cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rolf Trygve Busch
Etter examen artium 1940 og juridisk embetseksamen (cand.jur.) ved Universitetet i Oslo i 1946 var han dommerfullmektig i et år før han begynte som sekretær i Utenriksdepartementet. I 1950 ble han førstesekretær ved legasjonen i Kairo. Fra 1952 var han visekonsul ved generalkonsulatet i New York City, deretter to år i Utenriksdepartementet og et år på Forsvarets høgskole. I tiden 1957–1960 arbeidet han som første ambassadesekretær ved de norske delegasjonene i NATO og OECD i Paris. Han var byråsjef og deretter underdirektør 1960–1965, ambassaderåd ved Norges faste delegasjon til NATO i Paris 1965–1967, i Brussel 1967–1971. Etter ha vært ekspedisjonssjef i UDs administrative avdeling en kort periode i 1971 og var Norges ambassadør til NATO 1971-1977. Fra 1977 til 1982 var han ambassadør til Vest-Tyskland og sjef for Norges ambassade i Bonn og samtidig sjef for den norske militærmisjon i Berlin. Han avsluttet karrieren som ambassadør til Storbritannia fra 1982 til 1989. Busch er tildelt St. Olavs Orden.
Han var sønn av direktør Aksel Busch (1887–1948) og Alette Tunby (1885-1977). Rolf hadde en tvillingbror, som var far til Tor-Aksel Busch (født 1950).
Rasmus Rasmussen (musiker)
Rasmus Rasmussen (født 14. juli 1980, død 10. oktober 2012) var en færøysk gitarist, sanger og komponist fra Thorshavn på Færøyene.
Face the Nation
Face the Nation er et amerikansk aktualitetsprogram som har gått på CBS siden 1954. Programmet ble skapt av Frank Stanton og er et av verdens lengstlevende nyhetsprogrammer på TV. Programmet har siden 2015 blitt ledet av John Dickerson. Han avløste Bob Schieffer, som hadde ledet det siden 1991.
Programmets aller første gjest var senator Joseph McCarthy, opphavsmannen til den omstridte mccarthyismen.
Gex (Ain)
Gex er en kommune i departementet Ain i regionen Auvergne-Rhône-Alpes i Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Gex
Dorothea Wulff
Dorothea Irgens Wulff (født 1876, død 1948) var en forretningskvinne fra Hammerfest. Hun drev firmaet D.Wulff, manufaktur og trikotasje som hennes mor Alida, født i Kristiansund og gift med Johannes Iversen Sæther fra Kværnes ved Kristiansund, etablerte i Hammerfest i 1880.
Dorothea overtok i 1890 forretningen, hun giftet seg med lærer Eilert Andreas Wulff 1874–1904 som kom til Hammerfest fra Kvæfjord. Derav ble navnet på forretningen D. Wulff. Deres sønn Axel overtok forretningen i 1945, senere overtok hans sønn Per Wulff, i dag drives forretningen av Per's datter Eva Wulff, og er en av de aller eldste forretningene i Hammerfest.
Folkebok
Folkebok (etter det tyske Volksbuch) er en samlebetegnelse for populære skrifter og bøker innen ulike litterære sjangre som oppstod med boktrykkerkunsten sist på 1400-tallet og ble utbredt som folkelesning i flere land i Europa til ut på 1800-tallet. <!-- http://runeberg.org/salmonsen/2/8/0385.html Folkebøger ɔ: Bøger, især af romantisk ell. skæmtende Indhold, der har vundet Udbredelse i de ellers ikke læsende Dele af Befolkningen, idet de aftrykkes mangfoldige Gange i billige Smaahæfter. De fleste af disse Udg. er slidte op i de Læsendes Hænder, saaledes at for mange F.’s Vedk. den første Fremkomsttid vanskelig; kan oplyses. — F. er kun i de færreste Tilfælde skrevne med det Formaal at være Læsning for Menigmand. Det er en ældre Tids Litteraturværker, der fra de Dannede synker ned til de ringere stillede; særlig har Middelalderens eventyrlige Heltedigtning sammen med dens indvandrede gr. og østerlandske Romaner udgjort Hovedmassen af F. ned til vore Dage.
Med Romantikken i Tyskland vaagnede en Interesse for Folkebøgerne, der baade gav æstetisk Udslag (Tieck’s Digtninge) og videnskabeligt Resultat (Görres, »Deutsche Volksbücher« [1805]); og især den sidste Retning blev efterlignet i Danmark (Nyerup, »Alm. Morskabslæsning« [1816]). Et træffende Udvalg af F. er udg. af Elberling (»Danske F.« [1867]); en ny omhyggelig Udgave med litterære Oplysninger er begyndt 1915: »Danske F. fra 16. og 17. Aarh., udgivne af J. P. Jacobsen og R. Paulli«.
I Norge vandt hele Kredsen af danske F. Indgang; navnlig blev Olger Danske den norske Bondealmues Yndling, og hans Billede fremstilledes fra 18. Aarh.’s Beg. paa en Mængde Husflidsgenstande. — Ogsaa Sverige nærede sig længe ved Overs. af danske F. og tog først i 18. Aarh. paa egen Haand af fremmede Eventyrsamlinger og Noveller. Bäckström’s Udgave (»Svenska Folkböcker«, I-II [1845-48]; med Litteraturoverblik) faar derved Interesse ogsaa for Dansk. Forholdet mellem F. og Eventyr er behandlet af Ahlström, »Om Folksagorna« (i »Svenska Landsmålen« [1895]). Jfr Flyveblad. A. O.--> <!-- http://runeberg.org/nfbh/0402.html
Folkböcker kallas en del allmänt kända skrifter, emedan de efter hand trängt ned till de samhällets klasser, om hvilka ordet folket företrädesvis nyttjas. De förtjäna detta namn äfven på den grund, att de vunnit spridning inom hela folk och alla klasser inom dem, den ena efter den andra. De utgöra vanligen mer eller mindre ombildade former af äldre litterära alster, mest medeltida riddardiktning. De voro länge de enda böcker, som tillfredsställde de breda lagrens begär efter underhållande lektyr. Under en lång följd af generationer kunde de behålla den ynnest de förvärfvat sig och fingo upplefva otaliga upplagor. "Se vi icke hvart år", säger J. Görres, den förste, som litteraturhistoriskt behandlade dem ("Die teutschen volksbiicher", 1807), "i den högre litteraturen ögonblickets foster som Saturnus sluka sina barn; men dessa böcker lefva ett odödligt, oförstörbart lif: under många århundraden ha de sysselsatt hundratusentals människor, ett oberäkneligt publikum; aldrig föråldras de, tusen sinom tusen gånger återkomma de, alltid välkomna; outtröttligt pulserande genom alla stånd och mottagna af oräkneliga själar, som tillegnat sig dem, ha de alltid för-blifvit lika roande, lika vederkvickande, lika undervisande för så många, många sinnen, som utan fördom upplåtit sig för den ande, som bor i dem."
