cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget om Storbritannia
Sommeren 1940
Til tross for at han var enig med Raeder, ga Hitler den 16. juli 1940 ordre om å forberede en plan for å invadere Storbritannia, og han håpet at informasjon om forberedelsene ville skremme britene til forhandlingsbordet. I Hitlers «Direktiv nummer 16: Om forberedelsene til en landgangsoperasjon mot England» sto blant annet følgende:
''Da England, på tross av sin militært håpløse situasjon, fremdeles ikke har vist tegn til å være klar til å forhandle, har jeg bestemt å forberede en landgangsoperasjon mot England og, hvis nødvendig, iverksette den. Målet med denne operasjonen er å eliminere det engelske hjemlandet som en base for fortsatt krig mot Tyskland…''
2) Inkludert i disse forberedelsene er etableringen av følgende forhold som gjør en landgangsoperasjon i England mulig;
Alle forberedelsene skulle være klare i midten av august. På tross av dette og de etterfølgende tyske luftangrepene var tyskernes oppfatning at slaget aldri kom i gang for alvor.
Planen, med kodebetegnelsen Operasjon Sjøløve (Unternehmen Seelöwe), ble lagt frem for Oberkommando der Wehrmacht (OKW) og ble bestemt å skulle iverksettes i midten av september 1940. Operasjon Sjøløve anga at invasjonsstyrkene skulle landsettes på sørkysten av Storbritannia, støttet av luftlandestyrker. Hverken Hitler eller OKW trodde det ville være mulig å gjennomføre et vellykket amfibieangrep på Storbritannia før RAF var nøytralisert, og at en seier over Sovjetunionen ville bringe britene til fornuft. Raeder trodde at luftoverlegenhet kunne muliggjøre en vellykket invasjon, men at det ville være risikabelt og fordret «våre luftstyrkers absolutte kontroll over Kanalen».
Styrkeoppstilling
Det tyske Luftwaffe sto overfor en mer formidabel motstander enn det noen gang tidligere hadde møtt: et stort, vel koordinert, godt utrustet og moderne luftforsvar.
Jagerfly
Det tyske Luftwaffes jagerfly var Messerschmitt Bf 109 og Bf 110, deres motstykke i RAF var først og fremst Hawker Hurricane, men også et betydelig antall av den raskere og mer moderne Supermarine Spitfire. Tyskernes Bf 109 var om lag 15–50 km/t raskere, avhengig av høyden. De tyske flyverne ble overrasket over Spitfires egenskaper i luftkamper under evakueringen fra Dunkerque. Likevel mente de at Bf 109 var et bedre fly. Det hadde imidlertid en større svingradius enn Hurricane og Spitfire.
De to britiske jagerflytypene var utstyrt med åtte Browning maskingevær i .303 kaliber, mens de fleste Bf 109 hadde to maskingevær og to 20 mm maskinkanoner. Bf 109 og Spitfire hadde ulike sterke sider. I visse høyder hadde f.eks. Bf 109 en høyere stigerate. Generelt var det imidlertid slik som Alfred Price skrev i boken The Spitfire Story:
"«… forskjellene mellom Spitfire og Me 109 (Bf 109) i ytelse og manøvrering var marginale, og i kamp ble de nesten alltid overskygget av taktiske vurderinger: hvilken side hadde sett den andre først, hvem hadde fordel av solen, høyde, antall, gode piloter, taktisk situasjon, koordinering, drivstoffbeholdning osv.»"
På begynnelsen av slaget ble det fra tysk side også forventet at tomotors Bf 110 kunne delta i luftkamper – i tillegg til å eskortere Luftwaffes bombefly. Men selv om Bf 110 var raskere enn Hurricane og nesten like raskt som Spitfire, viste det seg at manglende manøvrerbarhet og svakere akselerasjon gjorde flyet uegnet som langdistanse-eskortejager. Etter store tap ble Bf 110 derfor kun brukt hvor Bf 109 ikke hadde lang nok rekkevidde.
Under slaget hadde Bf 110 størst suksess som raskt bombefly, der det kunne stupe lavt ned mot målet og levere lasten for så å forsvinne igjen i høy hastighet. Den tyske enheten Erprobungsgruppe 210 (Evalueringsgruppe 210) viste at flyet med god effekt kunne benyttes i angrep mot små og utvalgte mål.
To italienske jagervinger fra Regia Aeronautica deltok i siste fase av slaget. De var utstyrt med henholdsvis G.50, med egenskaper opp mot Hurricane, men svakere bevæpning, og dobbeltdekkeren C.R.42. Bare sistnevnte maskiner kom i luftkamp. Hverken de italienske mannskapene eller maskinene var utrustet for nordeuropeisk høstvær, og de italienske styrkene hadde liten innflytelse på slagets gang.
Det britiske jagerflyet Boulton Paul Defiant hadde en viss suksess i Dunkerque, og på grunn av likheten med Hurricane ble Luftwaffes jagerfly, når de angrep bakfra, overrasket over flyets spesielle aktre kanontårn. Under slaget om Storbritannia viste det toseters énmotors flyet seg imidlertid håpløst underlegent, blant annet fordi det ikke hadde skyts forover og fordi det tunge kanontårnet gjorde at det ikke kunne utmanøvrere de tyske jagerflyene. Mot slutten av august ble det etter store tap tatt ut av bruk på dagtid.
Det har blitt reist noe kritikk mot avgjørelsen om å beholde disse flyene (sammen med Fairey Battle i RAF Bomber Command), i stedet for å kassere dem, benytte Merlin-motorene i jagerfly, og omskolere de om lag tre tusen pilotene til å fly Hurricane. Et slikt tiltak kunne ha frigjort et stort antall erfarne Hurricane-piloter for så å fly Spitfire.
Jagerformasjoner
Mot slutten av 1930-tallet forventet Fighter Command kun å møte bombefly over Storbritannia, ikke enkeltmotors jagerfly. På bakgrunn av dette ble det etablert en taktisk doktrine («Fighting Area Tactics») som gikk ut på å konsentrere skvadronenes ildkraft ved kamp mot bombefly. RAF Fighter Commands jagerfly skulle fly i tette V-formasjoner, med tre og tre fly. Fire slike grupper dannet så en større V for hele skvadronen. Med en slik formasjon var det bare skvadronlederen i front som sto fritt til å speide etter fienden, da de andre pilotene også måtte passe på å holde formasjonen. RAFs jagerflyvertrening la også vekt på koordinerte angrep av seksjoner av skvadronen, som da brøt ut sekvensielt.
