cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjakkbrett
Et sjakkbrett er brettet som blir brukt i spillet sjakk og dam. Det kan også brukes i en rekke andre spill som for eksempel Othello. Brettet består av 64 felt, 32 lyse og 32 mørke felt. De er plassert slik at annethvert felt er mørkt og annethvert felt er lyst. Brettet sett fra spilleren med de hvite brikkenes side består av åtte vertikale kolonner med linjer fra a til h (venstre mot høyre), og åtte horisontale kolonner med rader fra 1 til 8 (fra bunn til topp).
Fargene kalles for «svarte» og «hvite» (eller «mørke» og «lyse»). Vanligvis er de svarte feltene og brikkene brune.
Brettet skal alltid være plassert slik at feltet nede på høyre hjørne på raden nærmest den enkelte spiller er lyst. (”bright on right”). Størrelsen på brettet er vanligvis valgt ut i fra størrelsesforholdet til sjakkbrikkene som benyttes og motsatt. Ett brett med felter som er omtrent 1,25 til 1,3 ganger bredere enn diameteren til kongens sokkel foretrekkes.
Mønster i heraldikk og slektshistorie
Figurene på sjakkbrettet med de kvadratiske rutene lagt inntil hverandre, har gitt navn til uttrykkene «sjakkbrettmønster», «sjakkmønster» og dansk «skaktavl». Disse uttrykkene brukes i heraldikk og slektshistorie for å beskrive figurer i våpenskjold, henholdsvis som slektsnavn dannet av slektsvåpenet (talende våpen). I beskrivelser (blasonering) av våpenskjold betyr disse uttrykkene at rutene er vekselvis sølv/hvite og svarte, dersom annet ikke er sagt. Rutene er ikke alltid helt kvadratiske i avbildninger av våpenskjold. Sjakkbrettmønsteret kan være på en figur i våpenskjold eller som bunn/bakgrunn. Dette mønsteret på en skråbjelke i skjoldet, brukes både av en norsk slekt kalt Skaktavl, og av en dansk slekt Friis. Den dansk-norske slekten Rosenkrantz har en sjakkbrettmønstret skråbjelke i to av skjoldets fire felter.
Sørli skole
Sørli skole kan vise til:
Salsk
Salsk (russisk: Сальск) er en by i Rostov oblast i Russland. Den ligger ved elva Srednij Jegorlyk (ei sideelv til Manytsj), rundt 160 km sørøst for Rostov-na-Donu.
Den ble grunnlagt som en bosetning ved jernbanestasjonen Torgovaja (russisk: Торго́вая), som ble åpnet i 1899. Den fikk bystatus og fikk navnet endret til Salsk i 1926.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Nordnorsk Pensjonistskole
Stiftelsen Nordnorsk Pensjonistskole (NNPS) ble etablert på Vik i Sømna kommune 10. mai 1988. Skolen ligger i naturskjønne omgivelser i kommunesenteret Vik, fire mil sør for Brønnøysund, langs fylkesvei 17, helt sør i Nordland.
Formålet var å utvikle en arena primært for eldre og funksjonshemmede, og at funksjonsfriske og yngre mennesker skulle integreres i læringsarbeidet. Målet var å motivere til personlig utvikling, bedre hverdagsmestring og livsglede gjennom tilgang på ny kunnskap og samvær med andre. Skolen ble 31. mai 1991 en del av det norske Folkehøgskolesystemet. NNPS fikk da godkjenning som et «Folkehøgskoleliknende tiltak» underlagt lov om folkehøgskole med statlig støtte til kursvirksomhet.
De ville guders by
De ville guders by (originaltittel: La ciudad de las bestias) er en ungdomsroman, skrevet av den chilenske forfatteren Isabel Allende i 2002. Boken er første del i en trilogi. De to andre bøkene er Gulldragens rike (2004) og Pygmeenes skog (2005).
Nordnorsk Pensjonistskole
Skolen, som er en av to i sitt slag i Norge, har vært i kontinuerlig utvikling. Den har i dag fem engasjerte ansatte, pluss et vertskorps med rundt 40 frivillige som gjør sitt ytterste for at alle deltakere skal trives. Skolen gjennomfører årlig i underkant av 100 ulike lokale, regionale og nasjonale kurs, med rundt 2000 kurselever. De har et variert kurstilbud med emnene: Matkultur, Digital hverdag, Egenutvikling, Kreativ glede, Livsglede, Lær om Verden og Kjenn ditt land.
Skolen disponerer lokaler i et aktivitetsfellesskap med Sømna Kro og Gjestegård, Sømna kommunale kino, Folkebiblioteket, Sømna kommunale kulturskole og Sømna rehabilitering.
De ville guders by
Handlingen er lagt til Amazonas, der den amerikanske gutten Alexander og hans venninne, Nadia, tar seg innover i jungelen sammen med et journalist-team for å spore opp det mystiske "Udyret". Bokklubben klassifiserer sjangeren som "magisk realisme". Det passer ganske godt, siden stedet og miljøet fortellingen er lagt til, er helt realistiske og finnes i den virkelige verden, men boken er krydret med Allendes typiske innblanding av ånder, magi og overnaturlige elementer.
Nordnorsk Pensjonistskole
Nordnorsk Pensjonistskole har vært en suksesshistorie. I over 30 år har NNPS gitt mennesker kunnskap, gode opplevelser og tilhørighet. Med mennesket, menneskelivet og det menneskelige møtet i fokus vil skolen fortsette å drive sin virksomhet.
Verdigrunnlag
Nordnorsk Pensjonistskole legger til grunn en frilynt og humanistisk tradisjon, med stor vekt på den sosiale tilretteleggingen. Vi skal være;
Visjon
Motivasjon for kunnskap, skaperglede og livsmot.
Vår viktigste drivkraft er ønsket om å tilføre mennesker motivasjon til å søke ny kunnskap for bedre å mestre hverdagen.
Være en møteplass som inspirerer til skaperglede og livsmot, og som gir samhørighet på tvers av ulikheter.
République solidaire
République solidaire (norsk: Solidarisk republikk) er et fransk parti startet av den tidligere franske statsministeren Dominique de Villepin 18. juni 2010. Det er ventet at de Villepin vil stille i presidentvalget i Frankrike 2012 mot sittende president Nicolas Sarkozy. Tidligere minister Brigitte Girardin er partiets generalsekretær
La Rotonda
La Rotonda, egentlig Villa Capra, er et bygg i utkanten av Vicenza designet av den italienske renessansearkitekten Andrea Palladio. Det ble i 1994 tatt med på UNESCOs liste over Verdensarven. La Rotonda ligger i utkanten av Vicenza. Villaen er kanskje den mest kjente av alle Palladios villaer, selv om Palladio selv plasserte den blant sine palasser i sin omtale av den i Quattro Libri. Villaen ligger på en høyde med vidt utsyn. Den er bygget rundt en sentral hall som strekker seg opp til kuppelen. Både innvendig og utvendig er den sterkt preget av symmetri.