Huru begärliga dessa böcker varit, intygas bl. a. däraf, att de brukat säljas icke blott i boklådor, utan tillika på andra sätt, såsom af kringvandrande gubbar och gummor, på torg och marknader och i Sverige i snusbodar. Då den allmänhet, för hvilken de voro ämnade, icke var synnerligen kritisk, försummades texterna i hög grad, och utstyrseln blef den mest torftiga. Så t. ex. trycktes sådant "skillingstryck" på simplaste tryckpapper och illu-
strerades med träsnitt, som merendels voro alldeles barbariska, om de också icke saknade en viss stil. Från 1100- och 1200-talen, till en del ännu tidigare, ha dessa böcker varit en allmän och omtyckt läsning bland italienare, fransmän, tyskar ,. holländare och engelsmän; något senare gingo de* ända upp till Danmark. De ha således bestått ett-praktiskt prof, som mera än något annat skulle kunna tala för dem. "Med sitt tryckt i år", säger A. W. Schlegel, "framlägga de sin naiva tillförsikt att aldrig blifva gamla", och en af deras mest framträdande egenskaper är äfven ungdom, med dess-fel och förtjänster, bland de senare särskildt deras starka poetiska tro, som icke låter dem frukta för några fantasiens luftfärder. Thorild säger, att han-åldrig återfunnit det innerliga patos han en gång fann i Raimond och Melusina, det höga episka i Olger Dansk, den rörande sedeläran i Carsus och Moderus, den poetiskt ljufva hänryckning han kände af Fågel Blå. Till deras fel höra det outvecklade^ det drömlika, konturlösa hos dem. De synas nu därför också vara på väg att förlora sin makt öfver folkets fantasi; vår tid är för andligt avancerad för dem, den har för allvarsamma uppgifter för att kunna hängifva sig åt deras oordnade fantastik, den har ej ro att fördjupa sig i deras föga omväxlande-stämningar, att lyssna till den långt dallrande ton,. som är dessa dikters kanske egentligaste styrka. Tidningar och allahanda kolporterad litteratur ha nu så godt som fullständigt undanträngt dem.
Görres var, som ofvanför nämndes, den förstef som utgaf en bok om folkböckerna; men före honom hade redan den flitige bibliotekarien R. N y e r u p i Köpenhamn vändt sin uppmärksamhet till dem,
Det 1793 stiftade "Selskabet for efterslaegten" hade inom sig tillsatt en kommitté, som skulle ombesörja bl. a. utgifvandet af skrifter för allmogen. Däraf föranleddes Nyerup, en af kommitténs medlemmar, att taga kännedom om, hvad folket redan hade af läsning, som slagit an på det. En följd af hans studier blef ett litteraturhistoriskt arbete: "Almin-delig morskabslsesning i Danmark og Norge igjen-nem aarhundreder" (1816). Oaktadt Atterbom genom bearbetningar af två folkböcker, Fågel Blå och Lycksalighetens ö, bort kunna vända uppmärksamheten på folkböckerna, hvilka redan den mång-frestande Hammarsköld påpekade genom den samling "Svenska folksagor" (1819) han tillsammans med en Imnelius påbörjade, och som innehöll Helena Antonia, Melusina samt den efter tradition upptecknade Pelle Båtsman, gjordes i Sverige ingenting för denna litteratur, förrän P. 0. Bäckström utgaf "Svenska folkböcker, sagor, legender och äfventyr efter äldre upplagor och andra källor utgifne" (1845, 1848). Samlingen, oumbärlig för studiet af de svenska folkböckerna, innehåller tjugu sagor, fem legender och sex äfventyr samt är försedd med en värderik litteraturhistorisk apparat, men lämnar i kritik åtskilligt att önska. Skillnaden mellan folkbok, en från början skrifven dikt, ett litterärt alster, och folksaga, hvilken på traditionens luftiga väg flyger från land till land och byter dräkt samt gör sig hemmastadd öfverallt, är icke iakttagen i detta arbete. Ännu mycket mindre är detta förhållandet i "Folksagor för gamla och unga" (1839-44; ofullbordad), som till utgifvare lär ha haft K. J. Lénström. Bäckströms arbete åtföljes af en ganska god "öfversigt af svensk folkläsning" (äfven särskildt utgifven 1848). Han indelar folkböckerna i sagor; noveller; historiska berättelser; legender; trolldomshistorier; syner, uppenbarelser och spökhistorier; spådomar och dröm böcker; äfventyr; smärre skämtsamma skrifter och skrifter i blandade ämnen (bonde-praktikan, färg-böcker o. s. v.). Alla dessa för allmogen utgifna, för den till stor del enkom skrifna och mest af den lästa skrifter kunna visserligen kallas folkböcker; men vi ha här med detta ord betecknat de romantiskt färglagda skrifter, som, med anor från medeltiden och bortom den, gått öfver hela det kristna Europa och mestadels öfver Danmark kommit till Sverige, såsom Helena Antonia af Konstantino-pel, Grisilla, Melusina, Fortunatus, Jerusalems skomakare o. s. v.
