer av planeter og passere Merkur et par ganger. Sondene vil plasseres i bane rundt Merkur i 2024 og vil studere Merkur i om lag ett år.
Sondene vil bære med seg utstyr som ligner på MESSENGERs, inkludert flere spektrometre som vil studere planeten i flere ulike bølgelengder; infrarød, ultrafiolett, røntgen og gamma. I tillegg til målinger av selve planeten vil BepiColombo undersøke den generelle relativitetsteorien med bedre nøyaktighet.
Sonden er oppkalt etter Giuseppe (Bepi) Colombo, en forsker som var den første til å fastslå karakteristikken til Merkur baneresonans med Solen og som i 1974 var involvert i planleggingen av Mariner 10.
Kenneth III av Skottland
Cináed mac Duib (moderne gælisk: Coinneach mac Dhuibh), anglisert som Kenneth III, tilnavn An Donn, «høvdingen» eller «den brune», (født før 967, død 25. mars 1005) var skottenes konge fra 997 og til sin død i 1005. Han var sønn av Dubh (Dub mac Maíl Coluim). Flere av de skotske kildene omtaler ham som Giric sønn av Kenneth sønn av Dubh, men det er tolket som en feil. En alternativ forklaring kan være at Kenneth hadde en sønn ved navn Giric som styrte sammen med sin far som konge.
Svært få detaljer finnes om det korte styret til Kenneth III. Det er klart at han var ansvarlig for drapet på sin forgjenger Konstantin III, et direkte resultat av en langvarig dynastisk strid om retten til å arve den skotske tronen. Han ble selv drept i et slag i 1005 av sin fetter Malcolm II i nærheten av Perth. Alle mannlige etterkommere av Kenneth III ble sporet opp og drept av Malcolm II, men den dynastiske striden fortsatte og førte til at Duncan I, barnebarn av Malcolm ble drept i 1040 av Macbeth som hadde giftet seg med Kenneths barnebarn Gruoch, kjent fra William Shakespeares drama som Lady Macbeth.
Styre og etterkommere
De primære kildene som omhandler livet og styret til Giric inkluderer oppslag i krøniker som er datert for årene 1251 og 1317. De kan bli funnet i Krønikene for pikterne og skottene samlet av William Forbes Skene. Krøniken til John av Fordun fra 1300-tallet nevner Giric som «Grim» eller «Gryme», og rapporterte at han drepte Malcolm II av Skottland. Charles Cawley, en moderne slektsforsker, advarer mot de sene dateringene til disse kildene. Giric er ikke omtalt i eldre kilder, noe som gjør hans eksistens tvilsom. John Bannerman har teoretisert at mac Duib, det gæliske etternavnet basert på farens navn til Kenneth III, utviklet seg til etternavnene Duff og MacDuff. I forlengelsen av dette var da Kenneth III den direkte stamfaren til klanen MacDuff som frambrakte mormaere og jarler av Fife fra 1000-tallet og fram til midten av 1300-tallet. Han bemerker at det er mulig at Giric kunne være den faktiske grunnleggeren av denne slekten ved å følge et mønster til flere skotske klaner som tilsynelatende ble grunnlagt av sønnesønner på deres eponym.
Den eneste hendelsen som er rapportert i Kenneths styre er drapet på Dúngal mac Cináeda ved Gille Coemgáin mac Cináeda, som rapportert av Annalene av de fire mesterne for året 999. Det er ikke sikkert at dette viser til hendelser i Skottland, og om en eller begge var sønner av denne Kenneth, eller den foregående Kenneth II av Skottland, eller noen andre person eller personer. Det kan ikke vites med sikkerhet. En «Gilla Caemgein, sønn av Cinaed» opptrer også i Ulster-annalene. Et oppslag fra året 1035 forteller om hans sønnedatter (uten navn) og hennes ektefelle Cathal, sønn av Amalgaid, som begge ble drept av Cellach, sønn av Dúnchad. Denne Cathal ble rapportert som konge av vestlige Laigin på Irland, muligens forbundet med kongene av Leinster. Denne konteksten er uklar, men det er sannsynlig at det er den samme Gille Coemgáin som er forbundet til Kenneth III.