Tidlig i slaget innså Fighter Command svakheten med denne rigide strukturen, men det ble ansett som for risikabelt å skifte taktikk, da uerfarne erstatningspiloter ikke uten videre kunne omskoleres. De tyske pilotene omtalte RAFs formasjoner som Idiotenreihen (idiotrader), fordi de gjorde RAFs skvadroner sårbare for angrep.
Luftwaffe brukte i stedet relativt løse grupper på to fly (med kallenavn Rotte), én leder (Rottenführer) som ble fulgt av et annet jagerfly om lag 200 meter bak og til siden (med kallenavn Rottenhund eller Katschmareks). Dette andre flyet fløy også noe høyere. Mens lederflyet sto fritt til å søke etter fiendtlige fly og kunne dekke sin vingmanns blindsoner, gjaldt tilsvarende også for vingmannen. Denne formasjonen var utviklet etter prinsipper fra det tyske flyveresset Oswald Boelcke fra første verdenskrig. Det finske flyvåpenet tok en tilsvarende taktikk i bruk fra 1934, men det er vanligvis tyske jagerflyvere som Günther Lützow og Werner Mölders som har blitt knyttet til denne formasjonstypen, først benyttet i den spanske borgerkrigen.
Luftwaffes taktikk lot Rottenführer konsentrere seg om angrep, mens han var dekket av vingmannen. Dette førte imidlertid til noe misnøye blant enkelte piloter, da de mente at et stort antall av Rottenführernes nedskytninger kom på bekostning av vingmennene deres. Under slaget om Storbritannia fikk en pilot som hadde 20 nedskutte fly, automatisk Jernkorset, og få av vingmennene klarte å nå dette antallet.
Bf 110 benyttet samme taktikk som Bf 109, men nådde sjelden like gode resultater. Når de ble angrepet, falt de såkalte Zerstörergruppen etterhvert mer tilbake og dannet store «forsvarssirkler», hvor hver Bf 110 beskyttet halen til neste fly i sirkelen. Disse formasjonene tiltrakk seg ofte RAF-jagerfly, som ikke kunne nå de hurtigflyvende Bf 109, noe som igjen ledet til den ofte gjentatte myten om at Bf 110 ble eskortert av Bf 109.
Aksemaktenes bombefly
Luftwaffe var i utgangspunktet utrustet og trent for å yte taktisk støtte til hæren, slik de med stort hell hadde gjort i tidligere felttog i krigen. De hadde derfor lette og middelstunge bombefly, men manglet tunge bombefly til strategisk bombing tilsvarende dem som ble brukt i bombekampanjer mot Tyskland senere i krigen.
Det mest benyttede flyet var det middelstunge bombeflyet Heinkel He 111. Dette flyet var det som oftest forbindes med slaget, både fordi var Luftwaffes viktigste bombefly, og på grunn av den distinkte utformingen av vingene som gjør flyet lett å kjenne igjen. Heinkel-flyet tok den største bombelasten, og var det som klarte seg i slaget. Det lette bombeflyet Dornier Do 17 var en Schnellbomber (hurtig bombefly) med liten bombelast og lett bevæpning. Det var svært manøvrerbart og ble brukt til angrep mot mindre mål i lav høyde i de tidlige fasene av slaget, men led store tap mot de britiske jagerflyene. Etter slaget ble Dornier Do 17 tatt ut av tjeneste i vest, der den var for langsom i forhold til den lette bevæpningen. Størst var imidlertid andelen tapte fly av det nye lette bombeflyet Junkers Ju 88, som fortsatt var under utvikling. Innkjøringsproblemene med denne maskinen var så store at mannskaper under slaget om Frankrike hadde bedt om å bli overført til Heinkel-bombere. Først på slutten av slaget kom en fullverdig Junker-modell, som ble brukt med hell av Luftwaffe gjennom resten av krigen.
Stupbomberen Junkers Ju 87 (populært benevnt som Stuka) hadde gjort en god innsats i tidligere luftslag, men led det store tap i møte med britiske jagerfly på grunn av relativt lav hastighet. Det ble derfor stort sett tatt ut av tjeneste etter midten av august.
Tre italienske bombervinger var utstyrt med det middelstunge Fiat BR.20. På samme måte som de italienske jageravdelingene, manglet bombeavdelingene nødvendig utrustning, blant annet hadde ingen av flyene radio. Flyene viste seg også svært sårbare og led store tap i møte med britenes moderne jagerfly og luftvernkanoner.
RAFs bombefly
RAFs bombekampanje var ikke på noen måte like omfattende som Luftwaffes, men RAF bombet likevel fabrikker, invasjonshavner og jernbaneknutepunkter under slaget. Det ble også gjennomført flere nattlige bombetokt mot Berlin.
De middelstunge bombeflyene Handley Page Hampden og Vickers Wellington var begge fly bygget i perioden der man trodde på at «bombeflyet alltid kommer gjennom». Hampden var den nyeste, og var konstruert som en Schnellbomber tilsvarende Dornier Do 17 med alt for lett bevæpning i forhold til hastigheten. Wellington-bombeflyene var utstyret med det som den gang var tung bevæpning da den ble laget, men mot tyske jagerfly kom de imidlertid til kort. De led enda større tap enn sine tyske motparter, ettersom tyske jagerfly hadde maskinkanoner med lengre rekkevidde og slagkraft enn maskingevær. Armstrong Whitworth Whitley var fra starten av konstruert som nattbomber, og hadde mindre tap.
Det lette tomotors bombeflyet Bristol Blenheim ble brukt mot de fleste typer mål både dag- og nattestid, og led fryktelige tap. Flere store tokt førte til tap av hele eller nesten hele flystyrken. Blenheim hadde vært RAFs raskeste fly da det kom i tjeneste, og en tung jagerutgave ble utviklet. Denne jagermodellen ble holdt i reserve som dagjager, men ble utstyrt med den første flybårne radaren og fungerte som nattjager. Det utdaterte Fairey Battle hadde vist seg forsvarsløst under kampene i Frankrike, og ble knapt brukt, og faset ut så snart faren for en tysk invasjon var over.
Piloter
Før andre verdenskrig var RAFs rekrutteringsprosess til pilotutdanningen mer fokusert på sosial bakgrunn enn faktisk egnethet. Sommeren 1940 hadde RAF rundt 9 000 piloter, og disse skulle bemanne rundt 5 000 fly, de fleste av dem bombefly. I utgangspunktet burde det altså være nok piloter, men det rigide britiske systemet gjorde det vanskelig å skaffe nok erfarne piloter. Mens det ble produsert 300 fly i uken, ble det bare utdannet 200 piloter. Den 1. juli 1939 hadde RAF 1 103 jagerflypiloter.