I Frankrike trycktes tidigt "blå böcker", såsom folkböckerna där kallades efter färgen på de omslag de fingo i Troyes. I denna stad, hvilken tyckes ha varit medelpunkten för detta slags litteratur, var boktryckaren Jean Oudot redan på 1600-talet verksam för deras spridning. På 1700-talet idkades samma slags förläggarskap af en Garnier och på 1800-talet af en Baudot. Äfven i Paris, Kouen och flerstädes trycktes "blå böcker". Flera gånger ha sådana blifvit samlade i ett mer eller mindre omfattande "Bibliothéque bleue". I Tyskland utgaf Marbach (1838 ff.) en samling "Volksbucher", fortsatt af 0. L. B. W öl f f, hvilken senare äfven utgifvit "Volksromane" (1848–50); en annan samling utgafs af Sim rock (1839–67). – 1852 nedsattes i Frankrike en kommission för undersökning af den kolporterade litteraturen, och dess sekre-
terare, Ch. N i sär d, har om denna utgifvit ett anmärkningsvärdt arbete, "Histoire des livrés popu-laires" (2:a uppl. 1864; illustr.). Detta arbete jämte de förut anförda af Görres och Nyerup samt J. Dunlops, af F. Liebrecht till tyska öfversatta, rättade och ökade "Geschichte der prosa-dichtungen" (1851) utgöra det viktigaste af litteraturen öfver det rika, mångskiftande och i flera afseenden svårbehandlade ämnet. E. B.*-->
<!--© Gyldendal Folkebog. Folkebogen om Judas, der udkom på dansk første gang 1687, giver en række andre eksempler på Judas' bedrifter, strækkende sig fra æbleskud over fadermord til in Læs mere folkebog, bog, som er skrevet i et alment fatteligt sprog, og som bliver eller ønskes læst af mange. Kulturhistorisk betegner folkebøger de bøger, som efter bogtrykkerkunstens opfindelse blev populær læsning, ikke kun i Danmark, men i hele Europa, og som blev optrykt igen og igen indtil ca. 1900. Det var eventyrlige, skrøneagtige, platte, morsomme, spændende, mystiske, kloge og frem for alt underholdende bøger, for fleres vedkommende med rødder tilbage i middelalderen og i det episke gods, som Orienten har leveret Europa. I begyndelsen lanceredes disse bøger som overklasselæsning, men ret hurtigt blev de folkelæsning og foragtedes i stigende grad af de dannede. Holberg nævner dem ikke for det gode. Nogle af folkebøgerne, fx Jesu Barndomsbog og Uglspil, blev i perioder forbudt af øvrighederne, den første på grund af katolicisme, den anden på grund af oprørskhed. I romantikken vandt folkebøgerne nogen anseelse, idet digterne i dem fandt inspiration til deres egen eventyrlighed og brugte dem som afsæt for egne værker; Goethes Faust er inspireret af folkebogen med samme navn. Særlig betydning må følgende fire bøger tilskrives for deres visdoms skyld, Æsops fabler, De gamle vises Eksempler, Lucidarius og Rævebogen, som Goethe også gav sin version af med Reineke Fuchs.
Til Danmark er folkebøgerne mest kommet som ofte dårlige oversættelser fra Nordtyskland. Der kendes kun få navne på forfattere, bearbejdere og oversættere, og vor viden om folkebøgernes produktion, popularitet, faktiske udbredelse og plads i læsningen som helhed er mangelfuld. Flere af folkebøgerne har haft betydning for den folkelige, mundtligt overleverede fortælletradition. En række af de klassiske, på dansk udkomne folkebøger er udgivet videnskabeligt i J.P. Jacobsens og R. Paullis Danske Folkebøger fra 16. og 17. Århundrede (1915). Dette værk rummer også oversigter over folkebøgernes historie og illustrationer. Rasmus Nyerup er i Almindelig Morskabslæsning i Danmark og Norge igjennem Aarhundreder (1816) kritisk over for bøgernes værdi. Han mindes dog tydeligt sin glæde ved dem som barn, og han har et sympatisk blik for, at denne litteratur, som ganske vist er bragt på markedet for profit, også har været med til at støtte den frækhedens, munterhedens og fantasiens dannelse, som er en vigtig del af folkekulturen og af europæisk kultur i det hele taget.-->
Historikk
Som europeiske folkebøker regnes særlig populære prosatekster i form av bearbeidede versjoner av legender, eventyr, anekdoter, fortellende dikt og romaner fra middelalderen. Dette var tekster som tidligere bare forelå som håndskrevne manuskripter med liten spredning eller som muntlige fortellinger. Betegnelsen omfatter imidlertid også akademiske verk innen for eksempel historie og medisin, fantastiske reiseskildringer og annen folkeopplysning innenfor et «massemarked».
Mange gamle forestillinger og historier spredte seg til brede lag av folket gjennom folkebøkene. Utgivelsene la dermed grunnlaget for datidens populærkultur. Litteraturen inspirerte også både videre folkediktning og samtidige forfattere, for eksempel Goethes drama om Faust fra 1790-tallet, en fortelling som bygger på sagnet om alkymisten doktor Faustus slik det ble fortalt i en populær folkebok utgitt av Johann Spiess 1578.
Folkebøkene var ikke sjelden utstyrt med talende illustrasjoner i samtidens visuelle stil og trykkteknikk. På 1500- og 1600-tallet vil det si tresnitt. Bøkene hadde ellers billigere preg enn kostbare bøker for samfunnets høyere klasser og makteliter.
Renessansens folkebøker var forløpere for moderne underholdnings- og triviallitteratur. Seinere kom 1600-tallets ridderromaner og skrekkromantikken i 1700-tallets gotiske romaner, men det var først fra midten av 1800-tallet, da aviser ble billigere og en stor middelklasse vokste fram, at populærlitteraturen virkelig ble interessante som kommersiell vare.
Norske folkebøker
Den eldste kjente norske folkebokutgivelsen er En tragoedisk historie om den ædle og tappre Tistrand, hertugens søn af Burgundien, og den skiønne Indiana, den store Mogul keiserens datter af Indien som kom i 1775.
Norgesmesterskapet i amerikansk fotball 2013
Norgesmesterskapet i amerikansk fotball 2013 er det 28. norgesmesterskapet i amerikansk fotball. Oslo Vikings er regjerende mestere på samtlige nivåer etter en historisk storeslem i 2012, hvor klubben gikk ubeseiret på senior-, U-19- og U-16-nivå, kun tapte én kamp med U-14-laget og vant norgesmesterskapet på samtlige fire nivåer.
Før sesongen ble aldersklassene U-16 og U-14 endret til U-17 og U-15. På seniornivå ble Vålerenga Trolls, vinner av ti tidligere senior-norgesmesterskap, mer enn noe annet lag i Norge, flyttet ned til 2. divisjon.
Grunnspillet i 1. divisjon 2013
Sesongen startet 13. april og ble avsluttet med NM-finale den 6. juli. Eidsvoll 1814s vant sitt niende Norgesmesterskap.
Sist oppdatert: 26. juni 2013 kl 14:32 (CET) 1Eidsvoll 1814s har blitt trukket 3 poeng pga. ikke oppfylte dommerkrav 2Bergen Storm ble idømt tap 30-0 i deres tre første kamper etter å ha brukt en uregistrert spiller.
Kilde: amerikankeidretter.no
U-19
Sesongen startet 31. august og avsluttes med NM-finale den 26. oktober.
Innerpollen
Innerpollen er en saltvannsholdig poll på nordsiden av Vestvågøya i Lofoten som strekker seg 1,9 kilometer sørover fra den 330 meter lange Skjellstraumen som går inn til pollen Flaget i nordøst mellom halvøyene Flaget og Skjelløya.
Trio élégiaque nr. 2 (Rakhmaninov)
'''Trio élégiaque nr. 2 i d-moll''', op. 9, er en pianotrio komponert av Sergej Rakhmaninov. Verket ble ferdigskrevet 15. desember 1893, med urframføring i Moskva den 31. januar 1894. Rakhmaninov skrev verket til minne om Tsjajkovskij.