Scotch Cup i curling
Scotch Cup i curling er forløperen til dagens Curling-VM for herrer.
Konkurransen ble arrangert i årene fra 1959 til 1967. De første årene var det kun Canada og Skottland som deltok, senere kom flere land med. USA var med fra 1961, Sverige fra 1962, og Norge og Sveits fra 1964.
For arrangørland og resultater, se Curling-VM for herrer.
Mars Attacks!
Mars Attacks! er en amerikansk film fra 1996 regissert av Tim Burton. Den er en science fiction-komedie basert på byttekort-serien med samme navn. Filmen bruker elementer av svart komedie, surrealistisk humor og politisk satire, og den er også en parodi på en lang rekke B-filmer innen science fiction-genren. Filmen har et bredt ensemble av skuespillere, blant andre Jack Nicholson, Lukas Haas, Annette Bening, Jim Brown, Pierce Brosnan, Sarah Jessica Parker, Glenn Close, Martin Short, Michael J. Fox, Jack Black, Natalie Portman og Danny DeVito.
Handlingsreferat
Et romskip reiser fra jordkloden og returnerer til Mars, hvor det samler hundrevis av andre Mars-skip og returnerer til jorden. USAs president James Dale (spilt av Jack Nicholson) sammen med sine medhjelpere, henvender seg til befolkningen angående denne historiske begivenheten. Flere dager senere oppretter presidenten deres første kontakt med marsboere i Nevada. Ved hjelp av en maskin til å oversette samtalen kunngjør Mars-ambassadøren at de "kommer i fred". Men når en hippie slipper en due som et symbol på fred, skyter Mars-ambassadøren fuglen før han og de andre marsboerne dreper de fleste ved arrangementet, inkludert general Casey, og nyhetsreporter Jason Stone.
De er bekymret for at marsboerne trodde duen var et symbol på krig, ber Dale professor Donald Kessler (spilt av Pierce Brosnan) om å forhandle med marsboerne, hvis ambassadør senere ber om å snakke foran den amerikanske kongressen. Ved dette møtet dreper marsboerne det meste av kongressen. Kessler ber Mars-ambassadøren om å stoppe, men blir slått bevisstløs og ført om bord på deres skip, hvor han senere blir vist med kroppen oppløst og hans kroppsløse hode forblir animert. General Decker forsøker å overbevise presidenten om å gjengjelde med kjernefysisk krigføring, men Dale nekter.
Give a Little Whistle
«Give a Little Whistle» er en amerikansk sang med melodi av Leigh Harline og tekst av Ned Washington.
Den ble fremført av Cliff Edwards (som Timmy Gresshoppe) og Dickie Jones (som Pinocchio) i Walt Disney-tegnefilmen Pinocchio fra 1940.
En innspilling med Edwards og Jones ble utgitt på Victor 26478A (i USA), på His Master's Voice BD 821 og på His Master's Voice A.L. 2902 (sistnevnte i Norge).
Norsk versjon
Rolf Just Nilsen har skrevet en norsk tekst. På norsk bærer den tittelen «Bare plystre».
Tangen skole
Tangen skole kan vise til:
Riksvei 156
Riksvei 156 (Rv156) gikk mellom Stenfelt og Vinterbro i Ås.
Før 1. januar 2010 gikk veien mellom Ringnes og Nesoddtangen, se fylkesvei 156. Veien hadde midlertidig status som riksvei under utbyggingen av E6.
Vårbelgreisingen
Vårbelgreisingen i 1189 og 1190 i Østlandet mot kong Sverre Sigurdsson og de østlandske maktinteresser ble startet av to tidlige kuvlungledere, Simon Kåresson og Olve fra Gurann som hadde flyktet til Danmark etter kuvlungene var knust av birkebeinerne i Bergen. Simon Kåresson tok et barn til seg og erklærte ham som sønn av Magnus Erlingsson ved navn Vikar. Rundt dette kongsemnet samlet Simon og hans menn en flokk som kom fra grensetraktene i Østfold.
Med en flåte på 16 skip seilte den nye flokken mot nord. Flokken fikk kallenavnet vårbelgene som dels er uforklarlig, men navnet kan være en indikasjon på flokkens opprinnelse og sosiale plassering fordi ordet vårbelg betyr helflådd vårskinn, mindre verdt enn vinterskinn eller pelsverk av dårlig kvalitet. Det viste til fattigfolk og utkantfolk. Vårbelgene herjet på Viken om sommeren i 1190 og for voldsomt fram med ran på både bønder og kjøpmenn fra vest til øst. Men de lyktes ikke å vinne tilslutning hos vikværingene som hadde sett seg lei på slike flokker som var ansett som røverpakk og primitive oppviglerne.
I Tønsberg mobiliserte byborgerne og handelsfolk flere langskip og lasteskip som lå utenfor bryggene til forsvar for byen. Med denne mindre flåtestyrken dro tønsbergmennene ut på sjøen og satte etter vårbelgene som seilte vekk fra farvannet rundt havnebyen etter at Simon hadde hørt om tønsbergmennenes forsvar.
Det kom til et sjøslag ved Bridstein, formodentlig Tresten ved Akersøya i Hvaler eller Tristein ved Færder etter at tønsbergmennene hadde innhentet og tvunget vårbelgene til kamp. Tønsbergmennene hadde de beste skipene som var både større og høyere en vårbelgenes, så utfallet av sjøslaget var allerede gitt. Skipene ble nådeløst ryddet av tønsbergmennene som drepte de fleste ombord inkludert Simon Kåresson. Et barn bare få år gammelt ble funnet nede i forrommet viste seg å være kongeemnet. Han ble uten skrupler slått ihjel av seierherrene. Hvor mange som falt i sjøslaget er ikke kjent. Vårbelgenes skip var mindre en tønsbergmennenes og muligens hadde de bare et mannskap på førti hver. Vårbelgene som flokk var ikke stor, trolig mellom 600 og 1000 mann.
Tilintetgjørelsen av vårbelgene sommeren i 1190 betydde ikke at det var slutt på reisingen av nye flokker som la ut på plyndringstokt for personlig vinning i de urolige tidene på Østlandet som lå i et maktvakuum som følge av borgerkrigene.