Kenneths barnebarn, Gruoch, datter av Boite (Gruoch ingen Boite meic Cináeda) — William Shakespeares Lady Macbeth — var først hustru av Gille Coemgáin, mormaer av Moray, deretter av kong Macbeth; hennes sønn med Gille Coemgáin, Lulach (Lulach mac Gille Coemgáin), kom til etterfølge Macbeth som konge av Skottland, men kun kortvarig. Slekten Meic Uilleim, etterkommere av William fitz Duncan ved hans første ekteskap, var antagelig etterkommere av Kenneth; og Clann Mac Aoidh eller Klan Mackay hevdet også å nedstamme fra Kenneth III via Lulachs datter.
Teorien om at Klan MacDuff var etterkommere av Kenneth III var basert på deres nære forbindelser til de kongelige. Andrew av Wyntoun rapporterte at Malcolm III av Skottland (styrte 1058–1093) hadde gitt privilegiet til en «MacDuff, thane av Fife», å sette tronen på skottenes kong ved deres innsettelse. Mens John av Fordun har latt Malcolm III love den samme MacDuff uten navn at ville være den første mannen i kongeriket, andre etter kongen. Denne MacDuff uten navn opptrer jevnlig i fortellinger knyttet til Malcolm III framvekst til tronen, og ble senere udødeliggjort i Shakespeares dramafigur Macduff. Statusen til de påfølgende ledere av denne klanen som «senior offisielle for kongelig innvielse» synes å være bekreftet ved nedtegnelser innvielseseremonier for Aleksander II (styrte 1214–1249) og Aleksander III (styrte 1249–1286). Tidligere overhoder av denne klanen var «vitner til kongelige dokumenter langt mer hyppig» enn andre medlemmer av adelen. Deres navn er ofte listet blant de første av de verdslige vitnene, foran både innfødte skotske og anglo-normanniske adelige. Et antall av deres ledere på 1100-tallet tjenestegjorde som Justiciarus Scotie, øverste dommer i Skottland. Deres ledere hadde navnene Donnchadh (Duncan), Mael-Coluim (Malcolm), og Causantin (Konstantin), navn som også var delt av den kongelige familien. Å opprette et nært forholde til det regjerende kongehuset har fått Bannerman til å forslå at klan MacDuff hadde selv deres egen, lovlige krav på den skotske tronen. Det var et krav som de avsto fra å etterfølge, kompensert ved å få privilegier fra Malcolm III og hans etterkommere.
Tolkning
I løpet av 900-tallet var det dynastiske konflikter i Skottland mellom to rivaliserende grener av den kongelige slekt; den ene nedstammet fra Causantín mac Cináeda (Konstantin I, styrte 862-877), og den andre fra hans bror Áed mac Cináeda (styrte 877-878). John av Fordun hevdet at Kenneth II av Skottland (styrte 971-995) forsøkte å etablere nye regler for etterfølgelse til tronen som ville forsøkte å begrense og avgrense retten til tronen til hans egne etterkommere, og således ekskludere alle andre fordringshavere. Mens Konstantin III av Skottland (styrte 995-997) greide å komme seg på tronen, var han den siste kjente etterkommeren av Áed. Med hans død ga rivaliseringen mellom etterkommerne til Konstantin og Áed vei til en annen rivalisering mellom to nye kongelige slektslinjer, som begge nedstammet fra Konstantin.
Den ene linjen nedstammet fra Kenneth II og var representert av hans sønn Malcolm II. Den andre nedstammet fra hans bror Dubh (styrte 962-967) og var representert av Kenneth III. Verken Konstantin III eller Kenneth III greide å øke deres kontroll til Cumbria, som antagelig fungerte som en maktbase for Malcolm II. Han var den legitime arving i henhold til reglene for etterfølgelse til Kenneth II. Da Malcolm II greide å få Kenneth III drept, signaliserte den hans slektsgrens triumf. Han fortsatte å styre fram til 1034, hadde en lang tid på tronen og greide også å overlate tronen til sine egne etterkommere.
Men rivaliseringen mellom de to slektsgrenene overlevde Kenneth III. I 1033 drepte Malcolm II en etterkommer av Kenneth III. Gruoch, en annen etterkommer av Kenneth III var hustru av Macbeth, konge av Skottland (styrte 1040–1057), og hans rival av Duncan I (styrte 1034–1040) var sønnesønn og arving Malcolm II. De fortsatte den bitre feiden som hadde begynt århundret før.