Innerpollen
Pollen er en del av en sammenhengende rekke med poller og sund som begynner ved Eggum og ender ved Veiberg i bunnen av Innerpollen. Den samlede lengden er 11 kilometer. Inner- og Ytterpollen omtales også samlet som Borgpollan.
Norgesmesterskapet i amerikansk fotball 2013
U-19
Sist oppdatert: 6. oktober 2013 kl 14:42 (CET)
U-17
Sesongen startet 28. april og ble avsluttet med at Oslo Vikings forsvarte mesterskapet mot Vålerenga Trolls i NM-finalen den 23. juni.
Grunnspillet i U-17 2013
Sist oppdatert: 10. juni 2013 kl 16:53 (CET)
Kilde:
Murchisonfjorden
Murchisonfjorden er en fjord på vestsida av Nordaustlandet på Svalbard. Navnet kommer av den britiske geolog Roderick Murchison.
Den ligger mellom Storsteinhalvøya i nord og Gotiahalvøya i sør, og er rundt 15 kilometer lang. Fjorden har innløp fra Hinlopenstretet, og går derfra i østlig retning innover Gustav V Land, den innerste delen heter Nordvika. Det ligger mange øyer og holmer i fjorden, hvorav den største er Søre Russøya beliggende på sørsida helt ytterst ved innløpet. Landområdene rundt fjorden er i hovedsak isfrie.
På Krossøya er det fine tufter etter russisk fangsthytte, og det eneste gjenstående russekorset på Svalbard står der.
Verzasca (elv)
Verzasca er en elv i den sveitsiske kantonen Ticino. Den har sitt utspring ved fjellet Pizzo Barone i De lepontinske Alpene og renner sørover gjennom Verzasca-dalen før den munner ut innerst i Maggioresjøen, mellom munningene til Maggia og Ticino. På veien mot Maggioresjøen renner den gjennom innsjøen Lago di Vogorno, som er oppdemmet med Contrademningen. Demningen ligger ca. 4 kilometer fra munningen i Maggioresjøen.
Verzasca er kjent for sitt klare, turkise vann og sine farlige strømmer. Gjennomsnittlig temperatur er mellom 7 og 10°C. Elva er populær blant dykkere og strikkhoppere.
Murchisonfjorden
Øyer i Murchisonfjorden
(Avtagende størrelse)
Karmskrue
Karmskrue er en skrue spesielt beregnet til å montere dørkarmer. Den spisse delen av skruen er utformet som en vanlig treskrue. Like nedenfor hodet på skruen går det flere kanter formet som gjenger, men de går rundt stammen av skruen som en ring ett sted på stammen. En skrue kan ha fire slike ringer. Disse ringene er formet som gjenger, men flaten mot skruespissen er skrå, og flaten mot skruehodet er vinkelrett på aksen.
Når dørkarmen skal monteres settes karmskruen først i hullet i karmen, og skruen skrues gjennom karmen og inn i reisverket. Når hodet til karmskruen er kommet inn i flukt med karmen vil de flate ringene/gjengene holde hodet til skruen på samme plass i karmen. Dersom skruen skrues ut vil karmen bevege seg fra reisverket. Da kan karmen plasseres på ønsket måte i åpningen i reisverket uten bruk av kiler.
Manuscrit Bauyn
Manuscrit Bauyn er et håndskrift som inneholder nesten 350 stykker for cembalo fra slutten av 1600-tallet, og er en svært viktig kilde til tidens franske cembalomusikk.
Samlingen oppbevares i Bibliothèque nationale de France, Paris under katalognumrene Rés. Vm7 674–675. Navnet kommer av André Bauyn, seigneur de Bersan, som fikk i stand samlingen, sannsynligvis ved å finansiere kopieringen.
Innhold
Manuskriptet inneholder nesten 350 musikkstykker fordelt på to bind i høydeformat. Stykkene er ikke organisert i suiter, slik det ellers var vanlig i tidens franske cembalomusikk, men etter sjanger og noen etter toneart. Opprinnelig var samlingen fordelt over tre bind, det første inneholdt musikk av Jacques Champion de Chambonnières, det andre av Louis Couperin og det tredje var en samling stykker av komponister som Nicolas Lebègue,, , Michel de La Barre, Johann Jakob Froberger og Girolamo Frescobaldi. Endringen til to bind ble gjort av en bokbinder som ved en feil føyde siste del  av tredje bind til slutten av første bind og første del av tredje bind til slutten av andre bind.
Nesten alle kjente cembalostykker av Louis Couperin og Chambonnières er bevart takket være dette manuskriptet. Av tidens franske cembalokomponister var det bare Chambonnières, Lebègue, og avhengig av eksakt tid, Élisabeth Jacquet de La Guerre (1687) og Jean-Henri d'Anglebert (1689), som hadde fått publisert sine verk, så siden Couperin var en av tidens mest betydelige komponister, er de 122 stykkene av ham de viktigste i samlingen.
Historikk
Omslaget bærer våpenskjoldene til André Bauyn, seigneur de Bersan og hans kone, Suzanne de Ferrière. De giftet seg i 1664, hun døde i 1701, han i 1706, så manuskriptet ble høyst sannsynlig samlet mellom 1664 og 1706. Stykkene ble kopiert tidligere, men ikke før 1658, da dette årstallet er notert i manuskriptet etter en chaconne av Louis Couperin. Tiden rundt 1690 er en rimelig antakelse.
Formålet med musikksamlingen var sannsynligvis å forsyne André Bauyn Bersans kone og barn med passelig notemateriale. Datteren Suzanne Bersan kan ha tatt timer hos François Couperin som bodde i nærheten av Bauyn-familien. Studiet av boet etter flere andre medlemmer av familien Bauyn fram til den franske revolusjonen viser at de var musikkelskere, og da særlig av cembalomusikk, og kan ha spilt en rolle som musikkmeséner.
Bauyn-manuskriptet ble etter 1750 innlemmet i Bibliothèque royale, dagens Bibliothèque nationale de France, etter at det sannsynligvis hadde vært eid av maleren og musikkutgiveren Jean-Baptiste-Edme Maupetit. I dag er manuskriptet tilgjengelig i flere faksimileutgaver.
Litteratur
Damien Vaisse, «Du nouveau sur le manuscrit Bauyn : une famille parisienne et le clavecin aux XVIIe et XVIIIe siècles», Revue française d’héraldique et de sigillographie, Tomes n° 71-72 (2001-2002), s. 39-52.
Duke of Edinburgh-klassen
Duke of Edinburgh-klassen var en klasse på to pansrede kryssere bygd i 1903-1906 for den britiske marinen. Originalt var seks skip planlagt for bygging av skipskonstruktøren Philip Watts som hadde overtatt posten Director of Naval Construction med ansvaret for design og bygging av krigsskip. Etter de første to skip var sjøsatt i 1904, viste det seg at man hadde for lite fribord midtskips for den sekundære bestykningen som var konsentrert i ti kasematter, som dermed ikke kunne brukes i alt annet enn rolig sjøgang. Dette og andre mangler fulgt til Warrior-klassen på fire skip. Panserkrysseren av dette designet lå så lavt i vannet at dekket midtskips kunne bli vasket av bølgene.
