cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Uplift Mofo Party Plan
The Uplift Mofo Party Plan er det tredje studioalbumet av det amerikanske rockebandet Red Hot Chili Peppers. Albumet ble produsert av Michael Beinhorn og gitt ut i 1987 på EMI America. Albumet er det første og eneste hvor samtlige av de opprinnelige medlemmene bidrar; Anthony Kiedis, Flea, Hillel Slovak og Jack Irons. Året etter utgivelsen, den 25. juni 1988, døde Hillel Slovak av en heroinoverdose, noe som også fikk Jack Irons til å slutte i bandet. The Uplift Mofo Party Plan er det første albumet av Red Hot Chili Peppers som nådde albumlista Billboard 200, med plass nummer 148 som høyeste plassering. Det har siden blitt sertifisert med gull.
Sporliste
Alle sanger ble skrevet av Flea, Jack Irons, Anthony Kiedis og Hillel Slovak, unntatt hvor annet oppgis.
Endotoksin
Endotoksiner er potensielt giftige, naturlige komponenter som finnes i patogene organismer som f.eks bakterier.
LPS (lipopolysakkarid) er et prototypisk eksempel på et endotoksin og av historiske grunner brukes ofte LPS som et generelt navn på endotoksiner.
I kontrast til et eksotoksin, som produseres av bakterien,for så å skilles ut i løselig form, er endotoksiner en bestanddel av den gram-negativ bakteries egen cellevegg, som først skilles ut, og kan bli toksisk når cellen lyserer. Fordi endotoksiner først frigis når cellen dør, har de som regel lavere toksisk effekt enn eksotoksiner som kan skilles ut kontinuerlig mens cellen vokser. Den er et relativt svakt immunogen. Immunresponsen ikke sterk nok til å nøytralisere toksinet.
Kensington and Chelsea
Kensington and Chelsea (eg. The Royal Borough of Kensington and Chelsea) er en bydel i vestre del av det indre London. Den ble opprettet i 1965 ved at bydelene Kensington og Chelsea ble slått sammen. På grunn av at flere kongelige residenser ligger innenfor bydelen kalles den en «Royal Borough», mens andre bydeler kalles «London Borough».
Med en befolkningstetthet på over 13 000 pr. km² er bydelen den tettest befolkede administrative enhet i Storbritannia.
Montanisme
Montanismen var en kristen retning som oppsto i Oldkirken i det 2. århundre. Bevegelsen ble dannet rundt frygieren Montanus, som døde omkring 170.
Montanistene vant mange tilhengere i Lilleasia. Til tross for at de møtte motstand fortsatte de å eksistere en lang stund etterpå og nevnes helt frem til 500-tallet. En av de mest kjente montanistene var teologen Tertullian. En av de varige effektene av montanistene var at de var med på å etablere tanken om at åpenbaringen var avsluttet med den apostoliske tidsalder (og Ireneus ble sett på som den siste i denne tradisjonen).
548 Kressida
548 Kressida er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 14. oktober 1904 av Paul Götz fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Cressida er en trojansk kvinne, som ikke opptrer i klassisk gresk mytologi men først er nevnt i middelalderversjoner av legenden. Hun er en av tittelpersonene i William Shakespeares Troilus og Kressida.
Det Almindelige Lutherske Samfund
Det Almindelige Lutherske Samfund ble stiftet rundt 1952 av Ole Hetland og Abraham Larsen. Menighetsmedlemmene kalles ofte for «Larsane», etter grunnleggeren. Menigheten ble opprettet som følge splittelser i Det Almindelige Samfund, der de mer «liberale» dannet en ny menighet.
Nattruten
Nattruten var i perioden 1892-1974 en kystrute for passasjerer, post og gods mellom Sandnes/Stavanger, Haugesund og Bergen. Ruten ble drevet som en samseiling mellom Sandnæs Dampskibs-Aktieselskab og Det Stavangerske Dampskibsselskab. Frem til midt på sekstitallet var ruten viktigste kommunikasjon mellom Stavanger og Bergen og en av landets viktigste skipsruter.
Samseiling med Det Stavangerske Dampskibsselskab
HSD hadde lenge sett med bekymring på Rogalandsdominansen i trafikken mellom Bergen og Stavanger og SDAs nye, vellykkede nattrute gjorde ikke dette bedre. I 1895 var der samtaler mellom DSD, SDA og HDS der hensikten var å regulere rutefarten mellom byene. I 1897 oppgav HSD også å ville starte nattseilinger på strekningen. DSD på sin side ønsket ikke et sterkere HSD i ruteområdet og inngikk derfor et samarbeid med SDA slik at ruten ble utvidet til seks ukentlige seilinger. De to selskapene vant dermed på mange måter konkurransen og nattruten utviklet seg raskt til å bli viktigste kommunikasjon mellom Stavanger og Bergen og skulle beholde denne posisjonen de neste 60-70 årene. DSD benyttet først nybygde «Stavanger» (1) på to av selskapets tre seilinger (fra Stavanger mandag og onsdag) og det eldre lokalruteskipet «Haukelid» på den siste (fredag). SDA benyttet «Sandnæs» (1) i sine tre seilinger (tirsdag, torsdag og lørdag). «Haukelid» viste seg snart for liten for ruten og «Stavanger» overtok også denne seilingen. SDA fikk i 1903 levert en ny og større «Sandnæs» (2) som overtok selskapets tre seilinger. Gamle «Sandnæs» (1) ble da solgt til DSD for bruk i lokalrutefart i Ryfylke som «Sandeid».
Parhestene «Stavanger I» og «Sandnæs»
Bergensbanen var under bygging etappevis for å åpnes i 1909. Ettersom nattruten i korrespondanse med dagtoget ville bli Rogalands raskeste forbindelse med hovedstaden, gjorde forventningene om økt trafikk at DSD kontraherte et nytt og større nattruteskip som ble levert i 1909 som «Bergen». Men da Bergensbanen åpnet november 1909 økte trafikken snart over forventning. Både DSD og SDA fikk derfor i 1914 overlevert de jevnbyrdige nattruteskipene «Stavanger I» og «Sandnæs» (3). Gamle «Sandnæs» (2) ble nå omdøpt «Gann» og benyttet som avløser. «Stavanger I» gikk fra nå av i tre av DSDs seilinger, «Bergen» gikk i den siste, mens «Sandnæs» gikk alle SDA tre seilingsdager. De to nye skipene skulle i mange år bli parhestene i ruten, gjenstand for hyppig sammenligning og en viss prestisjekonkurranse mellom de to nabobyene. «Stavanger I» var penest og gikk raskest i godt vær, mens «Sandnæs» hadde flottest innredning og holdt sine 12 knop uansett vær. Men begge skip med mannskap opparbeidet seg et enestående rykte for punktlighet og sikker navigasjon.