Tsimljansk
Tsimljansk (russisk: Цимля́нск) er en by i Rostov oblast i Russland. Den ligger ved bredden av Tsimljansk-reservoaret i elva Don, rundt 190 km nordøst for Rostov-na-Donu.
Bosetningen ble grunnlagt i 1672 av kosakker som Ust-Tsimla (russisk: Усть-Цимла). Fram til 1950 var den stanitsaen Tsimljanskaja (russisk: Цимля́нская). I 1950–1952 ble stanitsaen flyttet på grunn av byggingen av Tsimljansk-reservoaret og Tsimljansk vannkraftverk. Den fikk innvilget bystatus i 1961.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Phoenix Wright: Ace Attorney
Phoenix Wright: Ace Attorney Gyakuten Saiban Yomigaeru Gyakuten (逆転裁判 蘇る逆転) er et eventyrspill av typen visuell roman utviklet og utgitt av Capcom i Japan, Nord-Amerika og Europa og utgitt av Nintendo i Australia. Spillet ble opprinnelig utgitt eksklusivt til Game Boy Advance i Japan i 2001. Det ble deretter portert og utgitt til Nintendo DS i 2005 med støtte for DS-ens trykkfølsomme skjerm og mikrofon og med ekstra innhold. DS-versjonen ble også utgitt internasjonalt. GBA-versjonen ble gjenutgitt på PC som Gyakuten Saiban PC i Japan av SourceNext kort tid etter DS-utgivelsen. Spillet ble også delt opp i episoder for lansering på mobiltelefoner i 2007. Så langt har bare en del av spillet blitt utgitt på denne plattformen.
Phoenix Wright: Ace Attorneys hovedperson er den nyutdannede forsvarsadvokaten Phoenix Wright som er ansatt hos Fey and Co. Law Offices, eid av Mia Fey. Andre figurer i spillet er Mias søster Maya Fey, aktor Miles Edgeworth, detektiv Dick Gumshoe, og Phoenix' venn Larry Butz. GBA-versjonen har fire rettssaker mens DS-versjonen fikk en femte sak. Den første saken foregår bare i rettssalen mens de resterende også lar deg etterforske sakene. I etterforskningsdelen samler Phoenix bevis og snakker med personer som er involverte i saken. I rettssalen bruker Phoenix bevisene til å forsvare sin klient, kryssforhører vitner og løser sakene. Hendelsene i rettssalen blir vist i tredjeperson mens etterforskningene foregår i førsteperson.
Eksterne lenker
逆転裁判
Raleigh County
Raleigh County er et fylke i den amerikanske delstaten Vest-Virginia. Det ligger i de sørlige delene av staten og grenser mot Kanawha County i nord, Fayette County i nordøst, Summers County i øst, Mercer County i sørøst, Wyoming County i sørvest og mot Boone County i nordvest.
Raleigh Countys totale areal er 1 578 km² hvorav 6 km² er vann. I 2000 hadde fylket 79 220 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Beckley.
Laura Seltveit
Laura Sofie Seltveit (født 24. april 1950, død 28. oktober 2020 ) var ordfører i Sauda kommune fra 2005 til 2011. Hun representerte Arbeiderpartiet og tok over etter Torfinn Opheim som ble valgt inn på Stortinget i 2005. Hennes etterfølger som ordfører fra 2011 til 2015 var Frode Sulen. Hun var varaordfører fra 2011 til 2015.
Apotek (andre betydninger)
Apotek, apoteket og apotheket kan bety
Apotekforetak med lignende navn er
Norges Bandyforbund
Stiftet 17. oktober 1920
Medlem av Norges Idrettsforbund Det internasjonale bandyforbundet (FIB) Det internasjonale innebandyforbundet (IFF) Det internasjonale hockeyforbundet (FIH)
President Jon Erik Eriksen
Generalsekretær Tomas Jonsson
Hovedkontor Sognsveien 75J, 0855 OSLO
Antall kretser 11
Antall klubber 343 (per 31.12.2013)
Antall medlemmer 26 435 (per 31.12.2013)
Nettsted bandyforbundet.no
Norges Bandyforbund (stiftet 17. oktober 1920 som Norges Ishockeyforbund) er et særidrettsforbund tilknyttet Norges idrettsforbund og olympiske og paralympiske komité. Bandyforbundet administrerer i dag tre idretter i Norge: bandy (tradisjonell 11-manns bandy), innebandy og landhockey, tidligere også rinkbandy (bandy på ishockeybane).
Historikk
Før Norges Bandyforbund ble stiftet den 17. oktober 1920, hadde bandy vært sortert under Norges Fotballforbund som eget utvalg siden 1911. De første årene var navnet riktignok Norges Ishockeyforbund, men da amerikansk ishockey ble introdusert i Norge, byttet man i 1929 navn til det nåværende. Det var ni klubber som var med på grunnleggelsen. Disse var: Drafn, Drammens IF, Frigg, Hasle, Kjapp-Rjukan, Mercantile, Rapp-Trondheim, Ready og Trygg.
Landhockeyseksjonen i bandyforbundet ble etablert i 1986. Innebandyseksjonen ble etablert i 1988. I 1991 fikk den offisiell status i forbundet, samt i idrettsnorge for øvrig.
Norges Bandyforbund var med på å grunnlegge Det internasjonale bandyforbundet den 12. februar 1955. NBF ble 9. mai 1991 tatt opp i Det internasjonale hockeyforbundet og 16. mai 1992 ble forbundet tatt opp i Det internasjonale innebandyforbundet.
Norges ambassade i Seoul
Norges ambassade i Seoul er Norges diplomatiske representasjon til Sør-Korea.
Ambassaden ble i september 2004 akkreditert til også omfatte Nord-Korea, mens det fra diplomatiske forbindelser ble opprettet i 1973 til 2004 var ambassaden i Beijing som var sideakkreditert til Nord-Korea.
Wenche Margrethe Myhre
Wenche Margrethe Myhre er utdannet sosionom, men begynte i NRK i 1967 som programleder i Jakob Skarstein sin nyopprettede Middagsstunden, et lett ettermiddagsprogram beregnet på eldre lyttere. Hun var siden innom redaksjoner som Ord for dagen, På direkten, To i P2, Ekko, I søkelyset, Oppriktig talt, To i P2  og TV-programmet På sparket. Dessuten var hun i mange år medarbeider i P2s populære samfunnsprogram Sånn er livet.