De samtidige kongene av Strathclyde var også involvert i feiden, skjønt det er usikkert om de hadde dynastiske forbindelser med de tidligere skotske rivaliserende slektsgrenene. En teori er at de representerte en annen slektsgren av etterkommere av Donald II av Skottland (styrte 889-900), moe som er basert på ideen at Owen I av Strathclyde (død 937) var en sønn av denne kongen.
LARC-5
LARC-5 (Lighter Amphibious Resupply Cargo 5-ton) er et amerikansk, amfibisk, militært transportkjøretøy.
I alt ble omkring 950 LARC-5 produsert mellom 1962 og 1968 for den amerikanske hæren og for eksport til blant andre Argentina, Australia og daværende Vest-Tyskland.
LARC-5 har et åpent dekk for last med en kapasitet på 4 356 kg eller 20 fullt utstyrte soldater. En førerkabin med åpen bakvegg og tre seter er plassert helt foran. Skroget er konstruert av sveiset aluminium. I vannet gir en propell fremdrift på opptil 16 km/t. Noen LARC-5 ble også utstyrt med en løftekran bak kabinen med en kapasitet på 2 495 kg.
Hvit elefant (uttrykk)
Hvit elefant er et uttrykk for en dyr gjenstand som en eier har vanskeligheter med å kvitte seg med, og som koster mer i drift og vedlikehold enn den klarer å innbringe i form av inntekter eller nytte. Innenfor bistandssammenheng blir uttrykket brukt som betegnelse for et negativt eller mislykket bistandsprosjekt. Finansiering av store og kostbare infrastrukturprosjekter gjennom gavebistand er lite tilpasset lokale forhold, med kostnader til drift og vedlikehold som mottakerlandene ikke er i stand til å takle økonomisk. Dette fører til at investeringene ikke er bærekraftige, og at man ikke har oppnådd de resultater man i utgangspunktet har ønsket.
Uttrykket stammer fra de hvite elefanter i Sørøst-Asia, som ble sett på som hellige dyr og hverken kunne settes til arbeid eller drepes. Konger i Siam (dagens Thailand) gav for eksempel bort hvite elefanter i «gave» til sine fiender i et forsøk på å ruinere mottakeren gjennom sine kostnader tilknyttet til disse. Seniorforsker Tina Søreide ved Chr. Michelsens Institutt uttalte i et intervju med Aftenposten i august 2013 at bistandsbransjen generelt bruker intern sjargong, hvor uttrykket «hvite elefanter» blir trukket frem, både for å skjule kritikkverdige forhold, men også i frykt for å tråkke andre på tærne.
Teknisk Ukeblad publiserte i januar 2015 en artikkel om 12 vannkraftverk som endret verden, hvor Ingademningens tredje utbygging i Den demokratiske republikken Kongo ble presentert som Afrikas neste hvite elefant av interesseorganisasjonen International Rivers.
Rega (andre betydninger)
Rega kan referere til:
UC Sampdoria
Unione Calcio Sampdoria, som oftest bare kalt Sampdoria er en italiensk fotballklubb med opphav i byen Genova. Klubben ble grunnlagt i 1946 etter en fusjon mellom klubbene Sampierdarenese og Andrea Doria. Sampdoria hadde sin storhetstid på slutten av 80-tallet og begynnelsen av 90-tallet.
I 2007–2008-sesongen kvalifiserte Sampdoria seg til kvalifisering i UEFA-cupen etter seier i sommerens Intertoto-cup.
Sesongen 2008-2009 ble det en 13.-plass i tillegg til at de tapte cupfinalen mot Lazio.
Sesongen 2009-2010 ble en stor opptur for Dorias trofaste tilhengere da en meget variende sesong ble kronet med 4.-plass i Serie A og tilhørende Mesterligakvalifisering. Bærebjelkene denne sesongen var keeper Marco Storari (innleid fra Milan da førstekeeper Castellazzi ble skadet) midtbaneanker og kaptein Angelo Palombo samt spissduoen Antonio Cassano og Giampaolo Pazzini. Som bekreftelse på den store bragden Blucerchiati gjennomførte denne sesongen ble deres sportsdirektør Marotta samt hovedtrener Del Neri umiddelbart hentet av et hardsatsende og tilsynelatende ressursterkt Juventus.