Forsøk med dagrute på nattrutestrekningen
HSD ble ikke stående helt utenfor samarbeidet. I 1897 kom nattruteselskapene til en slags avtale med HSD som bla. innebar en samordning av fraktsatser på strekningen. I 1899 kom også HDS’ ruter på strekningen med i avtalen. I 1914 ble samarbeidet forsøkt utvidet ved at DSD, SDA og HSD startet en hurtig-dagrute mellom nattrutens anløpsteder i korrespondanse med nattoget på Bergensbanen. SDA satte inn «Gann», DSD satte inn «Bergen», mens HSD satte inn «Stord» og året etter den noe større «Ullensvang». Mens nattruten var god butikk, slet den nye dagruten med å oppnå godt driftsresultat. Ruten fortsatte frem til 1917, da den ble innstilt på grunn av begrenset tilgang på kull som følge av første verdenskrig. Dagruten kom i gang igjen 1. juli 1919, men gikk med underskudd og ble endelig nedlagt 24. januar 1920.
Bitter rutekrig
I 1925 skjedde noe som satte det til da gode samarbeidet mellom de to nattruterselskapene på en alvorlig prøve. SDA besluttet å opprette en kystrute på Sandnes-Stavanger-Oslo i konkurranse med DSDs godt innarbeidede kystrute på samme strekning. Seilingene kom i gang i mars 1927. I de påfølgende årene fikk SDAs rute økt kapasiteten til to skip der et hadde samme seilingsdag som DSD. Dette ble ikke tatt nådig opp av DSD og konflikten var et faktum. DSD besluttet å sette inn støtet i nattruten som før 1927 hadde vært SDAs eneste rute. 12. juli 1929 satte DSD inn det nybygde, større kystruteskipet «Kronprinsesse Märtha» (egentlig tiltenkt kystpostruten Stavanger-Oslo) i «Stavanger I»s nattruteseilinger, mens sistnevnte ble satt inn som ekstra skip på SDAs tre ukentlige seilingsdager. Disse dagene ble «Sandnæs» og «Stavanger I» gående parallelt i ruten med identiske rutetider i det som etterhvert fortonte seg som ren kappkjøring til publikums forundring. Dette kunne ikke fortsette lenge og i mars 1930 ble striden avgjort i Handelsdepartementet. SDA måtte trekke et av sine skip ut av ruten på Oslo, mens nattruten gikk tilbake til det vante mønsteret.
Andre verdenskrig
Andre verdenskrig skulle ramme nattruten særlig hardt med hele tre totalforlis der to medførte store tap av menneskeliv. Nattruten ble innstilt 9. april 1940 som følge av krigshandlingene. Både «Stavanger I» og «Sandnæs» ble kort tid etter rekvirert av tyske Kriegsmarine. Da nattruten kom i gang igjen 21. mai, ble nattseilinger vurdert å være for risikabelt. Ruten ble derfor utført som dagseilinger med ulike reserveskip, -bla. DSDs lokalruteskip «Saude» (ex. «Stavanger») og i mai ble også SDAs kystruteskip fra Oslo-ruten «Jadarland» satt inn i nattruten. Men «Jadarland» forliste alt 31. mai på sin første tur i nordgående nattrute på Slettå nord for Haugesund etter å ha gått på en mine. 24 mennesker omkom. 13. november 1944 gikk «Saude» i nordgående nattrute, da den ble pårent av en tysk ubåt i Vatlestraumen sør for Bergen og sank uten tap av menneskeliv. Verre gikk det 21. februar 1945. DSDs kystruteskip «Austri» som nå var satt inn i nattruten ble senket av britiske fly ved Stord. Rundt 30 mennesker omkom, mens rundt 100 ble reddet av båter som kom til. Tallene er usikre fordi skipet hadde ombord et større antall russiske- og polske, kvinnelige krigsfanger i tillegg til et ukjent antall tyske militære.
Fredstid og nye skip
Etter krigen fortsatte nattruten som dagrute frem til 1. september 1945. Den første tiden gikk «Stavanger I» støttet av «Bergen» for DSD, mens «Gann» gikk for SDA. «Sandnæs» ble tilbakelevert SDA etter tysk rekvirering i rasert tilstand. Etter et verkstedsopphold kunne skipet igjen gå inn i ruten sammen med «Stavanger I», men de to dampskipene var tross sin popularitet i ferd med å bli utdaterte. Både DSD og SDA kontraherte derfor moderne, motordrevet tonnasje for ruten. Begge de to nye skipene ble levert våren 1950. SDA hadde siden før krigen planlagt å kontrahere et større og raskere nybygg til nattruten. Krigen forsinket disse planene, men i mars 1950 ble til slutt nye «Sandnes» levert fra Nylands Verksted. I Sandnes møtte rundt 6000 mennesker på kaien for å ta i mot skipet, som med loggende master og svært vellykkede proporsjoner snart fikk rykte som kystens vakreste skip. Gamle «Sandnæs» ble nå omdøpt «Soma» og ble reserveskip, men kom i praksis lite i bruk. Det eldre reserveskipet «Gann» nå ble avhendet for å bli det første av en senere lang rekke skoleskip med dette navnet. DSD på sin side løste utfordringen med en svært omfattende ombygning. Etter krigen ble innkjøpt to utrangerte, amerikanskbygde ubåtjagere. Den første var med stort hell bygd om til datidens største og raskeste norske lokalruteskip «Haugesund» som kom i fart i 1947. Nå ble den neste bygd om til nattruteskipet «Stavanger» og kom i fart 22. mars 1950. Gamle «Stavanger I» ble omdøpt «Kong Sverre», men beholdt en ukentlig seiling med avgang fra Stavanger hver mandag gjennom hele femtitallet.