Av de totalt 9 000 pilotene var bare 30 prosent avsatt til operativ tjeneste. 20 prosent av pilotene drev med trening av nye piloter, mens ytterligere 20 prosent gjennomgikk videregående kurs. Resten var avsatt til stabsfunksjoner, siden RAFs retningslinjer anga at bare piloter kunne ta ulike stabs- og operasjonelle beslutninger, selv i tekniske funksjoner. På slagets høydepunkt, og på tross av at Churchill insisterte, ble bare 30 piloter fra stabsfunksjoner frigitt til operativ tjeneste.
På grunn av dette hadde RAF en mangel på erfarne piloter på begynnelsen av slaget om Storbritannia. Det ble denne mangelen på piloter, og ikke på fly, som var RAF-øverstkommanderende Air Chief Marshal Hugh Dowdings største bekymring. Særlig i slagets tidlige faser var slitasjen på pilotene stor og tapstallene høye. Samtidig hadde britene en fordel ved å kjempe i eget luftrom. Dette gjorde at dersom flyet ble skadet og piloten kom seg ut, så kunne han lande eller hoppe ut i fallskjerm og fortsette kampen, mens krigen var over for tyske piloter, og et langt krigsfangenskap ventet.
Stort sett grunnet mer effektiv trening kunne Luftwaffe stille med et større antall erfarne piloter, totalt 1 450 ved slagets begynnelse. Med en grunnstamme av erfarne flyvere, som hadde deltatt i den spanske borgerkrigen, hadde tyskerne omfattende skytetrening og taktikker tilpasset kamp mellom jagerfly. Luftwaffes flyvertrening frarådet også heroisme og understreket betydningen av kun å angripe når sannsynligheten for seier var tilstede.
Internasjonal deltakelse
På grunn mangelen på piloter ble piloter fra okkuperte land satt i tjeneste i RAF. Piloter fra engelskspråklige land ble fordelt til eksisterende skvadroner, men språkproblemene for særlig polske og tsjekkiske piloter gjorde at disse ble satt opp i egne avdelinger. Ledelsen i RAF nølte lenge med å sende dem i kamp. Mange av de utenlandske pilotene var bedre trent enn RAFs egne og hadde kamperfaring og ble et viktig bidrag. Den polske flygeren Josef František ble det høyest dekorerte flygeresset i løpet av slaget. RAFs oversikt over jagerflyvere som deltok viser at av totalt 2 936 piloter var 595 ikke-britiske. Det deltok 145 polakker, 127 newzealendere, 112 canadiere, 88 tsjekkoslovaker, 32 australiere, 28 belgiere, 25 sørafrikanere, 13 franskmenn, 10 irer, 7 amerikanere og én fra hvert av landene Jamaica, Palestina og Sør-Rhodesia.
På den tyske siden deltok en mindre avdeling italienske jagerflyvere mot slutten av slaget – med begrenset suksess.
Det norske statsrederiet Nortraship og norske sjøfolk ga et svært viktig bidrag til Storbritannias overlevelse generelt og slaget spesielt: over 40 prosent av drivstoffet RAF brukte, ble fraktet på norske skip.
Tysk strategi
Det tyske Luftwaffes hovedoppgave hadde vært å gi taktisk støtte for hæren på slagmarken, og under offensivene mot Polen, Danmark, Norge, Nederland, Belgia og Frankrike hadde Luftwaffe samarbeidet tett med landstridskreftene. Under slaget om Storbritannia var Luftwaffe imidlertid nødt til å spille en strategisk rolle, noe de var dårlig forberedt på. For at Operasjon Sjøløve skulle kunne gjennomføres, var det nødvendig for tyskerne å oppnå luftherredømme over det sørøstlige Storbritannia og Kanalen.
Dette skulle oppnås hovedsakelig ved å bombe RAFs flyplasser og gjøre dem ubrukelige og samtidig ødelegge flest mulig britiske jagerfly på bakken. I forbindelse med bombeangrepene var det tenkt at de britiske jagerflystyrkene skulle lide ytterligere tap i de påfølgende luftkampene. Dernest skulle skip, havner, militæranlegg og fabrikker bombes for slik å redusere britenes mulighet til videre krigføring.
Luftwaffes opprinnelige tidsplan gikk ut på at det burde ta fire dager å slå RAF Fighter Command i det sørlige England. Derpå skulle det være en fire ukers offensiv, hvor bombeflyene – støttet av jagerflyene – ville ødelegge alle vesentlige militære installasjoner i Storbritannia og ødelegge landets flyindustri. Først skulle flyplasser langs kysten angripes, deretter skulle angrepene gradvis bevege seg innover i landet, særlig mot ringen av flybaser som beskyttet London. Senere vurderinger ga Luftwaffe fem uker, fra 8. august til 15. september, til å etablere luftherredømme over England. For å nå dette målet måtte Fighter Command ødelegges. Samtidig måtte Luftwaffe klare å beholde sin egen styrke for senere å kunne støtte en tysk invasjonsstyrke. Det eneste alternativet til målet om luftherredømme var en kampanje med terrorbombing mot sivilbefolkningen. Dette ble imidlertid sett på som en siste utvei.
Luftwaffes taktikk
Det meste av den tyske bombefly-eskorten ble ivaretatt av Bf 109, da det viste seg at Bf 110 var for sårbar for de svært godt manøvrerbare britiske jagerflyene. De tyske jagerflyenes taktikk ble sterkt påvirket av bombeflyenes krav om nærstøtte. Etter de harde kampene i midten av august møtte Luftwaffe-sjef Hermann Göring sine gruppeledere, og her ble behovet for samvirke mellom jager- og bombefly understreket. Det ble videre klarlagt at en Gruppe bombefly måtte eskorteres av flere Gruppen med Bf 109 jagerfly. I tillegg anbefalte Göring at så mange jagerfly som mulig skulle være tilgjengelig for patrulje i forkant av hovedstyrken, slik at de kunne skyte ned eventuelle motstandere før bombeflyene kom. Det ble videre bestemt at Ju 87, som hadde hatt store tap, bare skulle brukes under gunstige forhold.