Meritter
Vinner av Serie A
Vinner av Coppa Italia
Vinner av Cupvinnercupen
Spillerstall
Oppdatert 18. mars 2023.
Sigurd Njerve
Sigurd Njerve (Nilsen) (født 12. september 1971 i Bergen) er en norsk tidligere tresteghopper som representerte IL Norna-Salhus.
Han ble norgesmester i 1995, 1996 og 2000, og deltok under sommer-OL for Norge i 1996 i Atlanta i tresteg. Han var første nordmann over 17 meter, og har en personlig rekord på 17,01 m, satt i Helsingfors 1996.
Njerve deltok også i lengde, hvor han har en personlig rekord på 7,78 m.
Alou Diarra
Han spiller midtbane, og er også en del av. Diarra har spilt for flere andre klubber i sin karriere, og den startet i Louhans-Cuiseaux, før ferden gikk videre til Bayern München og Freiburg fra Tyskland.
Sommeren 2002 ble han Liverpool-spiller var han hele perioden på utlån i Frankrike i 3 forskjellige klubber, Le Havre, Bastia, hvor han i den siste klubben Lens ble kjøpt etter endt lån. Etter 2 år i Lens gikk turen videre til Lyon i Frankrike. Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Jan Eliasson
Jan Eliasson (født 17. september 1940) er en svensk diplomat. Siden 2000 har han vært Sveriges ambassadør i USA. I september 2005 tiltrådte han stillingen som president for FNs generalforsamling. 27. mars 2006 ble han utnevnt til utenriksminister i Sverige.
Biografi
Jan Eliasson er født og oppvokst i Göteborg. Han var utvekslingsstudent i Indiana i USA 1957–58 og er utdannet i økonomi.
I 1965 ble han ansatt i det svenske utenriksdepartementet, og tjenestegjorde utenlands i blant annet Paris, Bonn og Washington. I perioden 1983–1987 var han sjef for utenriksdepartementets politiske avdeling.
Rosenkjukemøll
Utseende
En liten (vingespenn 8-13 millimeter), kontrastrikt tegnet møll. Antennene er trådformede og omtrent tre fjerdedeler så lange som forvingene. Hodet er kledt med gulaktige, hårlignende skjell, mørkere på sidene. Forkroppen er brunsvart med en bred, lyst gulbrun stripe i midten. Forvingene er brunsvarte med store, kremhvite flekker langs kantene. Bakvingene er grå.
Jan Eliasson
Biografi
1980–86 deltok han i FNs meklingsoppdrag i krigen mellom Iran og Irak. 1988–92 var han Sveriges FN-ambassadør i New York, 1992–94 var han leder av FNs kontor for koordinering av humanitær innsats. I 1994–99 var han kabinettsekretær i UD, og siden 2000 har han vært Sveriges ambassadør i Washington, D.C., i USA.
Rosenkjukemøll
Levevis
Arten lever i gammel skog der det er rikelig med død ved der det vokser kjuker, larvene utvikler seg inne i disse. Arten har blitt registrert fra rosenkjuke (Fomitopsis rosea) på gran og fra eikemusling (Daedalea quercina) på eik, men kan trolig leve i andre arter også. Selv om den er regnet som en sjelden art, kan den være ganske tallrik på enkelte lokaliteter. Larvene lever inne i et silkerør og gnager ganger i kjuken. Den voksne sommerfuglene flyr om natten i juni-juli, men kan gjerne være noe oversett fordi de sjelden kommer til lys.
Utbredelse
Det er spredte funn av denne arten over mye av Europa. I Norge finnes den langs kysten av Øst- og Sørlandet vest til Vest-Agder. Den beslektede arten Agnathosia sandoeensis Jonasson, 1977 er bare kjent fra Gotska Sandön i Sverige og fra Latvia.
1. marineregiment
1. marineregiment ble først dannet i Philadelphia i Pennsylvania 27. november 1913. I de første årene ble regimentet hovedsakelig benyttet som en kampstyrke under USAs intervensjoner i Latin-Amerika fra 1898 (etter Den spansk-amerikanske krigen) til 1934. Under annen verdenskrig deltok regimentet først i slaget om Guadalcanal; deretter felttoget i New Britain i desember 1943 etterfulgt av det blodige slaget om Peleliu.