Nattrutens gullalder
Femtitallet ble en gyllen tid for nattruten med stor trafikk, komfortable skip og gode økonomiske resultat. I 1948 var det årlige passasjertallet 65 000, mens det på femtitallet stabiliserte seg rundt 80 000. Som et urverk avgikk hver eneste kveld kl.21 uansett vær et nattruteskip Skansekaien i Stavanger og satte kursen nordover ut Byfjorden og over Boknafjorden. Passasjerene til Bergen fant nok snart sine lugarer, mens de reisende til Haugalandet holdt seg våkne i salongene. Kl.22.30 anløp skipet raskt Føresvik på Bokn, fortsatte mot Kopervik der det anløp en time senere, før det fortsatte videre nordover Karmsundet til Haugesund hvor skipet gikk inn i Smedasundet og ankom indre kai kl.01.15. Etter ekspedering av gods, post og passasjerer, fortsatte skipet videre nordover Slettå mens de reisende fra Haugesund gikk til ro i sine lugarer. Rundt kl.03 møttes nord- og sørgående nattrute på Bømlafjorden. Leirvik ble anløpt kl.03.45 før skipet fortsatte mot Bergen der det ség til kai ved Bradbenken om morgenen kl.07. Retur til Stavanger var neste kveld kl.22 med anløp av Leirvik kl.02, Haugesund kl.05, Kopervik og Føresvik og endelig Stavanger kl.07.30. Gjennom hele femtitallet utførte parhestene «Stavanger» og «Sandnes» tre seilinger hver, mens gamle «Kong Sverre» utførte sin ene seiling. På begynnelsen av sekstitallet oppsto en viss misnøye med «Kong Sverre» som nå var blitt DSDs siste dampskip. Rederiet ønsket ikke å bygge noe nytt skip for nattruten og satte i stedet 23. desember 1962 inn det noe større «Kronprinsesse Märtha», som i 1948 var ombygd til motordrift og betydelig modernisert etter et havari i 1956. «Kong Sverre» gikk i opplag en tid før den gikk til opphugging.
Hydrofoilen
Men tidene var i forandring. I 1955 hadde Flesland flyplass åpnet og SAS startet flyrute Flesland-Sola. Flyreiser var ennå ikke for folk flest og nattrutens pålitelighet skulle det ta tid før flyrutene kunne tangere. Men mot slutten av femtitallet var det likevel tydelige tegn på at trafikkmønsteret ville endre seg og DSD ble overbevist om at de reisende snart ville etterspørre betydelig kortere reisetid mellom vestlandsbyene enn det nattruten kunne tilby. Rederiet planla å møte utfordringen ved å starte en dagrute med hurtiggående hydrofoilbåter på nattrute-strekningen, noe som skulle vise seg å være et fremtidsrettet grep. Det var naturlig å invitere SDA med i prosjektet og det ble besluttet at SDA skulle eie 40%, mens DSD eide 60% og hadde driftsansvar for ruten. Dermed ble Norges første rutegående hydrofoil kontrahert fra et verft på Sicilia. Denne ble levert i mai 1960 som «Vingtor», mens søsterskipet «Sleipner» fulgte året etter. Etter en periode med barnesykdommer ble de to hurtigbåtene pålitelige, og passasjerene begynte å venne seg til å fly lavt over bølgene i 35 knop i de flylignende kabinene. Kontrasten til gamle «Kong Sverre»s salonger kunne nok ikke blitt større. Men hydrofoilene hadde kun sesong mellom april og november og sto på land i Stavanger hver vinter, så nattruten hadde fortsatt sin berettigelse. I hydrofoilrutens første driftsår 1960 var nattrutens passasjertall solide 67 780, men «Vingtor» fraktet likevel alene 40 000 passasjerer, noe som var noe av et tankekors. Utover sekstitallet tapte nattruten passasjerer til hydrofoilen jevnt og trutt, tendensen var ikke til å ta feil av.
Midtstigen holdeplass
Midtstigen holdeplass er en nedlagt holdeplass på Numedalsbanen ved Midtstigen i Nore og Uvdal kommune i Buskerud. Holdeplassen ble åpnet under navnet Mittstigen den 1. juli 1929, to år etter åpningen av selve banen. Holdeplassen skiftet til nåværende navn i 1941. All trafikk ble vedtatt nedlagt på Numedalsbanen mellom Rollag stasjon og Rødberg stasjon ved årsskiftet 1988/1989, noe som førte til en nedleggelse av holdeplassen.
Midtstigen ligger 182,29 kilometer fra Oslo S og består av en kortere plattform i tre samt et mindre leskur.
Nattruten
Motbakke
Nattruten hadde frem til sekstitalet vært lagt opp slik at hvert selskap (og skip) hadde faste seilingsdager og at begge selskap måtte holde avløserskip. Fra våren 1964 ble ruten endret til alternerende samtidig som DSDs «Kronprinsesse Märtha» felles avløser i ruten slik at SDAs «Soma» kunne avhendes. Biltransport utgjorde utover sekstitallet en økende utfordring. På alle tre skip i ruten måtte bilene heises om bord og settes på dekk. I 1965 ble diskutert mulighetene for å kontrahere et mer fergelignende nattruteskip med bildekk, men diskusjonen kom trolig for sent. I 1968 var planene for nytt riksvegfergesamband over Boknafjorden klare. Og da fergesambandet åpnet i 1970 var det klart at trailere kom til å overta store deler av nattrutens godstrafikk. Nattruteselskapene forsøkte å møte dette med å selv starte en felleseid godsbilrute. Det var nå helt klart at nattruten var på hell. I 1970 var passasjertallene sunket til 47 032, mens hydrofoilene fraktet 127 351. I 1972 viste regnskapet for den tidligere så bunnsolide ruten tap og man besluttet å endre ruten til en 50/50 pool-ordning mellom rederiene og redusere til to alternerende skip. Gamle «Kronprinsesse Märtha» hadde størst lastekapasitet, og derfor var det nyere «Stavanger» som 1. oktober 1972 ble tatt ut av ruten.
Nattruten nedlegges
I 1973 ble hydrofoilruten Stavanger-Haugesund-Bergen endret. Nå kom HSD inn som 25% partner ved siden av de to nattruterederiene DSD (45%) og SDA (30%), samtidig ble neste generasjons hurtigbåter egnet til helårs drift kontrahert; westamaraner. Selve ruten kom i drift etter nytt helårsopplegg i juni 1974 og ble markedsført som Flaggruten. Nå vurderte man nattruten ikke å fylle noen viktig funksjon lengre og 31. august 1974 gikk «Kronprinsesse Märtha» og «Sandnes» sine siste turer i nattruten før ruten ble nedlagt dagen etter. Ruten ble forsøkt opprettholdt en tid som ren godsrute med innleide fraktefartøy «Fevåg» og «Snertholm». Etter noen år ble ruten innarbeidet i DSDs øvrige godsrutesystem langs kysten og utført med egne skip.
Med nedleggelsen av nattruten ble en æra avsluttet i samferdselen på vestlandet. Nattruten hadde vært selve stamruten mellom Stavanger og Bergen i rundt 80 år og representerte en ubrutt tradisjon i denne perioden. Nattruteavgangene var i Stavanger og Bergen begivenheter hver kveld som ofte samlet skuelystne. På de mellomliggende stedene Føresvik, Kopervik, Haugesund og Leirvik betød nattruteanløpene nattlig travelhet på kaier som etterpå lå stille tilbake.