Luftwaffe forsøkte stadig å endre sin taktikk for å trenge gjennom RAFs forsvarssystem. Blant annet forsøkte en med grupper av frittflyvende jagerfly, såkalte Freie Jagd («fri jakt») for å tiltrekke seg og engasjere RAFs jagerfly. RAFs flykontrollere var ofte i stand til å gjennomskue dette og unngå dem, og de holdt seg stort sett til Dowdings plan om å konsentrere jagerflyene mot de tyske bombeflyene. Luftwaffe forsøkte også å bruke mindre formasjoner med bombefly som agn, dekket med store formasjoner med jagerfly. Denne taktikken hadde større suksess, men bombeflyenes sårbarhet ble igjen et problem og en begrensning også for jagerflyene.
I september hadde standardtaktikken for flyangrep blitt en blanding av ulike teknikker. En gruppe Freie Jagd-jagerfly fløy i forkant av hovedgruppen med bombefly, som fløy i fem–seks tusen meters høyde, tett eskortert av jagerfly. De eskorterende jagerflyene ble delt i to, vanligvis Gruppen. Om formasjonen ble angrepet fra én side, engasjerte flyene på denne siden angriperne, mens de andre jagerflyene dekket opp posisjonene. For Bf 109 var rekkevidden et stort problem – uten eksterne drivstofftanker var den rundt én time eller 600 kilometer. Når et jagerfly var over England, måtte flyverne konstant følge med på drivstoffbeholdningen og straks returnere til basen i Frankrike når det ble kritisk.
Etterretning
Tyskerne var kjent med at britene hadde utviklet et radarsystem, men britenes avanserte varslings- og kommandosystem, kjent som Dowdingsystemet, var en vel bevart hemmelighet. Selv når god etterretningsinformasjon var tilgjengelig, som Abwehrs rapport i 1939 om Fighter Commands styrke og kapasitet, ble etterretningsinformasjonen ignorert om det ikke passet den øverste ledelsens oppfatning.
En tysk etterretningsrapport fra 16. juli 1940 konkluderte med at det ved en intensivert luftkrig ville forventes at «RAFs nåværende styrke vil reduseres og denne tilbakegangen vil bli forsterket av den fallende produksjonsraten for fly». På grunn av denne og tilsvarende rapporter ble det hos ledersjiktet i Luftwaffe etablert en oppfatning av at RAF ville gå tom for jagerfly. En antok nemlig at RAFs svekkelse var tre ganger større enn den faktisk var. Flere ganger trodde Luftwaffe at Fighter Command var slått ut, og ledelsen ble overrasket når de britiske jagerflyene igjen var på vingene i stort antall.
Under slaget måtte Luftwaffe benytte rekognoseringsfly for å kompensere for manglende etterretning, men disse var ofte et lett bytte for RAFs jagerfly. Resultatet var at Luftwaffe måtte utkjempe slaget «i blinde», uten sikker kunnskap om fiendens virkelige styrke. Mange av Fighter Commands flystasjoner ble aldri angrepet, mens bomber i stedet falt på mindre viktige mål. Resultatet av bombetokt og luftkamper ble systematisk overdrevet, og mangelen på god etterretning gjorde at Luftwaffe, i motsetning til RAF, ikke holdt fast ved én strategi.
Dowdingsystemet
Hjørnesteinen i det britiske forsvaret var det omfattende systemet med tidlig varsling i opptakten til slag og sentraliserte kommando- og kontrollsystemer under slagene. Dette systemet var kjent som Dowdingsystemet etter luftmarskalk Hugh Dowding, leder for RAFs Fighter Command. Grunnlaget for systemet ble etablert mot slutten av første verdenskrig av generalmajor Edward Ashmore og ledet frem til etablering av Royal Observer Corps.
Dowding utvidet og forbedret systemet, særlig med bruk av radarstasjoner for å oppdage innkommende tyske formasjoner så tidlig som mulig. Royal Observer Corps spilte også en viktig rolle i å bekrefte radarobservasjoner og melde fra til sentralkommandoen om fly i lav høyde. Videre ble alle observasjoner formidlet til Fighter Commands operasjonssenter ved RAF Bentley Priory hvor de i et sinnrikt system ble plottet (avmerket) på store bord med kart over området. Denne visualiseringen av informasjonen om fremdriften i de tyske angrepene var viktig for at den britiske ledelsen kunne disponere styrkene sine optimalt, og dermed sende jagerflyene sine opp på det beste tidspunktet.
Taktikk
Det britiske luftrommet ble fordelt på fire grupper med jagerskvadroner:
Under slaget var Trafford Leigh-Mallory og Douglas Bader i 12 Group sterke tilhengere av Big Wing, en formasjon med minst tre skvadroner. Argumentene for Big Wing var at større antall fly i angrep ville kunne skape lokalt luftherredømme, med flere nedskutte fiendtlige fly og lavere egne tap. Problemene med å få så mange fly i luften samtidig gjorde at 12 Group sjeldent kom 11 Group til unnsetning, og førte til skarpe ordvekslinger mellom Parl og Leigh-Mallory. Først da Luftwaffe begynte å bombe London hadde 12 Group mulighet til å få sin Big Wing på vingene. Effekten av denne taktikken under slaget er omstridt. Selv om antall rapporterte nedskytninger økte, var det også en klar tendens til at flyverne på grunn av en mer intens luftkamp rapporterte flere nedskutte fly enn hva som faktisk var tilfelle.
Etterretning
De allierte hadde delvis tilgang til informasjon om tyske planer ved lesing av kodemeldinger gjennom tyskernes elektromekaniske krypteringsmaskin Enigma, men det ga RAF mer av et bakgrunnsbilde enn taktisk informasjon som kunne nyttes direkte i kamp. RAFs signaletterretningsstasjon ved Cheadle dro derimot fordel av slapp tysk radiodisiplin slik at de kunne gi en jevn strøm av meldinger om angrep som så ble direkte videresendt til Fighter Command.
Britisk bombing av tyske områder
En viktig del av den britiske strategien var å bruke bombefly for å svekke tysk oljeindustri, kommunikasjoner og styrkekonsentrasjoner. Disse angrepene ble utført av RAF Bomber Command og RAF Coastal Command. Etter svært store tap under dagtokt ble det fra 15. mai 1940 lagt opp til nattbombing.
Etterhvert som trusselen mot Storbritannia økte, ble angrep mot tysk flyindustri prioritert og utover sommeren og høsten ble særlig havnene ved kanalen angrepet, da det der ble samlet skip og lektere for en mulig invasjonsstyrke. I perioden juli til oktober 1940 ble det fløyet 9 180 tokt der om lag 1 000 besetningsmedlemmer omkom.