Wenche Margrethe Myhre ble særlig kjent for kritiske sosialreportasjer og programmer, blant annet om tabubelagte temaer som psykiatri, kriminalomsorg, abort og incest. Hun foretok også intervjuer med representanter for befolkningsgrupper som funksjonshemmede, psykiatriske pasienter, kriminelle, demente og ensomme. Hun utgav i 1977 boka Kjærlighetens lykke og ulykke – 22 kvinneportretter sammen med journalisten Åshild Ulstrup og i 1980 Fortalt til en fremmed – bevegelseshemmede og seksualitet sammen med Inger Johanne Agerup.
Wenche Margrethe Myhre mottok Jonasprisen fra Norges spesiallærerhøyskole i 1986 for «seriøs og uvanlig kompetent radiojournalistikk». Hun fikk også Prix Radio i 2004 for årets beste intervju for et intervju med en Alzheimerpasient og hans kone. Fra 1987 var hun også redaktør for helse- og sosialmagasinet Liv.
Wenche Margrethe Myhre levde i flere år sammen med komponisten Geirr Tveitt og seinere helsedirektøren Torbjørn Mork. Hun ble pensjonist høsten 2007, men fortsatte som frilansjournalist for NRK.
Bedriftsmarked
Bedriftsmarked er i vid betydning alle markeder som omfatter levering av produkter eller tjenester til bedrifter, enten kjøpet er råvarer, driftsutstyr, handelsvarer, tjenester eller andre ting.
Mer avgrenset kan det defineres som levering av driftsutstyr eller tjenester til bedrifter. Leverandørene er da vare- eller tjenesteleverandører som tilfører alle typer anleggs- og driftsressurser til bedrifter. Vareeleveringen skjer vanligvis ved å bruke en transport fra selgerbedriften til kjøperen.
Konstellasjoner
Bedriftsmarkedene omfatter mange typer problemstillinger knyttet til økonomiske driftsforhold. Noen av disse er typiske for spesielle bransjer. Produksjonsbedrifter orienterer vanligvis (ofte) sin selgende aktivitet rundt messearrangementer, mens rederier som et annet eksempel bruker skipsagenter eller andre metoder for å skaffe tilstrekkelig mange fraktoppdrag. Innen handel deles aktiviteten mest typisk i engroshandel og detaljhandel som generelle forretningsområder.
Hiệp Hoà
Hiệp Hoà, Nguyen Phuoc Thang (født 1. november 1847 i Huế, død 29. november 1883 samme sted) var keiser fra Nguyen-dynastiet i Vietnam i bare fire måneder, i perioden 30. juli til 29. november 1883.
Han var broren til den forrige keiseren Tự Đức og da han tiltrådte var landet i krig med Frankrike uten muligheter til å kunne vinne. Det første han måtte gjøre var å skrive ubnder på en fredsavtale som gjorde det nordlige og sentrale Vietnam til et fransk protektorat, etter at Frankrike tidligere hadde erobret Cochinkina i 1867. Han kom i konflikt med de ledende mandarinerne og ble tvunget til å gå av og ta gift.
Dan Immerfall
Daniel «Dan» James Immerfall (født 14. desember 1955 i Madison i Wisconsin), amerikansk skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid
Immerfall vant en olympisk bronsemedalje under vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han kom på tredjeplass på 500 meter skøyter, bak Jevgenij Kulikov og Valerij Muratov begge fra Sovjetunionen.
I de senere årene har han vært internasjonal mesterskapsoverdommer i hurtigløp på skøyter.
Thomas A. Anderson
Thomas A. Anderson (alias «Neo») er en fiktiv karakter i The Matrix-filmene, spilt av Keanu Reeves. Mens han lever «uvitende» i the Matrix lever han et dobbeltliv. Thomas A. Anderson arbeider for et firma som jobber med programvarer, men etter arbeid kaller han seg Neo og driver med Hacker-virksomhet. Dette navnet, Neo, blir brukt om ham resten av filmen da han kobles ut av Matrixen og blir med i menneskenes krig mot maskinene.
Martin Fourcade
Martin Fourcade (født 14. september 1988 i Perpignan) er en fransk tidligere skiskytter. Han har vunnet fem OL-gull, noe som plasserer han på topp-ti-listen over tidenes vinterolympiere. Fourcade har vunnet 13 VM-gull, 79 rennseiere i verdenscupen og har vunnet verdenscupen sammenlagt sju ganger. Han er yngre bror av skiskytteren Simon Fourcade.
Karriere
Martin Fourcade debuterte i verdenscupen sesongen 2007/08 i Holmenkollen. I VM 2009 gikk han for det franske laget som kom på fjerdeplass. Han tok sølv på fellesstart i OL 2010. Han vant jaktstarten i VM i skiskyting 2011 i Khanty-Mansijsk og sprinten, jaktstarten og fellesstarten i VM i skiskyting 2012 i Ruhpolding. I 2011 tok han også sølvmedalje på 10 km sprint og var med på Frankrikes lag som tok bronsemedalje på mixed stafett. I 2012 gikk han på det franske laget som tok stafettsølv. Han vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2011/2012.
I VM i skiskyting 2013 i Nové Město vant Fourcade først tre strake sølvmedaljer, på mix-stafett, sprint og jaktstart, i alle de tre øvelsene med Emil Hegle Svendsen øverst på seierspallen. Fourcade vant senere normaldistansen 20 km. Han vant også verdenscupen sammenlagt sesongen 2012/13.
I OL 2014 i Sotsji ble Fourcade nummer seks på sprinten og han vant gull både på jaktstarten og på normaldistansen. Han vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2013/14, og sikret seg dermed sammenlagtseieren for tredje sesong på rad.
I VM i skiskyting 2015 i Kontiolax tok Fourcade gull på normaldistansen. Han vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2014/15 og sikret seg som første mannlige skiskytter sammenlagtseieren for fjerde sesong på rad.
I VM i skiskyting 2016 i Holmenkollen tok Fourcade fire gull og én sølv. Han vant verdenscupen sammenlagt sesongen 2015/16 og sikret seg dermed sammenlagtseieren for femte sesong på rad.
Volgodonsk
Volgodonsk (russisk: Волгодо́нск) er en by i Rostov oblast i Russland. Den ligger ved Tsimljansk-reservoaret, rundt 190 km nordøst for Rostov-na-Donu.
Martin Fourcade
Karriere
I VM i skiskyting 2017 i Hochfilzen tok Fourcade ett gull, to sølv og to bronse. Han vant verdenscupen sammenlagt for sjette sesong på rad etter å ha vunnet 14 renn. Det var det største antall verdenscuprenn en skiskytter hadde vunnet i løpet av en sesong. Ole Einar Bjørndalen hadde den gamle rekorden med tolv seire.