Nattrutens kulturminner
Da gamle «Kong Sverre» ex. «Stavanger I» gikk til opphugging i 1963, ble røkesalongen demontert og gitt bort til Stavanger Sjøfartsmuseum, hvor den etter hvert ble bygget inn i museets faste utstilling. Det samme skjedde da gamle «Sandnæs» (da som losjiskip «Hustel») gikk til opphugging. I 1972 ble deler av i sin tid så påkostede innredningen demontert og senere bygget inn i den faste utstillingen ved Norsk Sjøfartsmuseum på Bygdøy i Oslo. Men viktigere er at skipet som i sin tid ble omtalt som kystens vakreste, «Sandnes» fra 1950, i 2007 kom hjem til Sandnes etter mange år som skoleskip. Grønnmalt og med sitt gamle navn seiler det gamle nattruteskipet videre som Norges største veteranskip og det eies nå av Dampskibsselskab AS. Også «Kronprinsesse Märtha» fra 1929 eksisterer mot alle odds fortsatt og ligger i 2010 som hotellskip i Stockholm.
Thalos
Thalos var en fiktiv elv fra J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard i det første tidevervet. Denne elva var en av de elvene som rant inn i elva Gelion, som var den største elva i øst Beleriand. Thalos hadde sitt opphav i Ered Luin (Blåfjellene).
Det var ved Thalos utspring i Ered Luin at Finrod møtte de første mennene som kom inn i Beleriand.
List of Middle-earth rivers Thalos Ossiriand
William Edmund Ironside, 1. baron Ironside
William Edmund Ironside, 1. baron Ironside, (født 6. mai 1880, død 22. september 1959) var en britisk offiser (feltmarskalk) i British Army som spilte en vesentlig rolle som sjef for de britiske styrkene i Persia i 1920-21. Under første del av andre verdenskrig tjenestegjorde han som sjef for det britiske imperiets generalstab.
Bakgrunn og virke
Ironside ble innrullert i det kongelige artilleriregiment (RA) i 1899, og tjenestegjorde gjennom hele den andre boerkrigen, fulgt av en kort periode hvor han spionerte på de tyske kolonistyrkene i Sørvest-Afrika. Da han kom tilbake til vanlige plikter, tjenestegjorde han ved staben til en regulær hærdivisjon i løpet av de første to årene av den første verdenskrig før han ble utnevnt til staben av den nylig opprettede 4. kanadiske divisjon i 1916. I 1918 ble han gitt kommandoen av en brigade ved vestfronten, men ble raskt forfremmet til å kommandere den allierte intervensjonsstyrken i nordlige Russland i 1919 under den russiske borgerkrigen, deretter en allierte styrke som okkuperte Tyrkia, og til sist en britisk styrke i Persia i 1921. Han ble tilbudt posisjonen som kommandant av de britiske styrkene i Irak, men var ikke i stand til ta posisjonen grunnet skader fra en flyulykke.
Han kom tilbake til hæren som kommandant av den militære skolen Staff College i Camberley i Surrey hvor han fremmet ideene til generalmajor og militærhistorikeren J.F.C. Fuller, en forkjemper for mekanisering og bruken av stridsvogner. Han kommanderte senere en divisjon og militære distrikter i både Storbritannia og India, men hans unge alder og direkte framtoning begrenset hans karrieremuligheter, og etter å ha blitt forbigått til overta posisjonen som sjef for det britiske imperiets generalstab (CIGS) i 1937, ble han guvernør av Gibraltar, en tradisjonell utnevnelse før pensjonering. Han ble tilbakekalt fra sin «eksil» på midten av 1939, utnevnt til generalinspektør for de oversjøiske styrker, en rolle som de fleste observatører forventet at han deretter vil bli gitt kommandoen over de britiske ekspedisjonsstyrker (BEF) ved utbruddet av den andre verdenskrig.
Imidlertid, etter en del politisk manøvrering ble general John Vereker, 6. vicomte Gort, gitt denne kommandoen, og Ironside ble utpekt som den nye lederen for det britiske imperiets generalstab. Ironside selv mente at han var midlertidig uegnet for jobben, men følte seg forpliktet til å akseptere den. Tidlig i 1940 argumenterte han tungt for alliert intervensjon i Skandinavia, men denne planen ble oppgitt i siste liten da den finsk-russiske vinterkrigen ble avsluttet. I løpet av Nazi-Tysklands invasjonen av Norge og slaget om Frankrike hadde han en liten rolle; hans engasjement i det sistnevnte var begrenset til et sammenbrudd i forholdet mellom ham selv og vicomte Gort. Han ble erstattet som leder for generalstaben mot slutten av mai og gitt en rolle som han var bedre egnet for, som øverstkommanderende for hjemmestyrkene, ansvarlig for invasjonsforsvaret og for kommandering av hæren i tilfelle tysk landgang. Imidlertid fungerte han kun mindre enn to måneder i denne rollen før han ble erstattet. Etter dette ble Ironside forfremmet til feltmarskalk og adlet som baron Ironside.
Lord Ironside trakk eg tilbake Morley Old Hall i Norfolk for hengi seg til sitt forfatterskap, og tok aldri aktiv tjeneste eller offisiell posisjon igjen. Allerede som ung lærte han seg flere fremmedspråk, og hans språkbegavelse ble et av de vesentlige trekkene av hans karakter; som middelaldrende behersket han ulike språk såpass flytende at han offisielt kunne tolke i sju, blant annet norsk, og var kyndig i kanskje ytterlig ti.
Everything Must Go (Steely Dan-album)
Everything Must Go er et studioalbum utgitt av amerikanske Steely Dan i juni 2003.
Dette er det niende albumet utgitt av Steely Dan. Det er det eneste Steely Dan-albumet der Walter Becker har hovedvokal på et av sporene; Becker er hovedvokalist på «Slang of Ages».
Albumet er per 2006 det dårligst selgende av alle Steely Dan-album, og ble generelt ansett som en skuffelse etter det Grammy-vinnende albumet Two Against Nature fra 2000.
Paven av Alexandria og patriarken av hele Afrika
Paven av Alexandria og patriarken av hele Afrika er overhodet for den koptisk-ortodokse kirke. Hans sete er Markuskatedralen i Kairo. Patriarkatet ble holdt av Shenouda III, som har regjert siden 1971), og døde i 2012. Den neste var Tawadros II.
Den koptiske kirke ser seg selv i tradisjonen av oldkirkens patriark av Alexandria (i likhet med den ortodokse kirke i Alexandria), som fra 232 (og dermed lenge før den romerske paven) ble tiltalt som pave (koptisk: Ⲡⲁⲡⲁ, papa). Den fullstendige offisielle tittelen, inkludert både faktiske verv og æresbetegnelser, er
[her er ordene katolsk og økumenisk vel å merke brukt i betydningen «universell»; og med ortodoks menes «rett»].