Kolon
Kolon er et skrifttegn, hovedsakelig brukt for å innlede et direkte sitat eller utsagn og for å innlede en oppramsing eller presisering. Kolon skrives som :.
Ordet «kolon» kommer fra latin colon (flertall cola) og gresk κῶλον, med betydning «lem, medlem».
Bruk i norsk
I vanlige setninger skrives kolon uten blank skilletegn foran, men med ett blankt skilletegn etter tegnet.
Direkte tale og sitat
Ved slike sitat skal det alltid være stor bokstav etter kolonet, selv om det opprinnelige sitatet ikke har stor bokstav. Liten bokstav brukes imidlertid dersom en siterer enkeltord eller -uttrykk.
Oppramsing
Kolon kan også brukes foran oppramsinger:
Når det som følger etter kolonet ikke er en helsetning (fullstendig setning) skal den innledes med liten bokstav. Navn skrives med stor bokstav på vanlig måte. Det skal brukes komma og ikke kolon når en oppramsing starter med f.eks, dvs eller nemlig:
I punktoppstillinger brukes kolon på samme måte som i sammenhengende tekst. En bruker vanligvis en blank linje før første punkt.
Forklaring og presisering
Kolon kan brukes mellom to hele vendinger, der den første innvarsler den andre:
Stor bokstav brukes dersom en helsetning følger etter kolontegnet. Ved en leddsetning (ufullstendig setning) brukes alltid liten bokstav.
Klokkeslett
Klokkeslett skrives vanligvis på norsk med punktum eller uten skilletegn. Den internasjonale standarden ISO 8601, som Norge har anerkjent, angir imidlertid skrivemåten for et tidspunkt som hh:mm:ss.
Divisjonstegn og forholdstall
Kolon brukes for å angi divisjon eller forholdstall. Det skal da være et blankt skilletegn både foran og bak tegnet.
Referanser
Kolon brukes ofte i referanser mellom forfatternavn og tittel. Det følgende eksempelet bruker Wikipedias Mal:Kilde_artikkel:
Bruk i datateknologi
I webadresser og URI brukes kolon for å skille et skjemanavn og en skjemaspesifikk streng. Eksempel på skjemanavn er ftp, http og mailto.
Bruk i lydskrift
Det internasjonale fonetiske alfabetet definerer et spesielt kolon-tegn laget av to trekanter for å representere en lang vokal eller konsonant i lydskrift. Mange ordbøker bruker imidlertid vanlig kolon.
Bundaberg
Bundaberg er en by i delstaten Queensland i Australia. Byen ligger ved Burnett-elva omtrent 385 km nord for delstatshovedstaden Brisbane og 15 kilometer fra kysten. Bundaberg er regionalt senter for regionen Wide Bay-Burnett.
Den lokale aborginerstammen er Gurang Gurang-folket.
Historikk
Den europeiske bosetningen av Bundaberg ble grunnlagt av tømmerhuggerne Bob og George Stewart og Lachlan Tripp i 1867. De første jordbrukerne fulgte kort tid etter. Tømmerhogst var den første etablerte industrien i Bundaberg. I 1868 ble det opprettet et sagbruk ved Burnett-elva. Bosetningen ble oppmålt og døpt Bundaberg i 1870.
Kort tid etter ble sukkerrør innført og sukkerindustrien kom senere til å bli hjørnestensnæringen i Bundaberg. Den tidlige sukkerindustrien var avhengig av Kanakas-folket som arbeidet i nær-slaveri. Bundaberg fikk status som town i 1903 og city i 1913.
Industri
Hovedindustrien i Bundaberg er basert på sukkerrør. Omfattende sukkerrøråkere er etablert i nærområdet og flere bedrifter baserer seg på å prosessere sukkeret. En av byens best kjente eksportartikler er Bundaberg Rum som er laget av melasse et biprodukt av sukkerprosesseringen. Det eksisterer også et omfattende vanlig jordbruk rundt Bundaberg. Tidligere
Turisme er en viktig industri i Bundaberg. Bundaberg ligger nær den sørlige delen av Great Barrier Reef ikke langt fra Lady Elliot og Lady Musgrave-øya. De lokale strendene er også populære blant turistsmål.
Klima
Bundaberg har et subtropisk klima med varme sommere og milde vintere.