Slagets faser
Start- og sluttdato for slaget om Storbritannia er omdiskutert, men kan grovt deles inn i fire faser:
Kanalkamp
I disse luftkampene hadde de tyske flyene stort sett overtaket da de tallmessig var overlegne britene. Behovet for flystøtte til konvoiene ble en stor belastning for RAF. Etterhvert ble imidlertid skipstapene så store at den britiske marineledelsen kansellerte videre konvoier gjennom kanalen. Disse kampene ga begge sider viktige erfaringer og viste at fly som Boulton Paul Defiant og Bf 110 ikke hadde nok fart og manøvreringsevne til å klare seg i luftkamp.
Adlerangriff
Hovedangrepet på RAFs forsvarssystemer fikk kodenavnet Adelerangriff (tysk: «Ørneangrepet»). Dårlige værforhold gjorde at angrepsdagen, Adlertag, (tysk: «Ørnedagen») ble utsatt til 13. august. Dagen før forsøkte tyskerne for første gang å slå ut de britiske radarstasjonene ved at fly fra jagerbombergruppen Erprobungsgruppe 210 angrep fire radarstasjoner. Tre av dem fikk mindre skader, og var tilbake i drift innen seks timer. Manglende oppfølgingsangrep ga RAF anledning til å få stasjonene i drift igjen, og Luftwaffe angrep heller ikke stasjonenes infrastruktur, som kraftforsyning. Et slikt angrep kunne ha gjort selve radarmastene ubrukbare.
Adlerangriff åpnet med en serie angrep på flybaser ved kysten benyttet av RAF for fremskutt stasjonering, såvel som såkalte satellittflyplasser. Utover i uken fortsatte angrepsbølgen innover i landet, og det ble gjort flere forsøk på å slå ut radarstasjonene. Den 15. august fløy Luftwaffe totalt 1 800 tokt, noe som gjorde dagen til felttogets mest intense. Denne dagen deltok også Luftflotte 5 med fly fra Norge og Danmark, men møtte imidlertid uventet sterk motstand. Som en følge av de store tapene deltok Luftflotte 5 bare i begrenset grad videre i slaget.
Den 18. august hadde begge sider sine største tap – dagen ble senere kjent som The Hardest Day («den tøffeste dagen») – før utmattelse og været reduserte antall tokt i en ukes tid. Luftwaffe bestemte seg så for å trekke Ju 87 ut av slaget, da flyet var for sårbart overfor britiske jagerfly. Med det mistet Luftwaffe sitt viktigste redskap for presisjonsbombing. Det hadde også vist seg at Bf 110 var for lite manøvrerbar i luftkamper med britiske Hurricanes og Spitfires, og bruken av flyet ble derfor redusert. Bf 110 skulle etter dette bare brukes når spesielle oppdrag krevde det eller når et stort nok antall énmotors jagerfly ikke var tilgjengelige som eskorte for bombeflyene.
Sjefen for Luftwaffe, Hermann Göring, tok også en annen viktig avgjørelse: Flere jagerfly skulle eskortere bombeflyene, i stedet for å fly fritt for å engasjere britiske jagerfly i luftkamp. Luftflotte 2 skulle styrkes med Bf 109 fra Luftflotte 3, og den skulle heretter fokusere på nattbombing. Grunnet misnøye med innsatsen så langt ble flere eldre offiserer erstattet av yngre, blant de nye var Adolf Galland og Werner Mölders. Til sist bestemte Göring at angrepene på radarkjedene skulle opphøre, da disse angrepene ble sett som lite vellykkede. Ledelsen i Luftwaffe forstod imidlertid ikke hvor viktige radarene var i Dowdingsystemet.
Hovedangrepet mot flyplassene
Den 23. august beordret Göring at de britiske flyplassene skulle angripes. Den 24. august ble en rekke flyplasser bombet, men også havnebyen Portsmouth og deler av London. RAF bombet Berlin i et gjengjeldelsesangrep natten fra 25. til 26. august, på tross av at Göring tidligere hadde hevdet at britene aldri ville klare å bombe den tyske hovedstaden.
For å erstatte tapene ble 58 frivillige piloter fra Fleet Air Arm og et tilsvarende antall piloter fra det énmotors bombeflyet Fairey Battle fordelt på RAFs jagerskvadroner. Mange av de nye pilotene hadde så lite som ni timers flytid og ingen skytetrening eller øvelse i luftkamp. I denne kritiske fasen av slaget viste Fighter Command sin internasjonale karakter; flyvere fra Australia, Canada, New Zealand og Sør-Afrika deltok, i tillegg ble det satt inn polske og tsjekkoslovakiske skvadroner som Dowding tidligere hadde vært skeptisk til å benytte. Den polske 303-skvadronen ble den allierte enheten med størst antall nedskutte tyske fly.
De tyske angrepene ga imidlertid begrensede resultater, både med hensyn til ødeleggelser av flyplasser, tap av fly og piloter. Skadene etter bombing ble raskt utbedret og flyplassene var sjelden ute av drift i mer enn noen timer. Skadede fly ble reparert, mens nye ble produsert i stort tempo. I tillegg fikk britene en stadig strøm av nyutdannede piloter.
Blitzen
Hitlers direktiv nummer 17 fra 1. august 1940 om hvordan krigen mot Storbritannia skulle føres forbød Luftwaffe å benytte terrorbombing av byer. Om slike angrep likevel skulle gjennomføres krevde det Hitlers personlige godkjennelse. I midten og slutten av august var det allikevel en rekke tilfeller av bombing av ulike befolkningssentra, også London. RAF svarte med å bombe Berlin med 81 bombefly den 25. august. Målet var industriområder, men grunnet problemer med identifisering av målet på grunn av skyer falt også en del bomber på boligområder. Ytterligere britiske angrep på Berlin fikk Hitler til å tilbakekalle sitt direktiv nummer 17 og i en tale den 4. september truet han med å utradere britiske byer om ikke bombingen av Tyskland opphørte.
Hitler og Göring brukte de britiske bombene over den tyske hovedstaden som et påskudd for å utvide luftkrigen, og kl 16.30 den 7. september kom en flåte på 300 tyske bombefly eskortert av 600 jagere i formasjon opp langs Themsen med kurs for London. Etter først å ha bombet havneområdet gjorde de et sveip inn over London sentrum før de returnerte til basene i det nordlige Frankrike. Klokka 20.30 samme dag begynte nattbombingen. Den ene bølgen av bombefly etter den andre avløste hverandre frem til kl 04.30 om morgenen. Da så hele Londons skyline ut til å være i brann, og omkring 2 000 londonere var drept eller hardt skadd.