Etter vinter-OL i 2018, der han tok tre gullmedaljer, ble Fourcade forfremmet til offiser av Æreslegionen.
Før det siste rennet i sesongen 2019/20 annonserte Fourcade at han kom til å legge opp som aktiv utøver. Han avsluttet med stil ved å vinne jaktstarten 14. mars, men ettersom Johannes Thingnes Bø endte på fjerde plass var det akkurat ikke nok til at Fourcade kunne snyte nordmannen for sammenlagtseieren.
Volgodonsk
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Loia
Loia (også skrevet Loja og Logja) er en poll i Flekkefjord kommune som danner avslutningen på Stolsfjorden / Flekkefjorden. Den har utløp via Løgan, som er et kanalisert elveløp, til Grisefjorden ved Loga.
Innerst i fjorden ligger Flikka, som kan være opphav til navnet Flekkefjord, med nabogården Lavoll. Lavoll og Flikka var endestopp for båtskyss for reisende til de indre deler av vestfylket.
Selv om der er tidevannsforbindelse til havet, er vannet lite saltholdig, og har brukt å fryse til, med metertykk is vinterstid. Det var vanlig å sage is i blokker, og lagre i ishus langs bredden, for å hente ut utover sommeren til kjøling av fersk fisk, spesielt makrell.
Loia ble også arena for et NM i kajakk. Selv om vannet egentlig er velegnet til det bruk, med rimelig rolige vind- og strømforhold og god plass, har det blitt få større stevner.
Dreadnought
Dreadnought (norsk oversettelse – «Fryktløs») var den dominerende typen slagskip i begynnelsen av det det tjuende århundret. Navnet kom etter den revolusjonerende britiske HMS «Dreadnought», som ble sjøsatt i 1906. Dette designet fikk så stor betydning for utviklingen av slagskip, at skipstypen deretter ble omtalt som «dreadnoughter», og eldre slagskip kom til å kalles pre-dreadnoughter. Skipets utformning innebar to revolusjonerende fornyelser. For det første var skipet utelukkende bestykket med størst mulig artilleri, og for det annet var den utstyrt med dampturbiner. Den nye modellen, med et helt nytt design med langtrekkende artilleri, god fart og tyngre panser, satte i gang en kraftig opprustning i de fleste mariner. Spesielt var våpenkappløpet intensivt mellom Storbritannia og Tyskland i årene 1906-1914. Betegnelsen «dreadnought» ble en typebetegnelse på alle slagskip med høy fart og langtrekkende kanoner, og de ble også symboler på nasjonal styrke.
Konseptet med langtrekkende og store kanoner hadde vært underveis i flere år før HMS «Dreadnought» ble bygget. Den keiserlige japanske flåten hadde startet arbeidet på det nye slagskipet «Satsuma» på Kure marineverft i 1904, men avsluttet skipet som en pre-dreadnought. De fleste større mariner verden rundt bygde eller bestilte slagskip av konseptet «all-big-gun» som det het på engelsk, inkludert United States Navy. Den tekniske utviklingen fortsatte med stor hastighet gjennom dreadnought-æraen. Nyere og senere modeller for bygging og sjøsetting av slagskip ble større, med fremskritt i bestykning, pansring og fremdrift. I løpet av ti år gjorde nye slagskip de første dreadnoughter foreldet. Disse kraftigere skipene ble kjent som «Super-dreadnoughter». De fleste dreadnoughter ble opphugd etter avslutningen av første verdenskrig, dette i overensstemmelse med bestemmelsene i Washington flåtetraktaten fra 1922, men flere av de nyere super-dreadnoughter var fortsatt i tjeneste i ulike flåter inn i andre verdenskrig.
Selv om byggingen av dreadnoughtene slukte store ressurser i begynnelsen av det tjuende århundret, skulle det bare stå ett enkelt slag mellom avdelinger av dreadnoughter. Jyllandsslaget var det største konvensjonelle sjøslag der de britiske og tyske slagskipsflåter kjempet mot hverandre uten at det kom til noe avgjørende resultat. Begrepet «dreadnought» ble etterhvert mindre brukt etter slutten av første verdenskrig. Dette begrepet var også til dels brukt som betegnelse på slagkryssere, som også var blitt utviklet gjennom dreadnought-revolusjonen.
Opprinnelse
Den karakteristiske bevæpning med utelukkende store kanoner ble utviklet i de første årene av det tjuende århundret, da de forskjellige landenes mariner forsøkte å øke ildkraften og rekkevidden på sine slagskip. De fleste slagskip før Dreadnought-æraen hadde en hovedbestykning bestående av fire tyngre kanoner på 12 tommer (305 mm), en sekundær bestykning bestående av 6 til 18 mellomstore, hurtigskytende kanoner med en kaliber 120 til 190 mm, og annet mindre artilleri. Noen slagskipsklasser hadde et sekundært batteri på 200mm. I 1903 var det seriøse forslag om å bygge skip med utelukkende store kanoner i sirkulasjon i flere land deriblant Japan.
Bygging av den nye typen begynte nesten samtidig i tre land. Den japanske flåten ga i 1904 tillatelse til bygging av slagskipet «Satsuma», som skulle ha tolv 305 mm kanoner. Kjølen ble strukket den 15. mai 1905. Royal Navy begynte å lage designen til HMS «Dreadnought» i januar 1905. Den ble kjølstrukket 2. oktober samme år. Den amerikanske flåten fikk tillatelse til å bygge USS «Michigan», som skulle ha åtte 305 mm kanoner i mars 1905. Den ble kjølstrukket i desember 1906.
Skiftet til store kanoner som hovedskyts ble gjennomført fordi en ensartet bestykning med storkalibrede kanoner ga fordeler i ildkraft og ildledning, ettersom større ildgivningskapasitet nå var ansett langt mer viktig enn tidligere. De nyeste 305 mm (12 tommer/12 in) kanoner hadde lenger rekkevidde enn 254 mm (10-inch) og 233,7 mm (9,2-inch). De fleste historikere påpeker også på vesentlige fordeler ved ildledning. På lange avstander korrigerte man kanonenes retning ved å observere hvor granatsalvene slo ned i vannet; kaskadene kunne være så høye som hus på flere etasjer. Det var vanskelig å tolke kaskadene fra forskjellige kalibre. Det er likevel fremdeles under debatt om dette var viktig eller ikke.