Kun to skip var ferdigbygget, HMS «Duke of Edinburgh» og HMS «Black Prince» som de første med over fem hundre engelsk fot som lengdemål og et deplasement på mer enn 13 000 tonn ettersom det ikke lenge var noe størrelsesbegrensning under bygging. Begge skip deltok i den første verdenskrigen, men om natten mellom 31. mai og 1. juni 1916 under Jyllandsslaget hadde «Black Prince» forvillet seg inn i den tyske Hochseeflotte som oppdaget og tilintetgjorde den britiske panserkrysseren. Hele besetningen på 857 mann ble drept etter skipet var truffet av granater fra opptil seks dreadnought slagskip. Søsterskipet «Duke of Edinburgh» ble den eneste overlevende av den første krysserskvadronen på fire pansrede kryssere. De andre var «Warrior», «Defence» og «Black Prince».
Blumenthal
Blumenthal:
Duke of Edinburgh-klassen
Duke of Edinburgh-klassen
Under tiden fram mot utbruddet av den første verdenskrig var enhver slagskipsklasse bygd og tatt i tjeneste sammen med en krysserklasse av Royal Navy. Det var ikke uvanlig at begge klasser hadde felles trekk i deres design, og fra King Edward VII-klassen slagskip på åtte skip ble det benyttet det samme designet for utplassering av den sekundære bestykningen. Som på slagskipene ble samtidige sekundære skyts konsentrert i et senterbatteri midtskips med fem porter på hver skipsside.
Den britiske panserkrysseren fram til 1904 hadde bare to 233,7 mm kanoner i hver kanontårn forut og akterover, men med Duke of Edinburgh-klassen ble bestykningen forstørret til seks skyts. Plasseringen av kanontårnene var heksagonalt, to forre sidetårner og to aktre sidetårner på værdekket i tillegg til forre og aktre kanontårner. Senterbatteriet var valgt som en løsning på vektproblemet med seks store kanontårner, men det skulle vise seg at portene lå under værdekket i et skip som lå lavere i vannet enn tidlige, og dermed kunne ikke kasemattskytset brukes i alt annet enn rolig sjøgang.
Designet som fulgt til et skip med liten fribord skyldes ønsket om å ha størst mulig beskyttelse mot sprenggranater som detoneres på sårbare strukturer reist på skroget, dermed ble Duke of Edinburgh-klassen i likhet med alle nyere krigsskip rensket for tant og tjas utover det nødvendige. Forskipet fikk et reist dekk eller forkastell forut for hovedmasten så krysseren kunne opprettholde høy hastighet i høy sjø. Men værdekket midtskips lå så utsatt at det kunne bli vasket av bølger. Etter «Duke of Edinburgh» var sjøsatt i juni 1904, ble det oppdaget at det var for lite fribord for kasemattskytset blant annet, så det ble besluttet å foreta endringer på de fire neste skipene etter «Black Prince».
Det nye designet produserte en egne klasse, Warrior-klassen som i motsetning til forgjengerne var bedre sjøfartøyer med sterkere bestykning som kunne benyttes i all slags sjøgang. I sammenligning med eldre pansrede kryssere hadde både Duke of Edinburgh-klassen og Warrior-klassen et panserbelte fra stevn til stevn og bedre beskyttelse fordelt på skroget.
Richard Louis
Richard Louis (født 6. januar 1964) er en barbadisk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg i sprintløp.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han ble utslått i de innledende rundene på 400 meter.
Privat veg
Privat veg er et samleplate med Bella Bedford, utgitt i 1995.
Giacinto Gaggia
Giacinto Gaggia (føddt 8. oktober 1847 i Verolanuova i det østerrikskstyrte kongedømmet Lombardia-Venetia, død 15. april 1933 i Brescia i Italia) var en italiensk katolsk prelat, titulærerkebiskop av Traianopolis og biskop av Brescia.
Prest
Gaggia studerte teologi i Brescia og Roma og ble ordinert til prest 2. april 1870 i Collegio Lombardos kapell i Roma. Tilbake i Brescia var han først religionslærer ved småseminaret og til slutt professor i kanonisk rett, kirkehistorie og homiletikk ved seminaret i Brescia i tretti år. Som en av de første teologene i Italia introduserte han nye utviklinger innen kanonisk rett og kirkehistorie. Ved siden av sitt akademiske arbeid arbeidet han fra 1886 også som prest for katolsk ungdom og innehadde en rekke embeter i ledelsen av bispedømmet.
Biskop
Pave Pius X utnevnte ham til hjelpebiskop av Brescia i 1909. Han mottok bispevielsen 3. mai 1909 i kirken Santi Giovanni e Paolo på Monte Celio i Roma av kardinal Francesco Satolli, erkeprest i Lateranbasilikaen. De to medkonsekrerende biskoper var Prospero Scaccia  av Tivoli, og Henri Doulcet, C.P. av Nicopoli.
Kunståret 1946
Kunståret 1946 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1946.
Stéphanie Fotso Mogoung
Stéphanie Fotso Mogoung (født 25. september 1987) er en kamerunsk volleyballspiller.
Giacinto Gaggia
Biskop
Den 5. juli 1912 ble han også utnevnt til generalvikar. Etter biskop Cornas død ble han utnevnt til kapittelvikar 21. mai 1913 og biskop av Brescia 28. oktober 1913. Blant seminaristene han personlig ordinerte i Brescia var Giovanni Battista Montini, den senere pave Paul VI.
Stéphanie Fotso Mogoung
Hun representerte Kamerun under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på ellevteplass med det kamerunske landslaget.
Giacinto Gaggia
Biskop
Pave Benedikt XV utnevnte Gaggia med en breve av 12. august 1921 til pavelig tronassistent, og pave Pius XI utnevnte ham i tillegg til titulærerkebiskop av Traianopolis. Han var spesielt engasjert i Azione Cattolica, presteutdannelse og prester som ble forfulgt under fascismens fremvekst. I 1929 nektet han som protest mot Benito Mussolini å delta i folkeavstemningen.
Biskop Giacinto Gaggia døde 15. april 1933 i en alder av 86 år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kunståret 1946
|| illustratør og forfatter ||align=center| || align=center| ||
|| billedkunstner ||align=center| ||align=center| - ||
<!--*4. januar - Karin Frostenson, svensk kunstner
2023 i Syria
Begivenheter i året 2023 i Syria.