Den 15. september ble to massive tyske bombetokt utsatt for kraftige britiske motangrep, med 60 tyske fly nedskutt, mot 26 britiske. Denne dagen har senere blitt kjent som «Battle of Britain Day». De tyske tapene fikk Hitler til to dager etter å beordre utsettelse av forberedelsene til invasjon av Storbritannia. Den 13. oktober bestemte Hitler igjen at invasjonen skulle utsettes, til våren 1941. Oktober 1940 anses derfor som den måneden hvor regulær tysk bombing av Storbritannia endte. Tyskerne fortsatte imidlertid angrepene sine mot Storbritannia utover høsten og vinteren 1940, for det aller meste om natten, frem til 10. mai 1941.
Etterspill
Takket være britenes effektive luftforsvar kostet Luftwaffes angrep Tyskland dyrt. Selv om London og andre britiske byer ble bombet 57 netter i strekk, ble det mer og mer åpenbart at slaget om Storbritannia ikke kunne vinnes i luften, og i midten av september var Hitler blitt tvunget til å utsette invasjonen på ubestemt tid. Da hadde Luftwaffe mistet omkring 1 700 fly mot RAFs 1 400. Slaget om Storbritannia var det første større tilbakeslaget Hitlers Tyskland hadde erfart siden krigen begynte.
Virkningen av strategisk bombing hadde blitt sterkt overvurdert av luftstridsteoretikere før slaget, og den britiske opinionen ble styrket av å ha klart påkjenningen. Slaget om Storbritannia markerte også en klar endring i amerikanernes syn på krigen. Før og under slaget godtok mange i USA vurderingen den amerikanske ambassadøren i London, Joseph P. Kennedy, ga om at britene ikke ville klare seg. Ettersom slaget utviklet seg ble imidlertid USAs president Roosevelt overbevist om at Storbritannia ville klare seg og trengte all den støtte landet kunne få.
Nederlaget for de tyske luftstyrkene førte til at Storbritannia ikke falt ut av krigen. Selv om det ikke var stor aktivitet på kanalfronten i lang tid etterpå, ville en engelsk kapitulasjon eller våpenhvile fått ringvirkninger i resten av det britiske imperiet, og ville gitt aksemaktene helt andre forhold i kampene om strategiske ressurser i Middelhavet, Midtøsten og Nord-Afrika. En kapitulasjon ville også gitt ringvirkninger i Sørøst-Asia, der britiske styrker kjempet sammen med australske og senere amerikanske styrker mot Japan. Tysklands nederlag i slaget om Storbritannia tillot britene å gjenoppbygge militærstyrkene sine og etablere landet base for eksilregjeringene og frie styrker for en rekke okkuperte land, deriblant Norge. Etter at USA kom med i krigen, ble Storbritannia en fremskutt base for amerikanske tropper, og springbrett for invasjonen av Vest-Europa i 1944.
Myter om slaget
Flere gale oppfatninger om slaget om Storbritannia har blitt stående, som at slaget fra britenes side ble utkjempet med Spitfire, mens det i virkeligheten var et flertall av Hurricane-skvadroner i britisk tjeneste. En annen oppfatning er at det var få britiske jagerpiloter mot en overveldende tysk styrke – men om pilotene i RAF var få, så hadde Luftwaffe færre. Imidlertid hadde de tyske pilotene mer erfaring etter kampene i den spanske borgerkrigen og kampanjene i Polen, Norge og Frankrike, og RAF hadde store tapstall i begynnelsen.
Det har også blitt hevdet at Fighter Command var i ferd med å tape i begynnelsen av september grunnet tysk bombing av jagerflyplasser, og at RAF ble reddet ved den tyske bombingen av befolkningssentra som London. I realiteten var det aldri avgjørende, selv om det ga Fighter Command et pusterom da få av flyplassene til 11 Group var inoperative i mer enn noen timer grunnet bombing. Kampene i sør hadde imidlertid tvunget RAF til å trekke seg lengre nordover, og overgangen fra bombemål i sør til London fratok Luftwaffe muligheten til å diktere kampene.
I den offisielle historien etter slaget ble Fighter Command gitt æren for å ha reddet Storbritannia fra invasjon. I ettertid er det sådd tvil om operasjon Sjøløve i det hele tatt ville la seg gjennomføre, selv om RAF hadde blitt slått. Enkelte historikere har hevdet at Royal Navys styrke og ikke minst de tap som den tyske Kriegsmarine ble påført under invasjonen av Norge ville satt en stopper for en tysk invasjon av Storbritannia. Etter erobringen av Norge hadde den tyske Kriegsmarine kun én tung, to lette kryssere og fire jagere disponible. Mange historikere mener Luftwaffe heller ikke var sterkt nok til å nedkjempe RAF, noe som var nødvendig for at en tysk invasjon skulle lykkes. Den tyske jagerkommandøren Adolf Galland mente at Operasjon Sjøløve aldri var ment som en reell mulighet, men som et middel til å tvinge Storbritannia til å inngå våpenhvile. Det er imidlertid liten tvil om at både den britiske overkommandoen, parlamentet og befolkningen tok de tyske invasjonsplanene svært alvorlig mens slaget pågikk.
Om bombingen av London i større skala fra september, har det blitt hevdet at det var gjengjeldelse for bombingen av Berlin av Bomber Command natten 25. til 26. august. Deler av London hadde imidlertid allerede blitt bombet i to uker og i juli og august hadde over 1 300 britiske sivile blitt drept.
Helle Virkner
Helle Virkner (født som Helle Genie Lotinga 15. september 1925 i Aarhus, død 10. juni 2009 i Charlottenlund) var en dansk skuespiller. I Norge ble hun i den senere tid mest kjent for sin rolle som frk. Elisabeth Friis i TV-serien Matador, men var også en markert del av nyhetsbildet som statsministerfrue og aktiv skuespiller på 1960- og 1970-tallet.