Lipopolysakkarid
Lipopolysakkarider (LPS) er store molekyler som består av tre kovalent bundne sub-enheter:
De finnes i den ytre membranen på gram-negativ bakterier. Hos de patogene artene er lipid A det som forårsaker den toksiske effekten. Polysakkaridkjeden varierer hos forskjellige bakterier, gjør komplekset vannløslig og er den mest immunogene delen. Både lipiddelen og polysakkariddelen må være til stede for at toksinet skal ha en effekt in vivo.
Frank Loomis
Under OL 1920 i Antwerpen ble Frank Loomis olympisk mester på 400 meter hekk. Med tiden 54,0 forbedret han den tolv år gamle verdensrekorden til Charles Bacon med ett sekund. Også løperne på de neste tre plassene, amerikanerne John Norton (sølv) og August Desch (bronse) samt franskmannen Geo André (nr. 4) løp på tider under den gamle verdensrekorden.
Karl Wilhelm Reinmuth
Karl Wilhelm Reinmuth (født 4. april 1892 i Heidelberg, død 6. mai 1979) var en tysk astronom.
Han oppdaget et stort antall asteroider (nesten 400 i alt). Den første var 796 Sarita, som han oppdaget i 1914. Han arbeidet ved observatoriet Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl ved Heidelberg i Tyskland fra 1912 til 1957.
Blant hans mest kjente oppdagelser er 1322 Coppernicus, Apollo-asteroidene 1862 Apollo og 69230 Hermes, samt de trojanske asteroidene 911 Agamemnon, 1143 Odysseus, 1172 Äneas, 1173 Anchises, 1208 Troilus, 1404 Ajax, 1437 Diomedes og 1749 Telamon. Han oppdaget også 5535 Annefrank, som senere ble besøkt av romsonden Stardust.
Han oppdaget to kometer, de periodiske kometene 30P/Reinmuth og 44P/Reinmuth.
Asteroiden 1111 Reinmuthia er oppkalt etter han (og oppdaget av han, en praksis som senere ikke lenger ble tillatt).
Initialene til småplanetene 1227 til 1234, som alle ble oppdaget av Reinmuth, staver ut «G. Stracke», en tysk astronom og baneberegner som hadde bedt om at ingen asteroide skulle oppkalles etter han. På denne måten klarte Reinmuth å hedre mannen uten å stride mot hans ønske:
Romanias flagg
Romanias flagg ble tatt i bruk 27. desember 1989. Fyrstedømmet Valakia brukte fra 1834 militære flagg med horisontale striper i rødt, gult og blått med statsvåpenet i midten. I revolusjonsåret ble denne trikoloren også brukt som nasjonalsymbol. Da Valakia og Moldavia i 1859 gikk sammen i en personalunion, fikk trikoloren med horisontale striper offisiell status. De personalunionen i 1866 ble erstattet av en realunion, ble flaggfargene spesifisert i grunnloven, men uten at orienteringen ble nevnt. Fra 1867 er det dokumentert at man gikk over til å ordne stripene vertikalt etter fransk mønster. Dette flagget ble beholdt da kongedømmet ble proklamert i 1881. Gjennom hele perioden som kongerike fram til 1948 var handels- og nasjonalflagget en ren trikolor, mens orlogsflagget hadde riksvåpenet midt i den gule stripen.
Etter den kommunistiske maktovertagelsen i 1948 ble også handelsflagget utstyrt med et statssymbol, etter vanlig kommunistisk mønster innrammet av to kornnek. Romanias «våpen» gjennomgikk stadige forandringer med hensyn til innholdet. I den korte perioden fra januar tio mars 1948 inneholdt det et naturalistisk bilde av en traktor foran tre fabrikkpiper mot en bakgrunn av himmel med oppgående sol. Traktoren og fabrikkpipene ble snart erstattet av et fjellandskap med nåletrær og et oljeboringstårn, stadig med en oppgående sol i bakgrunnen. Orlogsflagget ble fra 1950 omdannet etter sovjetisk mønster, med en smal blå horisontal stripe langs nedre kant, under et hvitt felt, prydet med statsemblemet.
Under revolusjonen i 1989 ble det kommunistiske statsemblemet bokstavelig talt skåret ut av flagget, som siden igjen ble en ren trikolor i nasjonalfargene.
Tsjads flagg er nesten identisk, men med en litt mørkere blåtone. Flagget er også identisk med Andorras flagg, bortsett fra at dette har litt andre proporsjoner og et annet statssymbol. Moldova var mellom 1918 og 1939 en del av Romania, og dette landets flagg er derfor en variant av Romanias flagg med vertikale striper i blått, gult og rødt, men med proporsjonene 1:2.
Kampen om Mardøla
Kampen om Mardøla, norsk dokumentarfilm fra 1972 om Mardøla-aksjonen sommeren 1970.
Demonstrantene bodde flere uker i telt, og opplevde en rekke konfrontaser mot både anleggsarbeidere, de lokale innbyggerne i området, og med politiet. Men til slutt ble alle demonstrantene fraktet vekk fra området, og anleggsmaskinene kunne ta over for å bygge den nye dammen.
Krudttønden
Krudttønden er en kafé og kultursenter beliggende på Serridslevvej i Østerbro i København. Krudttønden ble etablert i 1990 av København kommune etter oppfordring av lokale kunstnere og ildsjeler. Bygningen er en tidligere kaserne og ridehall, og er senere blitt utvidet.
Krudttønden presenterer ca. 400 arrangementer i året, fordelt på ca. 100 konserter, 10 teaterproduksjoner, og en rekke øvrige kulturelle begivenheter og foredrag.
Public Enemies (film)
Public Enemies er en amerikansk gangsterfilm fra 2009 i regi av Michael Mann.
Detroit Electric
Detroit Electric var et bilmerke som ble produsert mellom 1907 og 1939 av Anderson Electric Car Company i Detroit, Michigan, USA.
Anderson Electric Car Company het opprinnelig Anderson Carriage Company, frem til 1911, og produserte vogner fra det ble stiftet i 1884. I 1907 startet selskapet produksjon av elektriske biler drevet av et oppladbart syrebatteri. Mellom 1911 og 1916 var et nikkelbatteri tilgjengelig mot et tillegg på 600 amerikanske dollar.