Generelt:
Syria ligger i Vest-Asia, mellom blant annet Tyrkia, Irak og Jordan. Landet er preget av borgerkrigen som startet i 2011, som har bidratt til at Syria er et fattig land. I juni 2023 rapporterte FN at over 90% av innbyggerne lever under fattigdomsgrensen.
Frisch
Frisch er en norsk bergverksslekt av tysk opprinnelse, som har vært knyttet til Kongsberg siden første halvdel av 1600-tallet. Slektsmedlemmer var bergmenn ved Kongsberg Sølvverk fra 1600-tallet til 1800-tallet, og utmerket seg senere som gullsmeder i Oslo. Slektens mest kjente medlem er den første nobelprisvinneren i økonomi Ragnar Frisch.
Historie
Slekten stammer fra Christopher Frisch (f. 1615 i Tyskland), som jobbet på Kongsberg Sølvverk. Hans etterkommere i mange generasjoner jobbet også ved Sølvverket. Han var far til Petter Christophersen Frisch (1640-1703) (i samtiden også skrevet Pieter Frisk). Hans to sønner var Paul Pettersen Frisch (1665-1730) og Christopher Pettersen Frisch (1672-1726). Paul Pettersen Frisch var gift med Anne Antoniusdatter Nolt (født før 1678), datter av Antonius Nolt (som kom fra Tyskland og jobbet ved Sølvverket) og Barbro Hansdatter Schröder (1641-1712), en datter av Hans Andersen Schröder (født ca. 1610-1615 i Sverige, død 1675). Paul Frisch og Anne Nolt var foreldre til borhauer ved Fräulein Christiane gruve ved Sølvverket Ole Povelsen Frisch (1700-1779). Ole Povelsen Frisch var oldefar til gullsmed i Christiania Antonius Povelsen Frisch (1826-1916), som var far til gullsmed Anton Frisch (1865-1928) og farfar til økonomen og nobelprisvinneren Ragnar Frisch, som bl.a. var professor og dekanus for Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Frischsenteret er oppkalt etter Ragnar Frisch. Ragnar Frisch var morfar til Nadia Hasnaoui.
Filosofiåret 1724
Filosofiåret 1724 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1724.
Xia (sekstenkongerikene)
Xià (hanzi: 夏) regnes som et av sekstenkongerikene i Kinas historie. Det ble grunnlagt av den xiongnuiske Tiěfú-stammen (tradisjonell kinesisk: 鐵弗; forenklet kinesisk: 铁弗), hvis høvdinger hadde familineanvet Liú. I 407 opprettet tiěfúhøvdingen Liu Bobo, som samtidig forandret familienavnet til Hèlián.
Selv om Xià bare varte fram til 431, var dets hovedstad Tongwancheng i Ordos en godt befestet og moderne by som kom til å tjene som grensegarnison fram til Song-dynastiet. Dens ruiner ble oppdaget under Qing-dynastiet, og kan i dag fremdeles ses i Indre Mongolia.
Weishu beretter at Liu Kurens stamme, kalt Dugu, var etterkommere etter xiongnuene. Yao Weiyuan (姚薇元) mente at Dugu var et alternativt navn for Tuge (屠各), den xiongnuiske aristokratiske klanen som overtok etternavnet Liú, hvis medlemmer også styrte over staten Tidligere Zhao. Videre mener han at "Tuge" er en alternativ form av "Tuhe" (徒河), som er den grenen av xianbeiene som Murong-familien nedstammet fra. Liú-familien (Dugu) var også kjent som Tiěfú, et begrep som betydde at de hadde xiongnuiske fedre og xianbeiske mødre. Derfor er det rimelig å regne med at Dugu var i alle fall halvt xianbeisk.
Alle Xiàs herskere erklærte seg for keiser.
Patrik Hofbauer
Patrik Hofbauer (født 14. desember 1968 i Sverige) er en svensk bedriftsleder som var administrerende direktør for Telenor-eide Canal Digital AS fra 2011 til 2014.
Berner (pseudonym)
Berner er et pseudonym brukt av den svenske komponisten Helge Lindberg (1898-1973).
W. Berner (pseudonym)
W. Berner er et pseudonym brukt av den svenske komponisten Helge Lindberg (1898-1973).
Christelle Nana Tchoudjang
Christelle Nana Tchoudjang (født 7. juli 1989) er en kamerunsk volleyballspiller.
Hun representerte Kamerun under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på ellevteplass med det kamerunske landslaget.
Vir (album)
Vir er et musikkalbum med Bengalo, utgitt i 2004. Dette er bandets debutalbum.
Sigg Sigg
Sigg Sigg er et musikkalbum med Bengalo, utgitt i 2006.
Dolpa lufthavn
Dolpa lufthavn er en flyplass i Dolpa-distriktet i Karnali i Nepal.
Flyplassen ligger 2 900 m over havnivået. Den har en rullebane, 06/24 dekket med jord, 663 m lang og 30 m bred.
John Nelson (pseudonym)
John Nelson er et pseudonym brukt av den svenske sangtekstforfatteren Gösta Stevens.
Olena Nozdran
Olena Ivanivna Nozdran (ukrainsk: Олена Іванівна Ноздрань, født 20. juli 1975) er en ukrainsk badmintonspiller.
Hun representerte Ukraina under Sommer-OL 2000 i Sydney, der hun ble utslått i andre runde i singel.
Herdla flyplass
Herdla flyplass er en tidligere flyplass som lå på øya Herdla i Askøy kommune. Flyplassen ble bygget av tyskerne i 1940 som en del av Herdla fort.
Miribel (Ain)
Miribel er en kommune i departementet Ain i regionen Auvergne-Rhône-Alpes i Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Miribel
Steinvarden
Steinvarden er et lite markert fjell på grensa mellom Ringerike og Søndre Land kommuner, i Selsjøen naturreservat. Toppunktet ligger i Ringerike, ca. 25 meter vest for kommunegrensa. På toppen har vegetasjonen heipreg.
Alette Stang Andersson
Alette Stang Andersson (født 2. februar 1984 i Bergen) er en norsk tidligere håndballspiller, som spilte både håndball og strandhåndball.
Klubb
Stang spilte for da hun ble kåret til «årets høyrekant» i Eliteserien i håndball for kvinner 2005/06.
Etter én sesong i, flyttet hun til Danmark i 2008 og signerte for.
Klubben skiftet navn til året etter, og Stang spilte for klubben i tre sesonger.
I 2011 meldte Stang overgang til, men flyttet hjem etter kun én sesong og skrev under for.
Landslag
Stang representerte Norges kvinnelandslag i strandhåndball under EM i 2006, hvor Norge endte på 5.-plass.
Foy (album)
Foy er et musikkalbum med Bengalo, utgitt i 2010 av Etnisk musikklubb.