Bakgrunn
Helle Virkner var datter av Moritz «Morris» Lotinga (1893-1946) og Ellen Larsine Rasmussen (1903-90). Lotinga tilhørte en rik, jødisk familie med forretning i Ryesgade 106, og det var både stuepike, kokke og sjåfør i hjemmet. Men Lotinga var utro mot sin kone med blant andre barnepiken, som han siden fikk en datter med. Da Helle Virkner var 5 år, ble foreldrene skilt, og hun så deretter lite til farens slekt, siden spesielt farmoren forsøkte å holde kontakten på et minimum. I stedet flyttet hun og moren til morens foreldre på Rosenvængets allé 27c på Østerbro i København, der de snart fikk en liten leilighet i førsteetasjen sammen med morens ugifte søster. De flyttet senere litt rundt, men holdt seg på indre Østerbro, der også farens foreldre bodde. Fra 23. september 1942 fikk Helle og moren bruke etternavnet Virkner fra slekten på Langeland, og det jødiske navnet Lotinga slettet. Helle Virkners farmor Regina (kalt «Genie», som Helle Virkner var oppkalt etter) hadde sikret døren sin med fem låser, men åpnet tilfeldig for tyske soldater i oktober 1943, og både hun og datteren ble sendt til Theresienstadt. Helle Virkners far hadde samme år giftet seg for tredje gang og reddet seg til Sverige. Syk og nedbrutt kom han i 1945 tilbake til hjemmet sitt, villaen Lille Glentholm, og oppdaget at den hadde tjent som bolig for tyske okkupasjonstropper. Han døde i 1946.
Helle Virkner kjedet seg på skolen, men visste hva hun ville etterpå. På en sommerferie i Hornbæk som småjente hadde hun møtt Karin Nellemose og hørt henne øve på en rolle. Etter skolen begynte Virkner som statist på Folketeatret og Det Ny Teater. Hun gikk på Det kgl. Teaters elevskole i årene 1944-46. Hennes debut var på Det kgl. Teater allerede i 1945 som Gudrun i Parasitterne. Hun overtok rollen etter Bodil Kjer som måtte flykte til Sverige.
Karriere
Helle Virkner har vært gift med skuespillerkollegene William Rosenberg og Ebbe Rode og i årene 1959-73 med den daværende danske utenriks- og statsminister Jens Otto Krag. De møttes vd en mottakelse for Indonesias president Sukarno i mai og giftet seg i Monaco i juli 1959. Det var et forsøk på et privat bryllup, men «pressen stod på bordene», fortalte hun siden.
Dermed var hun dansk førstedame som både utenriks- og statsministerfrue. De bosatte seg i rekkehuset hun hadde kjøpt (Egernvej 61) på Frederiksberg, der parken i dag har fått navnet J.O. Krags Park. Etterhvert fikk de to barn, Jens Christian Stephan Krag (født i 1960) og Astrid Helene («Søsser») Krag (1962-2014). Krag hadde også sønnen Peter Hansted, født i 1956 utenfor ekteskap. Helle Virkner tok straks etter bryllupet kontakt og sørget for at gutten ble en del av sin fars familie. I 1959-60 var hun sammen med Frits Helmuth direktør for Allé-Scenen.
I desember 1971 besøkte Aleksej Kosygin Danmark, og var med i Jens Otto Krags sommerhus i Skiveren i Jylland. Kosygin tok seg en tur i «Brugsen» i Tuen, der han kjøpte inn rikelig med spekepølser. Han skal ha sagt at Helle Virkner var den mest sjarmerende av motpartenes koner. I Cirkusrevyen 1972, «Nyhavn 300 år», kunne Helle Virkner oppleves i rollen som en av Nyhavns løse fugler, der hun sammen med Malene Schwartz fremførte visen «Vi to». I 1973 blev hun skilt fra Jens Otto Krag.
I 1981 stilte hun til valg for Socialdemokratiet i kommunevalget i Frederiksberg kommune, men tapte.
Frem til 1993 drev hun ABC Teatret på Frederiksberg. Hennes siste teaterrolle var sammen med Holger Juul Hansen i 2000 i stykket Show case om Alzheimers sykdom.
Per Christensen
Per Christensen (født 18. juli 1934, død 26. august 2009 ) var en norsk skuespiller.
Helle Virkner
Karriere
I 2007 mottok hun en Æres-Bodil, som tilsvarer en ærespris ved den norske Amanda-utdelingen.
Per Christensen
Film
Christensen medvirket i et stort antall filmer på 50-, 60- og 70-tallet. Blant sine senere filmroller huskes Christensen kanskje særlig som Alfons i Elling-filmene Elling og Elsk meg i morgen.
Helle Virkner
Karriere
Helle Virkner døde af kreft i serviceboligen hun delte med datteren Søsser, som var rullestolavhengig og døde i juli 2014.
Per Christensen
TV
For TV-seere ble Christensen kanskje mest kjent for rollen som Hugo Anker-Hansen i Hotel Cæsar. Han hadde også rollen som kompisen til Marve Fleksnes i de tidlige Fleksnes-episodene (3 episoder 1972-1974), samt i filmen Den siste Fleksnes (1974).
Radio
Christensen var mye brukt som instruktør av Radioteatret i NRK. Mest kjent er hans iscenesettelse av hørespillet Tordivelen flyr i skumringen av Maria Gripe, kåret av lytterne til tidenes beste hørespill for barn og unge.
Hodejegere
Hodejegere var opprinnelig betegnelse på enkelte folkeslag som angivelig praktiserte kannibalisme og/eller tok med seg hodet til sine beseirede motstandere som skrekk og advarsel, og for å bruke som trofé.
Personellrekruttering
I nyere tid er ordet hodejeger oftest benyttet om en gruppe personellrekrutteringsselskaper. Til forskjell fra tradisjonelle rekrutteringsselskaper benytter hodejegere sjeldent annonsering for å tiltrekke seg søkere til en stilling. I stedet bli markedet for aktuelle kandidater analysert og vurdert før de mest aktuelle kandidatene blir kontaktet. Denne formen for rekruttering har fått stadig større omfang ettersom mangelen på kvalifiserte arbeidssøkere/arbeidsløse i den vestlige verden stadig synker. Denne arbeidsmetoden kommer opprinnelig fra USA, og også i Norge benyttes ofte den engelske betegnelsene headhunter og headhunting.
Slaget ved Krefeld
Slaget ved Krefeld (også kalt slaget ved Créfeld, etter det franske stedsnavnet) ble utkjempet mellom Hannover og Frankrike den 23. juni 1758, under syvårskrigen. I slaget lyktes Ferdinand von Braunschweig i å drive en tallmessig vesentlig sterkere fransk styrke tilbake over Rhinen.
Sammen med den tidligere seieren i slaget ved Rheinberg lettet dette presset mot Fredrik II av Preussen i vest, slik at han kunne fokusere på øst hvor krigslykken var dårligere.