Public Enemies (film)
Handling
Etter å ha drept bank-raner Charles Floyd får FBI-agent Melvin Purvis et oppdrag direkte fra direktør J. Edgar Hoover: Han skal lede jakten på den kjente bank-raneren John Dillinger. Bankraner Dillinger møter Billie Frechette på en restaurant, og imponerer henne ved å kjøpe henne en pels-frakk. Frechette har romantiske følelser for Dillinger, selv etter at han avslører hans sanne identitet. Melvin Purvis leder et mislykket bakhold på et hotell, hvor han tror Dillinger oppholder seg.
Detroit Electric
Bilmodellen ble hovedsakelig solgt til kvinner og leger, som hadde behov for en pålitelig og rask start uten bruk av den fysisk anstrengende håndsveiven som var nødvendig på tidlige forbrenningsmotorer. Bilene ble markedsført med en rekkevidde på 130 km mellom hver opplading, men en Detroit Electric-modell klarte å oppnå en rekkevidde på 340,1 km på én enkelt opplading. Toppfarten var kun 32 km/t, men dette var ansett som tilstrekkelig for bykjøring.
Public Enemies (film)
Handling
En FBI-agent blir drept av den lovløse "Baby Face" Nelson, som deretter stikker av sammen med bank-raner Tommy Caroll. Politiet arresterer Dillinger og gjengen hans i Tucson, Arizona, etter at det bryter ut en brann på hotellet de bodde. Dillinger blir utlevert til Indiana, og blir satt i fengsel. Men Dillinger og flere andre innsatte klarer å rømme. Billie Frechette blir overvåket av politiet, i tilfelle Dillinger dukker opp hos henne. Tommy Carroll får Dillinger til å rane en bank i Sioux Falls sammen med "Baby Face" Nelson. Purvis og mennene hans får tak i Carroll og torturerer ham for å finne ut hvor resten av gjengen hans befinner seg.
Detroit Electric
Selskapets produksjon toppet seg på 1910-tallet, med et salg på mellom 1 000 og 2 000 biler i året. Mot slutten av tiåret ble Electric hjulpet av høye bensinpriser under første verdenskrig. I 1920 ble navnet på selskapet endret til The Detroit Electric Car Company, da bilproduksjonen ble skilt ut fra den øvrige virksomheten.
Public Enemies (film)
Handling
Purvis arrangerer et bakhold på Dillinger og gjengen hans. Dillinger flykter, men blir separert fra resten av gjengen. Purvis og hans agenter dreper resten av gjengen. Dillinger planlegger et ran som han tror vil gi nok penger til at han og Frechette kan stikke av sammen. Etterpå blir hun arrestert, men hun nekter å avsløre Dillingers oppholdssted. Dillinger blir med på et tog-ran, og planlegger å flykte fra landet dagen etter. Men den kvelden oppdager Purvis at Dillinger er på kino, og de dukker opp i det Dillinger forlater bygningen. Han oppdager politiet, men blir skutt før han kan ta frem hans egen våpen. Purvis opplyser deretter J. Edgar Hoover om at Dillinger er død.
Detroit Electric
Etterhvert som forbedrede modeller av forbrenningsmotoren ble mer utbredt og stadig billigere, sank salget av Electric utover 1920-tallet, men selskapet fortsatte produksjonen av Detroit Electric frem til etter krakket i aksjemarkedet i 1929. Selskapet begjærte seg selv konkurs, men ble kjøpt opp og holdt i drift i noen år, med produksjon av biler på bestilling. Den siste Detroit Electric-modellen ble levert til kunde den 23. februar 1939, men de siste årene ble bilene produsert i et svært lite antall.
Kjente personer som har eid Detroit Electric-modeller inkluderer Thomas Edison, Charles Proteus Steinmetz og John D. Rockefeller, Jr.. Clara Ford, Henry Fords kone, kjørte Detroit Electric fra 1908, da hennes mann kjøpte en slik til henne.
Talvik kirke
Talvik kirke er en langkirke fra 1883 i Alta kommune, Troms og Finnmark fylke.
Blind Harry
Blind Harry (født ca. 1440, død 1492), også kjent som «Hary» eller «Harry the Minstral» («Harry Trubaduren») er berømt som det tidligste overleverte kilde om livet til Skottlands store patriot og frihetskjemper, William Wallace. Blind Harry skrev The Actes and Deidis of the Illustre and Vallyeant Campioun Schir William Wallace rundt 1477, altså bortimot 170 år etter at Wallace ble henrettet i 1305. Til tross for de tallrike historisk feilene er boken den prinsipielle kilden til hva vi vet om William Wallace.
Talvik kirke
Alta- og Talvikdistriktet utgjorde opprinnelig ett samlet prestegjeld, med hovedkirken i stedet Talvik. Det første kirkebygget i Altafjorden ble bygget på Årøya, vigslet i 1694. Kirkebygget ble senere flyttet til Talvik, der den sto ferdig i 1705. Dårlig vedlikehold medførte at kirken allerede i 1734 var i så dårlig forfatning at det ikke lønte seg å reparere den. Den ble revet og ny kirke stod ferdig i 1737. Tømmeret til den nye kirken ble hugget i Alta. Den hadde 220 sitteplasser og 80 ståplasser. Natten til 16. januar 1882 ble kirken tatt av storm og løftet fra grunnmuren. Kirkeklokken og noe inventar ble reddet. 17. oktober 1883 kunne menigheten igjen vigsle og ta i bruk den tredje kirke, også denne av tre, godt bardunert. Kirken har 410 sitteplasser.
Blind Harry
Betydning
Boken er blitt beskrevet som rasistisk, bloddryppende, brutal, anglofobisk, grovt forskjønnende, vulgær og motbydelig, klosset og oppstyltet, en litterær katastrofe, og er samtidig den skotske boken som mer enn noen annen har fremmet skotsk nasjonal identitet. Det er blitt sagt at den var den mest populære boken i skotske hjem på 1700- og 1800-tallet, nest etter Bibelen.
Blind Harrys arkaiske ord ble gjort mer tilgjengelig gjennom en oversettelse og tilpasning av William Hamilton av Gilbertfield (ca. 1665 – 1751) som ble utgitt i 1722. I denne formen ble boken lest av betydelige poeter som Robert Burns, Lord Byron, Robert Southey, John Keats og William Wordsworth. Den var også hovedkilden for Randall Wallace da han skrev filmmanuset til filmen Braveheart. Så sent som i 1998 har Elspeth King gjenutgitt Hamiltons populære tekst tilrettelagt for moderne lesere i Blind Harry’s Wallace.