Transport
Bundaberg ligger ved slutten av Isis Highway (State Route 3). Mange ekspressbusser stopper også i Bundaberg. Bundaberg lufthavn har flyvninger til Brisbane og Lady Elliot-øya. Ved lufthaven er det også en campus av Central Queensland University. Småflyprodusenten Jabiru Aircraft holder til i Bundaberg.
Franz Delitzsch
Franz Julius Delitzsch (født 23. februar 1813, Delitzsch i kongedømmet Sachsen i Rhinforbundet, død 4. mars 1890 i Leipzig i keiserriket Tyskland) var en tysk luthersk teolog med spesialfelt i hebraisk. Han hadde professorat i teologi ved universitetet i Rostock fra 1846 til 1850, i Erlangen frem til 1867, og deretter i Leipzig frem til sin død. Delitzsch skrev mange kommentarer til Bibelens bøker, om jødiske antikviteter, om bibelsk psykologi, om jødisk poesi og om kristne apologeter.
Han forsvarte det jødiske samfunnet mot anti-semittistiske angrep og oversatte NT til hebraisk. I 1880 etablerte han «Institutum Judaicum» i Leipzig for å trene misjonærer til å arbeide blant jøder.
Delitzsch er kjent for sitt samarbeid med J. F. K. Keil (1807–1888) om en serie kommentarer til hele GT. Han er også kjent for sin oversettelse av NT til hebraisk.
Hans sønn, Friedrich Delitzsch (1850–1922), var lærer i assyrisk og skrev om det assyriske språk, litteratur og historie.
FFA
FFA kan vise til:
Avgiftsfri diesel
Avgiftsfri diesel er betegnelse på et dieselprodukt som markedsføres i Norge og som ikke er belastet med veibruksavgift (ny betegnelse fom. statsbudsjettet for 2011), og derfor er den billigere enn vanlig diesel. Merverdiavgift beregnes som normalt. Kjøretøy som er ment for vegtrafikk har ikke lov å bruke avgiftsfri diesel, men båter, anleggsmaskiner, motorredskap, stasjonærmotorer og andre kjøretøy som ikke er ment for vegtrafikk kan benytte avgiftsfri diesel. Avgiftsfri diesel brukes mye innen jordbruk, og mest til traktorer.
For å kunne skille mellom avgiftsfri og vanlig diesel, og for at Statens vegvesen og Tolletaten skal kunne kontrollere eventuell ulovlig bruk, har avgiftsfri diesel grønn farge (tidligere rød) og er tilsatt sporstoff.
Tidligere måtte eiere av dieselkjøretøy betale veiavgift pr kilometer de hadde kjørt. Denne avgiften ble erstattet med en drivstoffavgift. Fordi man ikke skulle ramme anlegg eller båttrafikk ble det innført avgiftsfri diesel.
Avgiftsfri diesel blir solgt på de fleste bensinstasjoner.
King Haakon Bay
King Haakon Bay er en vik på sørkysten av øya Sør-Georgia. Vika er omtrent 9,6 km lang og 2,4 km bred. Vika fikk sitt navn i 1912 av norske hvalfangere som oppkalte den etter Kong Haakon VII.
Queen Maud Bay ligger like i nærheten.
Ernest Shackleton kom til Cave Cove i King Haakon Bay i mai 1916 på jakt etter hjelp for sine skipsforliste mannskaper på Elefantøya.
Brian Diemer
Brian Lee Diemer (født 10. oktober 1961 i Grand Rapids, Michigan) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver som hovedsakelig konkurrerte på 3000 meter hinder. Han er best kjent for å ha vunnet bronsemedalje på distansen under OL 1984 i Los Angeles.
Villa del Rosario (Uruguay)
Villa del Rosario er en by i Lavalleja-departementet i det sørlige Uruguay. Byen hadde om lag 149 innbyggere i 2011.
Befolkning
Villa del Rosario har 149 innbyggere (Beregning 2011)
Lara
Lara er et kvinnenavn med flere opprinnelser. Det er:
Lára er en islandsk form av kvinnenavnet Laura, som er en opprinnelig italiensk kortform av Laurentia.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Møllendal gravplass
Møllendal gravplass (tidligere Møllendal kirkegård) ligger mellom Haukeland universitetssykehus og Danmarks plass i Bergen. Kirkegården ble innviet den 7. september 1874 og er senere utvidet flere ganger. Dette er den største gravplassen i Bergen. Jonas Lies vei og Klaus Hanssens vei passerer kirkegården på oppsiden, og Møllendalsveien og Store Lungegårdsvannet på nedsiden.