Beskrivelse
Comte de Gisors, den populære karismatiske sønn av den franske krigsministeren Comte de Belle-Isle, ble dødelig såret da han rykket frem i fronten med de franske karabinierene. Comte de St. Germain, som kommanderte den franske venstreflanken, klarte likevel å hindre en fullstendig slakt, og den franske armeen klarte å trekke seg tilbake i relativt god orden.
Følger
Arveprinsen, det vil si sønn av hertugen av Braunschweig, som senere døde av skadene han fikk under slaget ved Jena i napoleonskrigene, var med å kommandere de allierte troppene.
En minnestein ble i etterkant satt opp i Krefeld og en gate i byen oppkalt etter prins Ferdinand.
Arkaisme
Arkaisme (fra gresk arkhaios, «gammel, gammeldags, opprinnelig») har to hovedbetydninger. For det første: det henviser til arkaisk tidsperiode i antikkens Hellas’ historie (800 f.Kr. – 480 f.Kr.), det vil for epoken før den klassiske greske tidstiden (500 f.Kr. – 323 f.Kr.). For det andre: innen lingvistikk henviser det til et foreldet ord, bøyningform eller uttrykk. Generelt benyttes ordet «arkaisk» for å beskrive noe som er foreldet eller gammeldags, en henvisning til eldre og mer primitiv tid. Det kan peke på bruk av ord eller språk som har egenskapene til fortidens språk og overlever hovedsakelig i spesialisert bruk. Arkaismer brukes bevisst blant annet i skjønnlitteraturen for å etterligne en eldre skrivestil. Arkaisere er å «etterligne stil og uttrykksmåte fra eldre tid».
Etymologi
Arkaisme i betydningen «bevaring av det som er gammelt og foreldet» er fra 1640-tallet fra fransk archaïque, via moderne latin archaismus, arkhaizein, «å kopiere de gamle» (på språk) i betydningen innen 1748 «det som er arkaisk», særskilt «et arkaisk ord eller uttrykk». Arkaisk er fra gresk ἀρχαϊκός (arkhaïkós, «gammeldags»), fra ἀρχαῖος (arkhaîos, «fra begynnelsen, foreldet, antikk, gammel»), fra ἀρχή (arkhḗ, «begynnelse, opprinnelse»), fra ἄρχω (árkhō, «Jeg er først»), fra ἄρχω (árkhō, «Jeg begynner»), fra urindoeuropeisk *h₂ergʰ- («å begynne, herske, befale»).
De greske ordene har blitt videreført i prefikset ark-, som i ordene arkitekt og erkebiskop, og i suffikset -ark, som i ordene monark og patriark. Árkaein er å finne i låneord som arkitekt og arkiv.
På norsk
Norsk lovspråk etterstreber å være presist, og får således et preg av et språk som kalles kansellistil, som kan virke arkaisk ved å være fremmedartet og vanskelig å forstå med en tung med bruk av omstendelige og snirklete setninger, samt mange og lange setningsledd. Arkaiske språk er mest åpenbart i bruk av foreldet og gammeldags rettskrivning fra et annet århundre, særskilt i bruk av ord og vendinger som «sprog» framfor språk, «nu» framfor nå, «sne» framfor snø, og «efter» framfor etter.
Eksempelvis gikk Aftenposten, tradisjonelt forstått som en konservativ avis, i 1990 med ny ledelse, over til riksmålsrettskrivningen av 1986. En del journalister fortsatte å bruke arkaiske faneord som «sprog» og «efter» i noen år, men disse ble stadig sjeldnere på 1990-tallet.
På engelsk
På engelsk kan arkaiske ord eller uttrykk ha særskilte emosjonelle konnotasjoner – noen kan være humoristiske (forsooth, «i sannhet, sannelig»), noen svært formelle (What say you?, «Hva sier du?»), noen høytidelige (With thee do I plight my troth, «Med deg gjør jeg min trolovelse), og noen er foreldet (Thou art, arkaisk for you are, «du er».
Man finner tidvis også bruken av ye, som betyr you («du»), særlig i pseudo-engelske Ye olde som er ment å oppfattes gammeldags og arkaisk, som i anakronistiske «Ye Olde Pizza Parlor». Betegnelsen er fra 1896 eller tidligere.
Engelske ordbøker skiller mellom arkaiske (archaic) og foreldede (obsolete) ord og det som på engelsk kalles word sense; det vil si at et ord har en eller flere av betydninger. For eksempel kan en ordbok ha over 50 forskjellige betydninger av ordet «play», hver av disse har en annen betydning basert på konteksten for ordets bruk. Play kan bety skuespill, lek, sport (foreldet), seksuell samleie (foreldet), gamling, livlig, bevegelse etc. Et arkaisk ord har fortsatt en viss nåværende bruk, men deres bruk har avtatt til noen få særskilte kontekster, utenfor disse peker det kun på som et gammeldags eller avleggs språk. Et foreldet ord eller betydning av et ord som ikke lenger brukes i det hele tatt kan en leser møte når de leser tekster som er hundre år gamle eller eldre. For eksempel er verkene til William Shakespeare gamle nok til at noen foreldede ord eller betydninger er å finnes der, for hvilke kommentarer eller forklaringer (eldre glosse) ofte er gitt i margene eller som fotnoter. Eksempel:
To thine own self be true.
Geir Børresen
Biografi
Børresen ble født i Oslo, men familien flyttet til Slependen like før skolestart.
Han studerte tre år ved Statens Håndverks- og Kunstindustriskole og fire år ved Statens Teaterskole. Dette inkludere scenefekting.
Han debuterte som programleder på TV sammen med Vibeke Sæther i barne-TV-serien Lekestue i 1971, men hadde før dette gjesteopptredener i underholdningsprogrammet Fjeleboden i 1968. Fra 1982 og til 1984 spilte han (utkledd) rollen som hunden Labbetuss i barne-TV-serien Tre-fire-fem. På 1990-tallet spilte han utklednings-rollen som Max Mekker i barne-TV-serien Sesam Stasjon (1991–2000). Fra 1998 til 1999 hadde han en fast rolle i såpeserien Venner og fiender.
Børresen hadde også en musikalsk karriere. På slutten av 1970-tallet hadde han stor suksess med musikken om barnefigurene Smurfene. Han utgav tre Smurfe-plater som til sammen solgte nærmere 400,000 (1978–1979). Børresen forsøkte seg deretter med rockefiguren Eddi og utgav en platen Eddi i 1981. I tillegg har han deltatt på en rekke andre utgivelser, blant annet Lekestue og Sesam Stasjon.