Ernest Krogh-Hansen
Ernest Krogh-Hansen (født 8. september 1896 i Tønsberg, død 27. juni 1975 i Mexico by) var en norsk diplomat.
Han var sønn av skipsreder Hans Krogh-Hansen (1863–1946) og Magdalene Margrethe Ambjørnsen (1863–1950).
Etter examen artium 1915 og cand.jur. 1926 ble han kansellist ved legasjonen i Warszawa, endret til attaché 1927. Han var sekretær ved legasjonen i Argentina 1928–1930 før han returnerte til Oslo og i 1930 passerte utenriksdepartementets aspirantkurs. Han var sekretær ved legasjonen i Ankara 1931–1934, tilbake i Oslo som sekretær 1934–1937, sekretær ved legasjonen i Valencia i 1937, chargé d'affaires i Barcelona 1938, sekretær i UD 1939 og fra 1941 byråsjef. I 1943 ble han ambassaderåd ved Moskva-ambassaden, i 1947 ble han sendemann til Tyrkia med sideakkreditering til Pakistan 1948, Irak 1949 og Iran 1950. Fra 1955 til 1959 var han ambassadør ved Norges ambassade i Beijing, før han 1959 til 1961 var direktør for et norsk-indisk bistandsprosjekt (Indo-Norwegian project) i Kerala. Derpå var han ambassadør ved Norges ambassade i Mexico by 1961–1966 med sideakkreditering til en rekke land som Guatemala, Nicaragua, Honduras, Panama, Costa Rica og El Salvador.
Han ble boende i Mexico by etter han gikk av med pensjon. Han fikk St. Olavs Orden i 1956.
Ferrari 458
Ferrari 458 (2009–15) er en to-seters italiensk sportsbil laget av Ferrari, som sin forgjenger Ferrari F430 også laget som racerbil. Den ble i 2015 erstattet med Ferrari 488 GTB.
458 Italia fra 2009 hadde midt-montert 4.5 liters V8 motor med 570 hk og 7-trinns automatgir fra tyske Getrag. Bak hadde den to lykter og tre eksosrør. I 2011 kom 458 Spider med avtagbart tak av aluminium. Etter å ha mistet plassen kjøpte nordmannen Morten Gamst Pedersen seg en 458, som også ble solgt ny i Norge.
458 Speciale fra 2013 var ment for høyere fart og hadde større motor (597 hk) mens 458 Speciale A var 499 eksemplarer uten tak (Aperta er italiensk for åpen).
458 Challenge fra 2010 var en lettvekter, den femte (inkludert 348, 355, 360 og F430) spesiallaget for fabrikkens rasermesterskap Ferrari Challenge. Fra 2013 også brukt til Racing NM, dels med base Momek i Mo i Rana. 458 Italia GT2 fra 2011 var tilpasset GTE-klassene til FIE og ACO og vant flere løp, mens 458 Italia GT3 var ment for GT3-klassen og også vant endel.
SP12 EC var ett eksemplar laget i 2012 til Eric Clapton som spiller gitar og så litt ut som Ferrari BB 512. Utgaven Pininfarina Sergio fra 2013 manglet frontrute.
Raïssa Nasser
Raïssa Nasser (født 19. august 1994) er en kamerunsk volleyballspiller.
Hun representerte Kamerun under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på ellevteplass med det kamerunske landslaget.
Jessica Lindell-Vikarby
Karriere
26. oktober 2002 kjørte hun sitt første renn i verdenscupen, og kom på sjuendeplass i storslalåmrennet i Sölden. I løpet av sesongen 2002/03 hadde hun flere plasseringer blant de ti fremste.
Under VM 2003 i St. Moritz ble hun nummer åtte i kombinasjonsøvelsen, og henholdsvis nummer 13 og 17 i super-G og storslalåm. Under junior-VM 2003 i Serre-Chevalier vant hun gullmedaljen i storslalåm, mens hun i super-G og slalåm kom på femte- og sjuendeplass.
I oktober 2003 falt hun under utfortrening i Saas-Fee og skadet seg i det venstre kneet. Lindell-Vikarby gikk dermed glipp av hele sesongen 2003/04. Hun gjorde comeback i 2004/05, men hun fikk problemer med å oppnå like gode resultater som før uhellet. Hennes beste resultat denne sesongen var sjetteplassen i utfor under VM 2005 i Santa Caterina.
I 2005/2006 var hennes beste plassering en sjuendeplass i utfor i Bad Kleinkirchheim. Under OL 2006 i Torino ble hun nummer åtte i kombinasjonen. 2. desember 2007 fikk hun endelig sin første pallplassering i et verdenscupenrenn, da hun ble nummer tre i super-G-rennet Lake Louise.
Hun vant sitt første verdenscuprenn da hun vant super-G i Cortina d'Ampezzo 26. januar 2009. Hennes andre verdenscupseier kom i storslalåm i Beaver Creek 1. desember 2013.
Hun la opp i 2015.
Mohamed Al-Malky
Amer Al-Malky (født 1. desember 1962) er en omansk tidligere friidrettsutøver som spesialiserte seg i sprintløp.
Han representerte landet sitt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, der han ble utslått i de innledende rundene på 400 meter.
Ferney-Voltaire
Ferney-Voltaire er en kommune i departementet Ain i regionen Auvergne-Rhône-Alpes i Frankrike.
Helge Lindberg
Under pseudonymet «W. Berner» eller bare «Berner» komponerte han i 1929 Emigrantvalsen til tekst av Gösta Stevens. Teksten ble senere oversatt til norsk, og Emigrantvalsen har blitt spilt inn på plate i Norge av flere artister.
Tamás Kovács
Tamás Kovács er navnet til flere personer:
Langurioscython
Langurioscython er en slekt av biller som ligner smellere (Elateridae).
Utseende
En middelsstor (ca. 10 millimeter), avlang råtevedbille. Arten kan overflatisk minne om arter i familien Languriidae og har trolig fått navn etter dette. Hode og pronotum er skarpt røde, forøvrig er den svart. Antennene er litt lengre enn hode + pronotum, de tre ytterste leddene er utvidete, slik at antennen ser litt klubbeformet ut. Pronotum er rundet med noe uttrukne bakhjørner, noe bredere enn langt, fint punktert. Dekkvingene er jevnbrede. middels kraftig punkterte, uten påfallende hår. Beina er ganske korte og spinkle (her skiller den seg markant fra Languriidae som har lange og kraftige bein).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Filippinene i øst.
Crazy Canucks
«The Crazy Canucks» (norsk: de gale kanadierne) var en gruppe kanadiske alpinister som preget utforrennene i verdenscupen fra midten av 1970-tallet.