Bakgrunn
Svært lite er kjent fra Blind Harrys liv, men noen enkelte informasjonsbiter finnes. Den øverste finansrådmannens regnskap fra 1473–1492 har nedtegnet utbetalinger på noen få shillinger for framførelser ved kong Jacob IV av Skottlands hoff. Historikeren John Major (Mair) skrev noe om Harry i 1518. Kildene motsier hverandre om han var blind fra fødselen av eller ikke, men alle synes å være enig i at han hadde en militær bakgrunn. 16 år etter hans antatte død lister William Dunbar (1465 – 1520?) ham i sin opptegnelser av døde poeter, Fra John Majors opptegnelser er det klart at Blind Harry tilhørte den klassen av omvandrende trubadurer som framførte, lik antikkens Homer, heltenes dåder for deres etterkommere.
Allerede John Major har kritisert Blind Harry for hans manglende nøyaktighet eller overdrivelser. Noen deler er så opplagt fantasifulle eller i så åpenbar strid med samtidige kilder, som at Wallace leder en hæravdeling til utkanten av London. I Blind Harrys beskrivelse av Wallaces liv som flyktning og lovløs forteller han om hvordan Wallace benytter tallrike forkledninger; som en munk, som en gammel kone, som en pottemaker. Blind Harry forteller også om hvordan Wallace reiste til Frankrike for å skaffe støtte for den skotske saken og der beseirer han to franske mesterer foruten en løve. «Er det flere bikkjer du trenger å slakte?» spør Wallace den franske kongen. Slike fortellinger er hva de gamle nordmenn kalte for en god, gammeldags ‘lygesaga’.
Ikke historisk
Trubaduren selv påstår at hva han forteller var basert på en bok av John Blair, Wallaces barndomsvenn og senere personlige skriftfar, men det synes å være et litterært kunstgrep etter som det er ingenting som tyder på at en slik bok noengang har eksistert. Hovedkilden synes heller å være tradisjonelle fortellinger som ble spredt fra munn til munn. De flest historikere betrakter boken som en historisk roman, et diktverk skrevet på en tid med sterk anti-engelsk stemning i Skottland. Ettersom boken opprinnelig besto av tolv bind er verket også øyensynlig hans eget. Blind Harrys patriotisk og nasjonalistiske portrett ble øyensynlig skrevet for å sikre Wallaces fortsatte omdømme som den store patriotiske helten. Robert Burns innrømmer sin gjeld til Blind Harry ved å ha «lånt verselinjer av homersk verdi» til sitt dikt Robert Bruce's Address to his Army at Bannockburn, om Robert Bruce når denne henvender seg til hæren før slaget ved Bannockburn: «Scots, wha hae wi’ Wallace bled»:
Barbour vs. Blind Harry
Blind Harry har blitt beskrevet som underlegen til John Barbour (ca. 1316 – 1395) i poetisk styrke og har lite av dennes moralske høyde, men overgår ham i grafisk styrke, farverike beskrivelser og variasjoner i handlingsgangen. Han viser stundom innflytelse fra Geoffrey Chaucer (ca. 1340 – 1400), en engelsk poet og en av de mest betydelige skikkelser i engelsk litteratur. Skotter flest har oppfattet Blind Harry som en av folket, akkurat som William Wallace selv, og at man i verket selv kan lese en folkelig tone og manglende akademisk høytidelighet, skjønt man mener at han hadde kunnskap i både latin og fransk.
Borbours verk «The Bruce» hadde den motsatte hensikt ved å fremme Robert Bruces storslåtte dåder og hvor William Wallace er bortimot skrevet ut av historien. I den grad Blind Harry maktet å reetablere William Wallaces omdømme er det med gammeltestamentlige tyngde; der hvor Bruce slakter tusener slakter Wallace titusener.
Hos Blind Harry finner vi den samme tørre humor som hos John Barbour, men med en mer grotesk vri når det engelske skal beskrives. Når Wallace forkler seg som en kvinne som spinner for å skjule seg for sine fiender, sier forfatteren:
Blind Harrys manuskript, som nå oppbevares i biblioteket Advocates’ Library i Edinburgh, ble ned skrevet i 1488 av John Ramsay på den samme tid som han nedskrev de to eksisterende manuskripter av «The Bruce». At Blind Harry fortsatt levde da John Ramsay noterte diktet kan bety at det ble skrevet på diktat fra forfatteren.
Norsk avishistorie
Norsk avishistorie er historien om norske avisers utvikling. Den kan grovt sett inndeles i fire faser.
De første avisene 1700 - 1860
De første avisene ble etablert på slutten av 1700-tallet. Norges eldste avis er Norske Intelligenz-Seddeler og kom ut i 1763, utgitt av boktrykker S. C. Schwach. I 1810 begynte Sivert Aarflot å gi ut Norsk Landboeblad som den første avisen redigert og trykt på landet. Norges første dagsavis var Morgenbladet fra 1819. Avisen har etter et stormfullt liv endt som ukeavis i nyere tid. Den eldste avis som fortsatt blir utgitt er Adresseavisen, som startet 3. juni 1767 som «Kongelig allene priviligerede Trondhiems Adresse Contoirs Efterretninger». Drammens Tidende (etablert 1832, slått sammen med Buskeruds Blad i 1961), Romsdals Budstikke (etablert 1843) Ringerikes Blad (1845) er blant avisene fra denne tidlige perioden som fortsatt kommer ut. Andre aviser fra denne tidligere perioden forsvant etter få år blant annet Bergens Stiftstidende (1840-1855) og Den Constitutionelle (1836-1847). Vestlandske Tidende (utgitt i Arendal fra 1832) kom ut til 1970. Stavanger Adresseavis etablert i 1833 som den første i Stavanger (nedlagt i 1906).
De første adresseavisene hadde utgangspunkt i såkalte adressekontorer, en type opplysningskontor med priviliegium til å formidle bekjentgjøresler og annonser. I starten representerte adressekontorene mer eller mindre selvbetjente veggaviser, men snart kom ideen om å spre beskjedene i trykte eksemplarer, noe som ble den spede starten til aviser slik vi kjenner de i dag.
Fra starten fikk aviser et kongelig monopol fra den dansk-norske kongen i København og det gjaldt distribusjon det som da i hovedsak var annonseaviser. Journalistikk som vi kjenner det fra i dag fantes knapt og kritikk mot myndighetene forekom ikke. Avisenes innhold var preget av ensidig opinionsdannende stoff myntet på den politiske elite.
Grunnloven som ble vedtatt i 1814 satte et endelig punktum for pressesensuren i Norge som en følge av det danske eneveldet. Paragraf 100 sier at «Ytringsfrihed bør finde Sted». Dette gav startskuddet til en mer samfunnskritisk avis- og bladflora, tildels i folkeopplysningens navn. Samtidig med fremveksten av de frie avisene etter 1814 ble det også etablert uavhengige tidsskrifter som Statsborgeren og Granskeren.