Skytning på lang avstand
Under sjøslagene i 1890-årene var de avgjørende våpnene av mellomstor kaliber som 152,44 mm og 15 cm hurtigskytende kanoner, som ble benyttet på forholdsvis kort avstand. Skyting til sjøs over lengre avstand var fremdeles for upresist. Under sjøkampene var lettere kanonskyts presist, da deres høye skuddhastighet kunne produsere et regn av granater mot målet. Dette var tilfelle under slaget ved Yalu i 1894 da japanerne åpnet ild først på tre km hold, og det meste av kampene foregikk på 2 kilometers avstand.
I de første årene av det nye århundret hadde både britiske og amerikanske admiraler kommet til oppfatning at fremtidige slagskip ville komme i kamp over lengre avstander i takt med økningen på torpedovåpenets rekkevidde. I 1903 startet U.S. Navy arbeidet på en torpedotype som vil ha en effektiv avstand på 3,7 km. Man hadde konkludert med at det var blitt nødvendig å innlede kamp med fienden på større avstand enn tidligere. Admiral John Fisher, som ledet den britiske middelhavsflåten, tok de første skrittene i 1900 ved å beordre trening på skyting med 6-inch kanoner på 5,5 kilometers hold. I 1904 overveiet det amerikanske Naval War College betydningen av de nyere torpedoer med rekkevidder på 6,3 til 7,2 km mot slagskipenes taktikk.
Rekkevidden på lett og mellomstort skyts var begrenset, og presisjonen ble dårligere på større avstander, slik at fordelen med høy skuddhastighet falt bort. Korrekt ildledelse for presis ildgivning var avhengige av å observere nedslagene fra den foregående salve, så det måtte ikke være for kort mellom skuddene.
Store kanoner eller blandet kaliber
En tidlig metode for bygging av kraftigere slagskip var å gjøre det sekundære batteriet mindre og tilføyde flere store kanoner av mindre kalibre. Disse skipene ble beskrevet som «store kanoner av blandet kaliber» (all-big-gun mixed-caliber) eller «halv-dreadnoughter», som omfattet de britiske King Edward VII og London, franske Danton og japanske Satsuma-klassene. Designprosessen for disse skipene innebar ofte debatter om et alternativ med en hovedbestykning på felles kaliber.
Den samme tendensen var også observert i den britiske flåten. En tegning i 1902-03 hadde også sirkulert om alternativet med utelukkende store kanoner som hovedbestykning i to kalibre, dvs. fire 12-inch og 12 9,2-inch kanoner. Admiralitetet besluttet imidlertid i stedet å bygge tre slagskiper av King Edward VII-klassen (med en blanding av 12-inch, 9,2-inch og 6-inch skyts) i byggeprogrammet for 1903-04. Konseptet ble tatt opp på nytt for 1904-05 programmet for den nye Lord Nelson-klassen. Begrensninger på lengde og bredde mente at de midtskips 9,2-inch kanontårn bare hadde én kanon i stedet for to, og bestykningen ble dermed på fire 12-inch og ti 9,2-inch kanoner etter 6-inch skytset ble tatt bort. Konstruktøren for dette designet, J.H. Narbeth, innleverte en tegning over et alternativ om en bestykning med tolv 12-inch kanoner, men admiralitetet var ikke innstilt på å godkjenne dette alternativet. En del av grunnlaget for beslutningen om å beholde blandingen av kalibre var behovet for å starte byggingen av skipene så tidlig som mulig på grunn av den spente situasjonen, som hadde oppstått med den russisk-japanske krig.
Skiftet til store kanoner
Utskiftning av 6 eller 8-inch skyts med 9,2 eller 10-inch betydde en vesentlig forsterkning av slagskipenes ildkraft, spesielt på større avstander. Likevel hadde ensartede store kanoner mange andre fordeler. En logistisk forenkling var en viktig fordel. Idet den amerikanske flåten overveiet en bestykning av blandet kaliber på for eksempel South Carolina-klassen, påpekte William Sims og Horner Poundstone fordelene ved ensartethet i forbindelse med ammunisjonsforsyning og overførsel av besetninger fra andre kanoner for erstatning av sårede kanonérer.
Et ensartet kaliber betydde forenklet ildkontroll. Designerne av «Dreadnought» foretrakk en bestemt størrelse på kanonene fordi det ville innebære at man kunne foreta felles kalkyler av avstand og korreksjoner. Noen historikere i dag mener at et ensartet kaliber spesielt var viktig fordi risikoen for forveksling av nedslag fra 12-inch og kanoner av mindre kaliber gjorde det vanskelig å bedømme avstanden. Dette synspunktet er imidlertid kontroversielt. Ildkontrollen i 1905 var ikke tilstrekkelig avansert for å benytte salveskytningsteknikk der en slik forvirring kunne være av betydning. Forvirring vedgående nedslag later formodentlig ikke til å ha vært noen bekymring for de som arbeidet med designen av skip med store kanoner. Ikke desto mindre var sannsynligheten for kamp på lange avstander ansett vitalt for valget av standarden på kanonene, og større kalibre var foretrukket.
Dertil kom det fram at de nyere modeller av 305 mm kanoner hadde en betydelig høyere skuddfrekvens, som fjernet den fordelen som de mindre kalibre tidligere hadde. I 1896 kunne en 305 mm kanon avfyre en granat hvert fjerde minutt. I 1902 var dette øket til to skudd i minuttet. I oktober 1903 utga marinearkitekten Vittorio Cuniberti en artikkel i Jane´s Fighting Ships under tittelen «An Ideal Battleship for the British Navy», der han oppmuntret til bygging av et 17 000 tonn skip med en bestykning på tolv 12-tommer kanoner beskyttet av et 12 tommer tykt panser, og med en fart på 24 knop. Cunibertis ide - som han allerede hadde forelagt for sin nasjonale flåte Regina Marina i Italia - gikk ut på å bruke den høye skuddhastigheten fra de nye 12-tommers kanoner for å frembringe en ødeleggende hurtigskytende virkning fra svære kanoner foran granatregnet som tidligere kom fra lettere kanoner. Noe lignende lå bak det japanske skrittet mot tyngre kanoner. Under slaget ved Tsushima var de japanske granatene forsynt med større ladning enn normalt, og innstilt til å eksplodere ved anslag fremfor å penetrere panseret. Den større skuddhyppigheten dannet grunnlaget for fremtidige skritt i ildledelsen.
Byggingen av de første dreadnoughter
I Japan var de to slagskip av Satsuma-klassen i 1903-04 byggeprogrammet de første i verden som ble kjølstrukket som skip med bare store kanoner, med 8 305 mm kanoner. Man hadde vurdert den planlagte pansringen for å være for tynn, så opprinnelige utkastet ble deretter betydelig omformet. Det finansielle presset fra den russisk-japanske krigen og mangel på 12-tommers kanoner, som måtte importeres fra Storbritannia, mente at disse skipene bare hadde 4 305 mm og 12 254 mm kanoner som hovedbestykning ved ferdigstillelse. Disse skipene hadde også tradisjonelle trippel-ekspansjons dampmaskiner i motsetning til «Dreadnought».
Gjennombruddet for dreadnought-typen skjedde i Storbritannia den 2. oktober 1905. Den nye First Sea Lord, sir John Fisher, hadde lenge vært en ivrig forkjemper for ny teknologi i Royal Navy og var overbevist om fordelene ved «all-big-gun» konseptet. Fisher får ofte æren som skaperen av dreadnoughten, og for å være opphav til Storbritannias store dreadnought-slagskipsflåte, et inntrykk han selv oppmuntret. Det er imidlertid antydet at Fishers største interesse lå i utviklingen av slagkrysseren og ikke slagskipet.
Kort etter sin utnevnelse som First Sea Lord nedsatte Fisher en Commitee on Designs, som skulle vurdere fremtidige designer over nyere slagskip og panserkryssere. Komiteens første oppgave bestod i arbeidet om å designe fram et nytt slagskip. Spesifikasjonen for det nye skipet var et 12-tommers hovedbatteri/hovedskyts og anti-torpedobåtkanoner, men uten angivelse av kaliber, samt en hastighet på 21 knop, to til tre knop mer enn eksisterende slagskip. De første tegningene fikk lagt inn opptil tolv 12-tommers kanoner, selv om vanskeligheter med å plassere disse tvang hovedkonstruktøren til å foreslå en retur til 4 12-tommer og seksten eller atten 9,2-tommer kanoner, Etter en full gjennomgang av rapportene fra slaget ved Tsushima som var samlet og levert av den offisielle observatøren, kaptein William Christopher Pakenham, endte komiteen på et hovedbatteri på ti 12-tommers kanoner sammen med 22 12-punds kanoner som sekundær bestykning. Komiteen besluttet også å gi «Dreadnought» dampturbiner som nytt fremdrift. Det var ikke tidligere sett i et stort krigsskip. Den større effektiviteten av turbinen betydde at man kan raskere oppnå den ønskede hastigheten på 21 knop enn med tradisjonelle stempelmaskiner. Byggingen gikk bemerkelsesverdig fort. Kjølen ble lagt den 2. oktober 1905 og skipet sjøsatt den 10. februar 1906. Det var ferdig den 3. oktober 1906 - en imponerende demonstrasjon av Storbritannias industrielle kapasitet.
De første amerikanske deadnoughter var South Carolina-klassen på to skip. Detaljerte planer for disse ble utarbeidet mellom juli og november 1905 og deretter godkjent av Board of Construction den 23. november 1905. Spesifikasjoner for budgivere for den planlagte byggingen ble utsendt 21. mars 1906, og kontaktene kom på bordet den 21. juli 1906. «South Carolina» ble kjølstrukket den 18. desember 1906 etter det britiske «Dreadnought» var ferdigbygget.
Design
Konstruktørene forsøkte å oppnå mest mulig beskyttelse, fart og ildkraft i et skip i en realistisk størrelse og pris når dreadnoughtene skulle bygges. Det fremste kjennetegnet på en dreadnought var den dominerende hovedbestykningen, men hadde også en tykk pansring fordelt i et tykt belte ved vannlinjen og i ett eller flere pansrede dekk. Dertil kom den sekundære bestykningen, ildkontroll, ledelsesutstyr og beskyttelse mot torpedoer, som også måtte klemmes inn i skroget.
Den uunngåelige konsekvensen av kravet om høyere hastighet, slagkraft og rekkevidde betydde at størrelsen, og dermed prisen, på dreadnoughtene vokste. Washington flåtetraktaten i 1922 fastla en begrensning på 35 000 tonn for slagskip. I de etterfølgende årene ble det dermed bygget en rekke slagskip innenfor denne grensen. Japans beslutning om å forlate traktaten i 1930-årene og utbruddet av 2. verdenskrig gjorde denne traktatsbestemte grensen overflødig.
Bestykning
Dreadnoughtene har et ensartet hovedskyts eller hovedbatteri med kanoner av tyngre kaliber mens antall, størrelse og plassering varieres. HMS «Dreadnought» selv hadde 10 12-tommer kanoner. Disse kanonene på tolv tommer eller 30,5 cm hadde vært standard i de fleste flåter i pre-dreadnought æren og det fortsatte i den første generasjonen av dreadnoughter. Et unntak var Kaiserliche Marine, den tyske flåten, som fortsatte med sine 28 cm kanoner i den første generasjonen av dreadnoughter, Nassau-klassen.
Dreadnoughtene var også utstyrt med lettere kanoner. Mange tidlige dreadnoughter hadde meget lette kanoner for å bekjempe fiendtlige torpedobåter. Men den sekundære bestykningen hadde også en tendens til å vokse i kaliber og vekt etterhvert som torpedoene fikk lengre rekkevidde fra jagere som forstørres med tiden. Ved slutten av første verdenskrig måtte slagskip også ha luftvernskyts, ofte i form av et stort antall lette kanoner.
Britonere
Britonere (eller brytonere eller britere) henviser til et innfødt britisk oldtidsfolk som var bosatt på øya Britannia i tiden før angelsakserne.
Dreadnought
Plassering av kanonene
Kanonenes effektivitet var avhengige av plasseringen av kanontårnene. «Dreadnought» og de britiske skipene som fulgte etter, hadde fem tårn: et forut, to akterover etter skipets midtakse og to på sidene av overbygningen. Dermed kunne tre tårn skyte forut og fire i bredsiden. Nassau- og Helgoland-klassene av tyske dreadnoughter benyttet en heksagonal plassering, med et tårn forut og et akterut samt fire i sidene. Det ble flere kanoner, men som på «Dreadnought» hadde man det samme antallet forut eller i bredsiden. Dreadnought-konstruktørene eksperimenterte med forskjellige oppstillinger av kanontårnene. Den britiske Neptune-klassen plasserte sidetårnene i en echelon (diagonalt), den ene vendt forut og den andre akterut på hver ende av midtaksen. Alle ti kanoner kunne avfyres i bredsiden, men dette innebar en risiko for skader forårsaket av ildgivningen fra det bakeste kanontårnet på tvers av skroget. Skipets struktur ble også utsatt for store påkjenninger.