«Crazy Canucks» bestod av Todd Brooker, Jim Hunter, Dave Irwin, Ken Read, Dave Murray og Steve Podborski. De kom som et friskt pust inn i den Europa-dominerte verdenscupen, og vakte snart oppsikt ved sin fryktløse kjørestil.
Til tross for gjentatte spektakulære fall havnet ofte medlemmene av «Crazy Canucks» på seierspallen. I desember 1975 ble Ken Read den første nordamerikaneren som vant et verdenscuprenn i utfor. Totalt sørget sekstetten for 17 verdenscupseire i utfor.
Referanser
Nazionale di sci alpino del Canada
Mooger Fooger
Mooger Fooger er et musikkalbum med Bermuda Triangle, utgitt i 2003. Dette er bandets debutalbum.
Rune Brøndbo
Rune Brøndbo (født 2. mars 1968) er en norsk musiker (keyboard, gitar, sang) innen jazz og elektronika. Han er blant annet kjent for sitt enmannsorkester Sternklang.
Han startet sin musikalske karriere som vokalist i bandet The Disease i 1983. Senere var han vokalist i Lobster Combo og Lobster Copter. Rune Brøndbo ga ut fire album under navnet Sternklang og ble nominert til Spellemannprisen 1999 i klassen dance for albumet Neolounge. Rune Brøndbo ble senere med i gruppa Wibutee. Han er fetter av D.D.E.-brødrene Bjarne og Eskil Brøndbo.
Filosofiåret 1773
Filosofiåret 1773 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1773.
Rotatormansjett
Rotatormansjetten (engelsk: rotatorcuff) er en muskelgruppe bestående av fire muskler som danner skulderleddets tak, ved å springe ut fra skulderbladet og feste seg til leddkapselen rundt det øvre leddhodet til overarmsbenet. De fire musklene som inngår i muskelgruppen er musculus supraspinatus, musculus infraspinatus, musculus teres minor og musculus subscapularis; i samspill strammer de seg ved behov for gjøre at en del av rotatormansjetten presser skulderbladet inn mot leddpannen. Samtidig som dette muliggjør bevegelse i skulderleddet hindrer dette luksasjon.
Nikolaj Dahl
Nikolaj Vladimirovitsj Dahl (russisk: Николай Владимирович Даль) (født 17. juli 1860, død 1939) var en russisk lege.
Antonia and Jane
Antonia and Jane er en britisk film fra 1990, regissert av Beeban Kidron.
Handling
Historien følger to venninner som har hatt et hat-kjærlighet forhold til hverandre, helt siden barndommen. Historien blir fortalt gjennom en rekke flashback som blir fortalt av de to karakterene til rådgiveren deres.
Théorine Aboa Mbeza
Théorine Aboa Mbeza (født 25. august 1992) er en kamerunsk volleyballspiller.
Nikolaj Dahl
I programhefter fra Oslofilharmonien i 1999 og 2001 ble det hevdet at Dahl var norsk, men dette har senere blitt tilbakevist i en artikkel i Tidsskrift for Den norske lægeforening.
Théorine Aboa Mbeza
Hun representerte Kamerun under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der hun endte på ellevteplass med det kamerunske landslaget.
Antonia and Jane
Handling
Jane Hartman misliker sitt eget liv, og mener at hun er klønete og alt for kjedelig. Samtidig er venninnen hennes, Antonia McGill, stikk motsatt. Hun er mer attraktiv, og har en strålende yrkeskarriere.
Jack Jonathan Lissauer
Sammen med Mark R. Showalter oppdaget han de indre månene Cupid og Mab den 5. august 2003.
Svalefalk
Beskrivelse
Svalefalken er liten og butt. Den måler cirka 25–28 cm. Hunnen er størst og veier typisk 297–346 g, mens hannen veier cirka 212–233 g. Vingespennet ligger på cirka 61–72 cm avhengig av kjønn. Hodet og oversiden er nærmet sort, mens hundersiden er rustrød med sorte spetter. Strupen, halsen og ned del av kinnene er hvit til kremhvit, mens stjerten er kort og mellomgrå til litt mørkere grå ytterst. Hunnen er dusere utfarget enn hannen, og ungfugler er mer mørkebrun oventil.
Utbredelse og habitat
Arten er fragmentert utbredt i den afromontane sonen i det østlige Afrika, fra det sørvestlige Etiopia i nord og sørover til det nordøstre Sør-Afrika i sør. Fuglen trives i områder med relativt begrenset regnfall, typisk nær fjellkløfter og klippevegger. Hvilestedet og redet ligger høyt, opp mot 3 800 moh., men den jakter bredt over tørre skogområder, delvis kultivert mark og savanne.
Arten er svært sjelden i Etiopia (kjent fra kun fire observasjoner, hvorav én relativt nylig), og den blir dessuten ofte oversett i resten av utbredelsen. En relativ vanlig observasjon er arten kun på Mount Elgon (2 par) i Uganda og langs Batoka Gorges (8–10 par), en cirka 60 km lang strekning av Zambezi, på grensen mellom Zambia og Zimbabwe. I Zimbabwe er det estimert at det finnes cirka 20–50 par. Man regner også med minst fire par i Mpumalanga/Limpopo i Sør-Afrika.
Atferd
Svalefalk regnes normalt som en standfugl med eget territorium, men det er kjent at arten (da helst yngre fugler) sporadisk kan flytte på seg til andre reirplasser. Arten fanger byttet i flukt, typisk mindre fugler på omkring 80–120 g (ofte svaler), men av og til også større fugler (som purpurkroneturako, Tauraco porphyreolophus). Av og til kan den også ta større insekter og små øgler. Par jakter ofte sammen. Når fuglene ikke jakter kan de sitte oppe på et utkikkspunkt i klippene, der de også kan samle litt mat.
Hunnen legger i april–juli i Øst-Afrika og i august–oktober (hovedsakelig i september) i Sør-Afrika. Hun foretrekker et rede av gamle kvister uten fôring, vanligvis i ei hule med skygge høyt oppe i ei klippe (typisk 75–120 m over bakken, av og til opp mot 300 m over bakken. Arten er svært defensiv i reirområdet og deler mange av de samme behovene som vandrefalken har. I Sør-Afrika er hekketettheten 4,1–7,8 km mellom parene, og 0,8–2,6 km mellom nærmeste par av vandrefalk eller libellefalk. Hunnen legger vanligvis 2–4 egg, som hun i hovedsak ruger ut selv. Inkubasjonstiden er normalt 31–33 dager, og i denne tiden mates hun hovedsakelig av hannen. Ungene har grå dun når de klekker, blek til å begynne med, men mørkere etter hvert. Ungen mates av hunnen, som på sin side mates av hannen. Etter cirka 42 dager får ungene ny fjærdrakt og blir flygedyktige.