Ekspansjon: 1860-1915
Den store ekspansjonen i norske aviser skjedde fra litt etter 1850 til omkring 1915 - både antall avisforetak og antall utgivelsessteder økte i denne perioden og avisene ble befestet som institusjoner i det industrialiserte samfunn. Det er hovedsakelig to grunner til en enorm ekspansjon av aviser i denne perioden.
På samme måte som innføringen av parlamentarisme i 1884 gav opphav til de politiske partiene, gav de politiske partiene opphav til en ny type presse, partipressen. Arbeideraviser ble etablert over hele landet.
En virkelig stor ekspansjon av antall aviser og dekning startet rundt 1900, hvor de fleste partiene ble representert med talerør de fleste stedene.
Oppfinnelsen av sylinder (1811)- og rotasjonspressen (1846) og settemaskinen (1884) representerte teknologiske kvantesprang som både reduserte kostnadene i produksjonsprosessen, men først og fremst gjorde den mer effektiv.
Industrialiseringen, folkevandringen fra bygdene til byene, nedgangen i analfabetismen og den økte politiske bevisstheten bidro sterkt til at siste halvdel av 1800-tallet ble avisenes store ekspansjonsfase. I 1850 var det 40 aviser i Norge, i 1918 var antall titler 250.
Andre verdenskrig
Flere aviser stoppet under krigen, særlig arbeiderpressen,
Norge hadde vel 260 aviser ved andre verdenskrigs start og under halvparten, 114 da krigen sluttet. Pressebildet før krigen bar preg av stor avistetthet og politisk bredde. De fleste steder hadde minst to aviser som representerte ulikt politisk syn.
Andre verdenskrig kom til å endre det norske avisbildet permanent. De tyske okkupantene og det norske NS-styret satte i gang en nyordning for de norske avisene, som i særlig grad fikk negative konsekvenser for avisene som støttet Arbeiderpartiet og Norges Kommunistiske parti (NKP). Alle NKP-avisene ble raskt stanset, senere også de aller fleste arbeiderpartiavisene. Av Høyres og Bondepartiets aviser ble vel halvparten stanset, mens Venstre mistet litt mer enn halvparten av sine. Men mer betydelig for det framtidige avisbildet var at mens venstresidens aviser ble stanset ved krigens begynnelse, ble de fleste borgerlige avisene stanset mot krigens slutt.
Nyordningen gav seg flere utslag. Aviser som fikk tvangsinnsatt NS-redaktør var blant annet Aftenposten, Fredriksstad Blad, Østlendingen, Tønsbergs Blad, Varden, Porsgrunns Dagblad, Bergens Tidende, Morgenavisen, Sunnmørsposten, Lofotposten, Tromsø, samt en rekke mindre aviser, særlig på Vestlandet.
I tillegg ble flere aviser slått sammen. I Stavanger ble Stavanger Aftenblad (V) og Stavangeren (H) bestemt slått sammen til Stavanger Avis, i Sandefjord ble Sandefjords Blad (H) og Vestfold (V) slått sammen til Sandefjords Presse. Aftenposten ble utsatt for den kanskje sterkeste grad av sensur ettersom dette var landets største avis ved andre verdenskrigs start.
Direktoratet fikk ytterligere fullmakter til å stanse aviser i 1943. Pressedirektoratet selv beskrev høsten 1943 at den samlede presse nå brukte like mye papir som Aftenposten alene før krigen.
Oslo alene hadde ni dagsaviser før krigen og seks av disse ble stanset. De som fikk komme ut under hele krigen var Aftenposten, Nationen og Morgenposten. I tillegg kom NS-organet Fritt Folk basert på lokaler og utstyr beslaglagt hos Arbeiderbladet. Av de fire avisene i Trondheim ble Nidaros (V) og Arbeider-Avisen (Ap) stanset, Dagsposten (uavh) lot seg frivillig nazifisere, mens Adresseavisen (H) fikk NS-redaktør.
Alt i 1943 var antallet aviser nede i 118. Men mens antall titler var mer enn halvert, holdt opplaget seg. Dermed økte opplaget sterkt for de avisene som fikk komme ut, og også abonnenter og annonsører fulgte med over til de gjenværende avisene. Annonseprisene økte, mens størrelsene krympet kraftig grunnet papirrasjonering. Avisene som fikk komme ut økte inntektene betydelig noe som fikk følger for debatten om avisenes lojalitet da krigen var slutt.
Andre verdenskrig gav også startskuddet til et annet pressekapittel, den illegale pressen. Trolig ble så mange som 300 aviser utgitt i kortere eller lengre tidsrom i ulike deler av landet. De illegale avisene brakte ofte videre meldinger fra BBCs radiosendinger og ble et viktig korrektiv til de offisielle nyhetene i de avisene som fikk komme ut og som var sensurert.
Avisoppgjøret
De avisene som utkom under hele krigen fikk - naturlig nok - større annonseinntekter enn de avisene som ble stanset. Noen aviser hadde også mistet sine trykkerier. Avisene som utkom fikk et økonomisk overtak som det var vanskelig å ta igjen. Et eksempel er byen Arendal som før krigen hadde tre aviser: Agderposten (V), Vestlandske Tidende (H) og Tiden (A). De to sistnevnte måtte innstille driften, mens Agderposten drev kontinuerlig.
Avisoppgjøret etter andre verdenskrig dreide seg dels om de økonomiske tapene avisene som ble stanset under den tyske okkupasjonen led, dels om de inntektene aviser som fikk fortsette å komme ut fikk som følge av at det ble færre aviser på markedet.
Fredssommeren 1945 ble Riksadvokatens Aviskomité oppnevnt og denne kom til at 45 aviser hadde tjent så mye under okkupasjonen at de måtte betale inn et erstatningsbeløp.
Erstatningsdirektoratet reiste en prøvesak mot Morgenposten i Oslo der en skulle få avklart om det var rettslig grunnlag for tilsvarende saker mot andre aviser og etter en tre år lang rettsprosess slo Høyesterett fast at det kunne foretas inndragning av avisens inntekter så lenge avisen hadde hatt NS-innsatt redaktør og brakte videre propagandameldinger, kommentarer og bilder fra den tyske okkupasjonsmakten. Morgenposten ble til slutt dømt til å få inndratt 170.000 kroner, fastsatt av Høyesterett.
Deretter ble det utarbeidet retningslinjer for erstatningskrav mot de øvrige avisene, basert på de inntekter avisene hadde hatt under krigen. 20 aviser måtte betale tilsammen 1,5 millioner kroner. Stansede aviser fikk på sin side utbetalt 6,5 millioner kroner i erstatning fra Krigsskadetrygden og Justisdepartementets oppgjørsavdeling.