Dersom alle tårnene var plassert på skipets senterlinje ville belastningene på skipets struktur reduseres ved salveskytning. Dette innebar at alle store kanoner kunne avfyres i en bredside, med langt færre kanoner som kunne skyte forut eller akterover. For denne løsningen måtte skroget forlenges, noe som gav skipsbyggerne nye utfordringer, ettersom et lengre skip måtte ha større pansring for å få den samme beskyttelsen, og magasinene som betjente hvert tårn grep inn i plasseringen av dampkjeler og maskiner. Av disse årsaker ble HMS «Agincourt» fra 1913, som hadde ikke mindre enn 12 12-inch/305 mm kanoner i syv tårn på senterlinjen, ikke ansett som en suksess.
Britonere
Britonere kan bli beskrevet som øykeltere før deres språk og kultur ble dominert og erstattet av innvandrende germanske folkegrupper, hovedsakelig anglere og saksere, det som ble angelsaksere. Britonere talte brytoniske språk mens innbyggerne av Irland, øya Man i Irskesjøen og et innvandret område i vestlige Skottland, kongedømmet Dalriada, var keltere (gælere) som talte goideliske språk.
Dreadnought
Plassering av kanonene
Det sluttet med et standard opplegg med et eller to tårn hevet et dekk opp, så kanonene kunne ha sine ildrør over et foranliggende tårn. U.S. Navy brukte denne metoden som på engelsk het «superfiring», allerede på sin første Dreadnought, men andre land var sent med å følge etter. Som med andre plasseringer var det også ulemper forbundet med «superfiring»-metoden. Man var oppriktig bekymret om effekten av avfyring av de øvre kanoner på det nedre tårn. Ved å heve et eller flere tårn ble skipenes tyngdepunkt også endret, noe som kunne forverre skipets stabilitet. Dette arrangementet gjorde det mulig å ha størst mulige ildkraft fra et begrenset antall kanoner, og ble med tiden innført overalt. U.S. Navy benyttet hevede tårn i South Carolina-klassen og arrangementet ble innført i Royal Navy med Orion-klassen. Dette arrangementet var det meste foretrukne alternativet som standard på slagskipene fram til 2. verdenskrig.
I begynnelsen hadde alle dreadnoughter to kanoner i tårnene. En mulig løsning på problemet med plassering av tårnene var å flytte tre eller fire kanoner sammen i hvert tårn. Færre tårn betydde at skipet kunne gjøres kortere, eller ha mer plass for maskineri. På den andre siden betydde det at hvis en fiendtlig granat slo ut et tårn vil flere kanoner ble satt ut av spill. Risikoen for at sjokkbølgene fra hvert kanonløp dannet interferens med andre i samme tårn, reduserte skuddhyppigheten fra kanonene.
Britonere
Det er ikke kjent om pikterne i nordlige Skottland var en keltisk folkegruppe og samtidig talte et brytonisk språk. Et antall forskere mener at det ukjente piktiske språket faktisk var keltisk, men romerske kilder skilte pikterne ut som en egen gruppe. Begrepet «briton» eller «bryton» viser tradisjonelt til innbyggerne av oldtidens Britannia og omfatter ikke pikterne ettersom mange piktiske fortidsminner, eksempelvis deres skulptur, keramikk, og skrifttegn skiller seg fra de tilsvarende hos britonene. Britonene omtales også stundom som briter, men det skaper en forvirring med den moderne bruken av begrepet brite som også benyttes om britiske borgere av Det engelske samveldet.
Dreadnought
Plassering av kanonene
Det første landet som innførte tårn med tre kanoner var Italia med slagskipet «Dante Alighieri», etterfulgt av Russland med «Gangut»-klassen, Østerrike-Ungarn med «Tegetthoff»-klassen og den amerikanske «Nevada»-klassen. Den britiske flåten innførte ikke triple kanontårn før etter den første verdenskrig, med «Nelson»-klassen. Tårn med fire kanoner ble tatt i bruk av den britiske King George V-klassen og den franske Richelieu-klassen ved den andre verdenskrigens utbrudd.
Britonere
Etymologi
Den tidligste kjente referanse til britonene kommer fra Pytheas fra Massalia, en gresk geograf som gjorde en sjøreise hvor han utforsket nordvestlige Europa mellom 330 og 320 f.Kr. Selv om ingenting av hans egne skrifter er blitt bevart er det mange sitater og omtaler av hans fortelling hos senere romerske forfattere. Her er det referanser til at Pytheas kalte britonene for Pritani eller Pretani, og refererte til øyene som de pritaniske eller pretaniske øyer. Begrepet kan ha nådd Pytheas fra Gallia som kan ha benyttet de som deres begrep for innbyggerne på øyene.
Dreadnought
Hovedkanonenes kraft og kaliber
Samtidig med forsøket på å plassere flere kanoner på et skip ble det forsøkt å øke styrken av hver kanon. Dette kunne man enten gjøre ved å forstørre kaliberet på kanonene, og dermed granatvekten, eller å forlenge løpet for å få en høyere munningshastighet på granatene. Ved begge tilfeller fikk man bedre muligheter for større rekkevidde og penetreringsevne for granatene. Begge metoder hadde fordeler og ulemper, selv om høyere munningshastighet i regelen betydde at kanonrørene ble raskere utslitt. Når kanoner avfyres blir rørene utsatt for stor slitasje, og etter å ha overgått «levealderen» sank treffsikkerheten, så de må skiftes ut. Dette problemet var ikke lite aktuelt til tider. I 1910 hadde U.S. Navy på fullt alvor vurdert muligheten for å stoppe øvelsesskytning med de tyngre kanonene på grunn av slitasjen. Større stykkvekt på kanoner innebar to ulemper; for det første ble vekten på de nødvendige kanoner og tårn større, for det andre måtte tyngre og langsommere granater avfyres i en høyere elevasjon for å få den samme rekkevidde, noe som påvirket konstruksjonen av kanontårnene. Den store fordelen med større kalibre var at tyngre granater ble mindre påvirket av luftmotstand og dermed beholdt en større gjennomslagkraft på lange avstander.
De forskjellige flåtene nærmet seg valget av det aktuelle kaliberet på forskjellige måter. Den tyske flåten benyttet generelt en mindre kaliber enn de tilsvarende britiske skip, for eksempel 30,5 cm mens den britiske standarden var 13,5-inch/343 mm. Men ettersom den tyske stålkvaliteten var bedre, var den tyske 30,5 cm kanonen overlegen i møtet med den britiske 12-inch når det gjaldt granatvekt og munningshastighet, med mindre vekt mot de britiske 13,5-inch kunne dermed mer pansring settes inn i de tyske skipene.