På gravplassen står to gravkapeller som ble tatt i bruk i 1971. Det tidligere Håpets kapell kalles nå Lille kapell og har 50 sitteplasser. Troens kapell kalles nå Store kapell og har 150 sitteplasser.
Norvegiana
Norvegiana er et filatelistisk samleområde som består av norske motiver, eller motiver med norsk tilknytning, avbildet på utenlandske frimerker, stempler og postale helsaker. Samlere av dette filatelistiske området er organisert i en klubb kalt Norvegiana Brevklubb, som ble stiftet i august 1992. Klubben har idag cirka 30 medlemmer, og gir ut medlemsbladet Norvegiana-Nytt per e-post til medlemmene en gang per måned. Hjemmesiden finnes under Norsk Filatelistforbunds sider.
Thibaut Pinot
Thibaut Pinot (født 29. mai 1990 i Mélisey, Haute Saône) er en profesjonell fransk landeveissyklist. Han sykler for det profesjonelle WorldTourlaget Groupama-FDJ.
Hans beste sammenlagtresultat i et treukers ritt er tredjeplassen sammenlagt i Tour de France 2014 som også gav ham ungdomstrøya. Han har vunnet etapper i alle tre Grand Tours.
Lavras
Lavras er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Paul Thyness
Paul Thyness (født 10. april 1930 i Aker ved Oslo, død 30. mars 2016 i Oslo ) var en norsk politiker (H). Han var stortingsrepresentant for Oslo 1965–1981 og statssekretær for statsminister John Lyng i 1963.
Han var sønn av farmasøyt Sigvald Arnfinn Thyness og Aslaug Andersen. Han giftet seg i 1956 med lærer Ellen Marie Smemo. Sammen fikk de to barn, Therese Thyness Fagerhaug og høyesterettsdommer Erik Thyness. Han kone Ellen var datter av biskop Johannes Smemo og Marie Bjønness-Jacobsen. Etter artium ved Frogner skole i 1948 studerte han statsvitenskap og historie ved Universitetet i Oslo, hvorfra han ble mag.art. og cand.philol. i 1955. I studietiden var han styremedlem i Det Norske Studentersamfund, formann i Den Konservative Studenterforening, skribent i Kvartalstidsskriftet Minerva og journalist i Morgenbladet.
I 1956 ble Thyness ansatt som utredningsleder i Høyre og sekretær for partiets programkomité, ledet av John Lyng. Thyness og Lyng samarbeidet også nært som henholdsvis leder og sekretær for stortingsgruppen i første halvdel av 1960-årene. Ved Lyngs regjeringsdannelse høsten 1963 ble Thyness hans statssekretær. Thyness var innvalgt på Stortinget fra Oslo 1965–1981, og satt i forsvarskomiteen 1965–1973, utenriks- og konstitusjonskomiteen 1973–1977 og finanskomiteen 1977–1981.
Thyness viste et bredt internasjonalt engasjement som president i NATOs parlamentariske forsamling 1978–1980, styreformann i NUPI 1972–1978 og 1988–1992 samt president i Nordmanns-Forbundet 1975–1980. Etter tiden som stortingsrepresentant var Thyness assisterende administrator i FNs utviklingsprogram (UNDP) i New York til 1988, hvoretter han ble president i hjelpeorganisasjonene CARE Norge og CARE International. Han var også formann i Norges Banks representantskap 1992–1998.
Mathieu Valbuena
Mathieu Valbuena (født 28. september 1984) er en fransk fotballspiller som spiller for den greske klubben Olympiakos.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika og Fotball-EM 2012 i Polen og Ukraina.
Uvularer
Uvularer er konsonanter som uttales med bakre del av tunga mot drøvelen (uvula), altså lenger bak i munnen enn velarer. Uvularer kan være plosiver, frikativer, nasaler, vibranter eller approksimanter. Uvulare affrikater finnes, men er veldig sjeldne, og finnes kun i noen afrikanske språk og indianerspråk.
De uvulare konsonantene i det internasjonale fonetiske alfabetet er: