cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bellshill
Historie
Rundt 1870 ble Bellshill rammet betraktelig av infeksjonssykdommer. I 1917 begynte sykehuset å spesialisere seg til et morskapssykehus, som det første i Lanarkshireområdet, med nye morsskapsfløyer som ble åpnet i 1958 og 1962. Dette sykehuset ble fødested for en rekke prominente personer, som politikeren Robin Cook, fotballspilleren Ally McCoist og sangeren Sheena Easton. Dette sykehuset ble for øvrig stengt i 2001 og revet i 2003 for å gjøre plass til nye boligprosjekter.
Musikk
Bellshill har et rikt musikkliv, særskilt siden midten av 1980-tallet. Band som Soup Dragons, BMX Bandits og Teenage Fanclub satte Bellshill på kartet som et berøringspunkt for indierock i Skottland. Musikkscenen, kjent som Bellshill Sound eller Bellshill Beat, ble feiret av den innflytelsesrike DJen John Peel i Channel 4 TV-serien Sounds Of The Suburbs. Bellshill fortsetter å produsere respektert og innflytelsesrik uavhengig popmusikk, med medlemmer av Mogwai og De Rosa som kommer fra byen. Sheena Easton var også fra byen, og gikk på Bellshill Academy.
Kastratsanger
Kastratsanger er en mannlig sanger som ble kastrert før puberteten for å hindre at han kom i stemmeskiftet.
Kastratsangeren hadde en manns lungevolum og en guttestemmes alt- eller sopran, noe som i kombinasjon med den strenge sangtreningen, som startet tidlig i barndommen, skapte en til da ukjent virtuositet. Denne praksisen med å kastrere særlig talentfulle unge gutter startet på 1400-tallet og varte fram til 1700-tallet. Det oppsto i Spania og Italia ved at man ønsket høye stemmer innen kirkemusikken og hvor kvinnelige sangere på den tiden ikke var tillatte.
Kastratsangernes egentlige glanstid begynte med operasjangerens oppsving (Opera seria). I barokken var de fremste sangerne kastrater, og særlig Farinelli (egentlig Carlo Broschi) ble den mest berømte. Men i Frankrike var publikum negative til kastratstemmene. Kastratsangernes gullalder var over mot slutten av 1700-tallet, da et nytt og enklere musikalsk uttrykk oppstod. Kastratsangere forekom imidlertid fortsatt utover 1800-tallet, fram til denne type operasjoner ble forbudt i 1870.
En av de siste kastratene, Alessandro Moreschi (1858–1922), var solist i Det sixtinske kapellets kor helt fram til 1913 og hans stemme er bevart på en rekke grammofoninnspillinger fra årene 1902–03. Etter kastratene tid blir disse stemmene som oftest sunget av kvinnelige sangere, men i den senere tiden har det blitt vanligere at disse stemmene synges av mannlige alter (kontratenor).
Kastratsangernes register og tessitura var som regel større enn hos ikke kastrerte sangere.
Fysisk utseende
I 1870 ble denne typer operasjoner forbudt i Italia, som det siste landet som innførte slikt forbud.
Operasjonsteknikken
Som regel ble gutter mellom 7 og 10 år kastrert. Det var viktig at denne prosessen ble gjort i god tid før puberteten for å sikre seg den lyse stemmen.
Siden narkose ikke var oppfunnet i kastratsangernes gullalder, måtte de finne andre måter å bedøve guttebarnene på. En teknikk de brukte var å putte dem i skikkelig varmt vann i håp om at de ville miste bevisstheten sin. Det var heller ikke uvanlig at opium, et narkotisk stoff ble brukt som bedøvelse. Noe som medførte mange dødsfall. Etter vedkommende var bedøvet, ble testiklene knust for hånd. Deretter ble sædlederne fjernet med en tang. Noen ganger ble testiklene skåret av, det varierte hvilken metode som ble brukt. Inngrepet var risikabelt og mange omkom. Men mange familier tok sjansen på kastrere sønnene sine i håp om å komme seg ut av fattigdom. Man anslår at ca. 4000 italienere ble kastrert. Bare et fåtall kunne oppnå suksess.
Kastratsangere i dag
Etter som kastreringen ble illegalt, tok praksisen slutt. Men det finnes folk som har lignende stemmer per i dag og det kan være av hormonelle årsaker som for eksempel Kallemann syndrom og Klinerfelters syndrom. Jimmy Scott og Radu Marian er eksempler på menn med lyse stemmer. Jimmy Scott er en jazz-musiker som har Kallemann syndrom og Radu Marian har et stemmebånd som sluttet å vokse. Michael Maniaci er også et eksempel. Han hadde ingen hormonelle ubalanser, men han kom ikke i stemmeskiftet av ukjent grunn. Derfor kan han fremdeles synge sopran. Javier Medina kom ikke i puberteten som resultat av kreftbehandling som han fikk da han var 7 år gammel og av den grunn utviklet han ikke mørkere stemme.
Philippe Jaroussky, en kontratenor bruker falsetteknikk for å kunne synge lyst. Falsetteknikk er en vanlig teknikk som blir brukt blant menn for å kunne oppnå høy stemme.
Marki av Queensberry
Marki av Queensburry (engelsk Marquess of Queensberry eller gammel skrivemåte Marquis of Queensbury) er en skotsk adelstittel. Den ble opprettet i 1682 for et medlem av Douglasfamilien. Markiene hadde mellom 1684 og 1810 også tittelen hertug av Queensberry, men denne ble så overtatt av hertugen av Buccleuch.
De subsisdiære titlene som holdes av Lord Queensberry er:
I tillegg er han skotsk baronett av Kelhead, en tittel som ble opprettet 26. februar 1668.
Markiens eldste sønn og arving har ærestittelen Viscount Drumlanrig; det finnes ikke noen spesiell tittel for arvingens eldste sønn.
Den mest kjente av markiene er John Sholto Douglas, som formulerte Queensberry-reglene som er grunnlaget for den moderne boksesporten.
Det finnes også en gammel føydaltittel, baron Drumlanrig, som ble opprettet for en av forfedrene til den første jarlen av Queensberry før 1427. Den første jarlen av Queensberry var således niende baron Drumlanrig.
Fordi det er noe uklarhet rundt James Douglas, 3. marki av Queensberry
Markier (og hertuger) av Queensberry
Titlene ble opprettet henholdsvis 1682 og 1684.
Markier av Queensberry fra 1810
Tittelen hertug av Queensberry ble avskaffet i 1810.
Ruotine
Ruotine er en type pasta.
Den er formet som et vognhjul med eiker.
Ignatius av Loyola
Ignatius Loyola (født 31. mai 1491 på borgen Loyola ved Azpeitia i spansk Baskerland, død 31. juli 1556 i Roma) var en adelsmann og soldat. Han er kjent som grunnleggeren av Jesuittordenen i 1534 og regnes som en helgen i den katolske kirke.
Tidlig liv
Ignatius ble født i en baskisk adelsfamilie i Loyola. Faren, Don Beltrán, styrte Loyola og Onaz og var i kongens tjeneste, mens moren Marina også var av adelig byrd. Ignatius var den yngste av elleve søsken.
Han opprinnelige navn var Enneco López de Loyola; Enneco er den baskiske varianten av det spanske Iñigo. Senere latiniserte han det til Ignatius til ære for Ignatius av Antiokia. Han ble oppdratt som ridder og hoffmann hos Don Juan Velázquez de Cuéllar ved Ferdinand V av Spanias hoff.
Etterhvert ble han soldat, og nådde kapteins rang før han i 1517 kom i krigstjeneste hos visekongen av Navarra. Under forsvaret av den beleirede byen Pamplona i 1521 ble han alvorlig såret, da en kanonkule knuste det høyre benet under kneet og skadet det venstre. Hans soldater overgav seg, og de franske soldatene tok dem til fange. Da de beundret Ignatius' mot, spjelket de benet. Det viste seg snart at benet var spjelket galt, og Ignatius valgte å gjennomgå en meget smertefull operasjon for å unngå å bli halt. Han fikk høy feber og var døden nær, men den 29. juni slapp feberen taket. Ignatius selv tilskrev dette et mirakel takket være apostelen Peters forbønn, ettersom det skjedde på festen for Peter og Paulus.
Omvendelse
På vei ned fra Montserrat stoppet han i den lille byen Manresa, der han ville meditere og be i stillhet i noen dager. På grunn av overdreven askese ble han igjen alvorlig syk, og holdt på å dø. Fromme kvinner i byen stelte ham, men først etter et år kunne han reise videre. I sin selvbiografi kaller han seg for «den syke pilegrimen» når han omtaler denne perioden. Det var under oppholdet i Manresa at han tenkte gjennom sine åndelige erfaringer og begynte å sette sammen det som etterhvert ble de Åndelige øvelser, en instruksjon til veiledere for meditative retretter.
I mars 1523 reiste han med skip til Italia, og kom til Roma palmesøndag (29. mars). Spanjoler ved kurien sørget for at han fikk pavens velsignelse og den attest en pilegrim trengte for å reise til Det hellige land, som da var under tyrkisk kontroll. 14. juli reiste han fra Venezia til Kypros, og 19. august videre til Jaffa. Han ankom Jerusalem den 4. september, og var i Det hellige land frem til 3. oktober. Mot slutten av februar 1524 kom han tilbake til Barcelona, etter å ha vært på reise i et helt år.
Studier
Som ungdom hadde han fått lite boklærdom, og i 1524 begynte han som 33-åring å lære latinsk grammatikk sammen med Barcelonas skolegutter.
I 1525 begynte han å studere i Alcalá. Han levde av almisser, og virket som lærer og sjelesørger ved siden av studiene. Dette førte til at han ble mistenkt for heresi, ettersom han ikke var utdannet teolog. Han ble fengslet, og inkvisisjonen avhørte ham i 42 dager før de kom til at han var uskyldig og slapp ham fri. Ignatius reiste videre til Salamanca sammen med tre venner, og ble også der anklaget for heresi. Denne gang tok det tre uker før han ble erklært uskyldig.
Han reiste så i 1528 til Paris for å studere ved det humanistiske lærestedet Sorbonne. Etter syv år tok han magistergraden. I denne perioden samlet han en liten krets venner rundt seg, som skulle bli hans faste følgesvenner i årene som kom. Det var Peter Faber, Frans Xavier, Diego Laynez og Alfonso Salmeron, Nicolas Bobadilla (slle spanske); Peter Faber (savoiard; ogd Simão Rodrigues fra Portugal. Han lærte dem om sine åndelige øvelser, og de mediterte sammen. Den 15. august 1534 feiret den nyordinerte Peter Faber messen i kirken på Montmartre, og før de mottok nattverden, avla de syv private løfter om fattigdom og kyskhet. De lovet også å drive misjon hos tyrkerne, med sikte på å gjenvinne Det hellige land for de kristne. Det siste løftet ble avgitt med det forbehold at dersom de mislyktes, skulle de stille seg til pavens disposisjon. Det var på dette tidspunkt ikke deres mening å stifte et nytt ordenssamfunn.
Til Roma
I 1536 reiste de syv til Venezia for å finne et pilegrimsskip. De virket som sjelesørgere og kateketer der mens de ventet, og Ignatius fullførte sine prestestudier. Han ble ordinert 24. juni 1537 sammen med de andre i gruppen som ikke tidligere var presteviet. Ignatius valgte å vente med å feire sin første messe, fordi han hadde et sterkt ønske om å feire den i Betlehem.
Så ble Ignatius for tredje gang anklaget for heresi, etter at en biskop anmeldte ham. Den 13. oktober 1537 ble han fullstendig renvasket i dommen som falt. I mellomtiden hadde planen om å reise til Det hellige land blitt forpurret da sultan Suleiman hadde inngått et forbund med Frans I av Frankrike mot Italia og dermed lammet pilegrimstrafikken.
De syv reiste da til Roma, hvor pave Paul III tok dem imot. De fleste av dem ble ansatt på høyskoler, hvor de underviste i filosofi og teologi. Stadig flere unge prester og studenter sluttet seg til Ignatius, men gamle fiender meldte også sin ankomst i Roma. Enda en gang ble han anklaget for heresi, og han kom til at han måtte få en domstol til å vurdere anklagene for å bli renvasket. I en to timer lang audiens hos paven fikk han gjennomslag for dette, og i en dom av 10. november 1538 ble han og hans følgesvenner fullstendig rehabilitert.
Ignatius feiret sin første messe juledag 1538 sammen med vennene. Hans ønske om å feire den i Betlehem ble ikke oppfylt, og han valgte da å feire den i Santa Maria Maggiore, ved alteret hvor den angivelige krybben fra Betlehem oppbevares.
Ordenen tar form
I fastetiden 1539 diskuterte de syv fremtidsplanene. Etter påske hadde de kommet til at de måtte grunnlegge en ny orden. Som foreløpig navn valgte de Compagnie de Jésus. Dette var en betegnelse de hadde blitt hånet med av andre studenter i Paris. De fikk også tilnavnet jesuitter, sammensatt av Jesu og ite, som betyr «gå til Jesus».
Ignatius selv ville ikke stifte en orden, men følgesvennene nødet ham til å skrive ordensregler. 27. september 1540 ble reglene godkjent av Paul III, og ordenen ble opprettet under navnet Societas Jesu, «Jesu selskap». Ignatius ble i 1541 valgt som ordensgeneral. I 1550 ble den endelige forfatningen, Constitutiones Societatis Jesu, godkjent. Ordenens hovedoppgave var å fremme indre misjon og å reevangelisere samfunnet gjennom undervisning, preken og meditasjonskurs. Ordenen ble en av de fremste kreftene i den katolske motreformasjonen.
Forfatterskapet
Jesuittordenens viktigste skrift er Loyolas Åndelige øvelser (Exercita spirituali eller ejercicios espirituales) fra 1532, som fremdeles har stor utbredelse. Boken angir en punktvis, fire ukers plan med meditative øvelser som skal utføres av den enkelte i taushet, under veiledning av en betrodd person.
For Ignatius er veien til foreningen eller identifikasjonen med Kristus basert på at man mediterer over en serie konkrete, visualiserte «bilder» fra Jesu lidelseshistorie. Målet er et direkte forhold til det guddommelige og en innsikt i Guds nærvær i alle ting. Ved å se seg selv som Guds tempel, oppgir man selvet og går inn i en lydighet overfor Guds vilje. Ignatius' åndelige program kan minne om kristen mystikk, men ligner mer på «disippeltrening» enn på mystikkens tradisjonelle «unio mystica», den åndelige foreningen med Gud.
De siste årene
Ignatius var ofte syk på grunn av gallesten i den tiden han ledet ordenen. Han arbeidet likevel hver dag, og skrev store mengder brev og instruksjoner. Da han ble sykere, ble han oppfordret til å skrive ned sin livsberetning, og han dikterte da Pilegrimens beretning til pater Luis Goncalves.
Før han døde i Roma den 31. juli 1556, hadde ordenen fått mer enn 1.600 medlemmer, og var spredd til en rekke land. Dagen før han døde, dikterte han sitt siste brev, og bad om at sekretæren måtte hente paven fordi han var i ferd med å dø. Sekretæren trodde ham ikke, og Ignatius sovnet inn alene på sitt rom samme natt, 65 år gammel.
Helgen
Ignatius ble saligkåret 27. juli 1609 av pave Paul V, og helligkåret av Gregor XV den 12. mars 1622 sammen med Frans Xavier, Filip Neri og Teresa av Avila. Hans monumentale grav er i kirken Il Gesú i Roma.
Kirkeng skole
Kirkeng skole er en barneskole i Degernes i Rakkestad kommune i Østfold. Skolen ligger i Degernes sentrum, hvor man også finner Degerneshallen, Degernes kirke og Kirkeng barnehage.
Skolen har omtrent 120 elever og 23 ansatte. Skolen består i dag av tre bygninger og har sju klasserom, gymsal, videorom, skolekjøkken, sløydrom og bibliotek. For hundre år siden var det fem skoler i Degernes, men i dag er det kun Kirkens skole igjen.
Historie
Kirkeng skole ble bygd nær Degernes kirke fordi skolen skulle ligge sentralt og elevene skulle ha kort skolevei. Forslaget om å bygge en skole ble vedtatt i 1896. Tomta ble godkjent, men ikke tegningene. En av grunnene var at leilighetene til lærerne ikke holdt mål. Det ble derfor lagd nye tegninger og den 22. oktober 1900 stod bygningen klar til bruk. Bygget var beregnet til å koste 7700 kroner, men regningen ble på hele 9142 kroner. Etter en stund ble bygget revet fordi det var dårlig isolert og kaldt der. Det ble bygd et nytt bygg i 1950. Dette bygget er det eldste som fremdeles er i bruk. I dette bygget er biblioteket. Det andre bygget ble bygd i 1976, og det siste bygget sto ferdig i 1997. Skolen eier også et jorde og i de første årene hadde lærerne dyr på dette jordet. I dag brukes dette jordet til fotballbinge og barnehage.
Ignatius av Loyola
Helgen
Hans festdag er dødsdagen 31. juli, og han regnes som skytshelgen for soldater, gravide kvinner, retretter og retretthus, og mot pest og feber.
Ignatius regnes sammen med Filip Neri og Karl Borromeus som en av de fremste helgener fra motreformasjonstiden.
Görz
Dens områder, inkludert den mangeårige residensbyen Görz (i dag Gorizia), lå i dagens Nord-Italia og Slovenia. Den offisielle betegnelsen var Grafschaft Görz (1120–1253), Grafschaft Görz-Tirol (1253–1363), Gefürstete Grafschaft Görz (1365–1754) respektive Gefürstete Grafschaft Görz und Gradisca (1754–1919).
Grevehuset Görz er dokumentert siden 1100-tallet som grever i Lienz (dagens Øst-Tirol) og Lurngau (Kärnten). Etter at de hadde blitt innsatt som fogder av patriarken i Aquileia, og dermed forvaltet deler av Friuli og Istria, antok grevene navnet von Görz etter den nye residensbyen Görz. I 1253, da den siste greven av Tirol hadde dødd ut, arvet Görz' greve Meinhard III Tirol. Imidlertid ble grevskapet delt i 1271, og linjen som regjerte Tirol døde ut i 1363, hvorpå Tirol tilfalt Habsburgerne.
Meinhard VII, som regjerte Görz' stamland, ble 1365 opphevet til riksfyrstestanden av den tysk-romerske keiseren Karl IV. Hans siste mannlige etterkommer, Leonhard I, døde i 1500, og grevskapet tilfalt Habsburg ved keiser Maximilian I. Denne løste områdene rundt Lienz og Pustertal fra Görz og forente dem med Tirol. Resten av grevskapet forble derimot formelt et selvstendig land med egen landdag og sete i riksdagen. Da byen Gradisca d'Isonzo ble (gjen)forent med Görz i 1754, skiftet grevskapet navn til Görz og Gradisca.
I 1809 gjorde Napoleon Görz til en del av de Illyriske provinser, men området kom tilbake til Habsburg i 1850. I det østerriksk-ungarske dobbeltmonarkiet ble Görz slått sammen med fristaden Trieste og markgrevskapet Istria til kronlandet Küstenland. Etter den første verdenskrig tilfalt områdene gjennom St.-Germain-traktaten 1919 Italia. Italia måtte etter den andre verdenskrig i sin tur overlate mesteparten av området til Jugoslavia (nå Slovenia). Den italienske resten utgjør i dag provinsen Gorizia i den autonome regionen Friuli-Venezia Giulia.
Genealogi
Grevehuset Görz er også kjent som Meinhardinerne. Regjerende grever er fremhevet med halvfeit skrift: Den tyrolske linje: Den görziske linje:
Vannkaster
Vannkaster, vannspyer eller gargouille (uttales garguj som på fransk), på engelsk kalt gargoyle, er utløpene for vannrennene mest brukt oppe under gesimsene på romanske og gotiske kirker, men også på profane bygg. Disse har ofte form som ornamenter, grotesker eller fabeldyr med store kjefter som kaster vannet vekk fra veggen.
Det engelske ordet stammer fra fransk gargouille som betyr strupe eller svelg. Røttene gar og gurgulio, gula fra latin (svelg) og (gurgel) går igjen i flere språk (spansk gárgola.
Utforming
De arkitektonisk detaljene er formet som et grotesk dyre- eller menneskelignende hode, der en uthuling igjennom, gjør at den leder vann vekk fra veggene på en bygning og slipper det ned lenger ute. Arkitekturen refererer vanligvis til figurer som ikke har vannrennefunksjon som kimærer, mens en i dagligspråk enten kaller dem det ene eller det andre
Funksjon
Vannkasterne fungerte som sin tids nedløpsrør for regnvann, og forekom på både private, offentlige og kirkelige bygninger. I folketroen var grunnen til at de var så groteske og forvrengte, at de skulle skremme vekk onde ånder, noe som var spesielt viktig for kirker og klostre. Bruken avtok etter hvert som stilretninger og ny byggeskikk gjorde ornamentene overflødige. En engelsk lov fra 1827 gjorde det obligatorisk å bruke avløpsrør.
Göta trängregemente
Göta trängregemente er et regiment i Sveriges armé forlagt til Skövde. Det har sin opprinnelse i Trängbataljonen som ble etablert i Stockholm i 1885 med et kompani for alminnelig tren og et kompani for sanitet. I 1891 ble bataljonen delt i Svea trängbataljon og Göta trängbataljon. Sistnevnte flyttet året etter til Karlsborgs festning og endret senere navn til Första Göta trängkår, deretter Göta trängregemente. I 2007 ble regimentet omdøpt til Trängregementet da det sto igjen som den eneste trenavdelingen i den svenske armeen. Dette ble endret tilbake i 2021.
Industrial Workers of the World
Industrial Workers of the World, forkortet IWW, er en internasjonal arbeidstakerorganisasjon kjent for sin fargerike historie, sine demokratiske idealer og sin innovative bruk av direkte aksjon på arbeidsplassen for å vinne gjennom for sine krav. IWW har en langsiktig mål om å avskaffe lønnsarbeidet og "bygge en ny verden i skallet til den gamle".
IWW skriver i sin formålsparagraf:
''Arbeiderklassen og arbeidskjøperklassen har ingenting felles. Fred kan ikke råde så lenge nød og savn finnes blant millioner av det arbeidende folk, og de få, som utgjør arbeidskjøperklassen, har alle livets goder.
Mellom disse to klasser må det pågå en kamp til verdens arbeidere organiserer seg som klasse, tar produksjonsutstyret i besittelse, avskaffer lønnsarbeidet og lever i harmoni med jorden.
Sentraliseringen av industriens ledelse på færre og færre hender setter fagforeningene ute av stand til å mestre arbeidskjøperklassens stadig voksende makt.
Fagforeningene fostrer en tilstand, som tillater en gruppe arbeidere å bli satt opp mot en annen gruppe arbeidere innen samme industri, og bidrar følgelig til, at de beseirer hverandre i lønnskrigen. Fagforeningene hjelper dessuten atbeidskjøperklassen a spre troen blant arbeidere; at arbeiderklassen har interesser felles med deres arbeidskjøpere.
Disse forhold kan bli endret og arbeiderklassens interesser opprettholdt bare av en organisasjon formet på slik måte, så alle dens medlemmer i hvilken som helst industri, eller om nødvendig, i alle industrier, nedlegger arbeidet når som helst en streik, eller lockout pågår i noen av dens deler. Slik blir en urett mot en, en urett mot alle.''
IWW ble dannet i 1905 i Chicago. Bevegelsen ble grunnlaget for den tidlige amerikanske arbeiderbevegelsen, og i IWW deltok ulike sosialistiske og kommunistiske partier. Flere slike partier ble også dannet som følge av IWW.
Da IWW var som størst i 1923 hadde organisasjonen godt over 100 000 medlemmer, de såkalte Wobblies, og kunne regne med støtte fra ytterligere 300 000 sympatisører. Medlemstallet falt drastisk etter en indre splittelse i 1924, og i dag har IWW godt og vel 2 000 medlemmer.
IWW ble stiftet på en konvent hvor 200 sosialister, anarkister, syndikalister og radikale fagforeningsaktivister fra hele USA deltok. Stifterne tilhørte hovedsakelig Western Federation of Miners, som var i opposisjon til det andre store forbundet i USA, American Federation of Labor. Stifterne av IWW mente at American Federation of Labor hadde feilet sitt formål, idet kun ca. fem prosent av de amerikanske arbeiderne var organiserte i 1905.
Ideen til stiftelsen av IWW kom fra en liten gruppe med tilknytning til andre fagforbund i USA. For ikke å få problemer i egne rekker møttes de hemmelig i november 1904. De seks var Clarence Smith, sekretær i American Labor Union og Thomas Haggerty, som var redaktør for forbundets avis, George Estes og W. L. Hall, hhv. formann og sekretær i United Brotherhood of Railway Employees, samt Isaac Cowan fra American representative of the Amalgamated Society of Engineers og William E. Trautman, redaktør for utgivelser fra United Brewery Workmen organization.
På møtet diskuterte de fordeler og ulemper ved å stifte et nytt forbund, og dermed også skape splittelse i de allerede eksisterende. I januar 1905 ble ennå et møte avholdt, denne gang med deltagelse av 25 ledere fra forskjellige forbund i USA. De kunne så forberede den stiftende generalforsamlingen, som fant sted den 27. juni samme år.
IWW stilte ikke krav om tilhørighet til et spesifikt erhvervsområde, og de motsatte seg heller ikke medlemskap i andre fagforeninger. I motsetning til American Federation of Labor skulle IWW også være åpen for svarte, kvinner, ufaglærte arbeidere og innvandrere. IWW talte for at alle lønnsmottakere burde organisere seg i en felles organisasjon og fremstå som en samlet samfunnsklasse i kampen mot arbeidsgiverne. Organisasjonens motto ble: ''"an injury to one is an injury to all"'.
I motsetning til tradisjonelle fagforeninger som hentet sin inspirasjon fra håndverkerlaugene og organiserte sine medlemmer etter fagtilknytning ble IWWs bidrag å organisere alle arbeidere i samme industri / bransje i samme forening, uavhengig av fagbakgrunn. På denne måten kunne alle arbeidere på samme arbeidsplass, eller samme innenfor en hel industri, stå sammen i en konflikt. Denne organisasjonsmodellen ble kalt for "industrial unionism," fremfor den tradisjonelle "trade unionism", og ble senere brukt med stor suksess av Congress of Industrial Organisations (i dag er sammenslått med AFL), og er også benyttet av flere LO forbund.
Fra 1905 til 1911 skapte IWW sin profil gjennom streiker og arbeidskamper rundt om i USA. Målet var å få lokalavdelinger i så mange stater og så mange amerikanske byer som overhodet mulig. IWWs markante politikk skapte hurtig avstand til andre forbund, som nok ønsket reformer for arbeiderne, men ikke revolusjon i Amerika. Især var tanken om at arbeiderne skulle eie produksjonsapparatene en tanke for sosialistisk for de andre forbundene. Men på tross av motstanden vokste IWW, og ble i løpet av kort tid et innflytelsesrikt og sterkt forbund, og fikk spesielt mange medlemmer fra landbruket, blant skogsarbeidere, sjømenn og havne- og gruvearbeidere. Også globalt vokste IWW med avdelinger i flere land.
Første verdenskrig ga den amerikanske regjeringen anledning til å fengsle og rettsforfølge medlemmene av IWW. Streiker og agitasjon ble likestilt med forræderi, og regjeringens politikk virket. IWW måtte avsette både tid og midler til forsvar av sine medlemmer, hvilket gikk ut over den faglige kampen. Dannelsen av American Communist-bevegelsen bidro til svekkelsen av IWW, sammen med en effektiv infiltrasjon i IWW av både regjerings- og virksomhetsagenter.
Etter en lang periode med synkende medlemstall i mellom- og etterkrigstiden har organisasjonen ved begynnelsen av det 21 århundre igjen begynt å vokse, parallelt med gjennomføringen av flere vellykkede kampanjer i butikk- og restaurant bransjen. I dag bygger IWW videre på sin innovative historie og har utviklet nye strategier for å møte utfordringene i dagens globalisert økonomi. Med det som kalles for "solidarity unionism" bygger IWW effektive støtte- og aksjonsnettverk på arbeidsplasser der man ikke har klart å få på plass "offisielle" eller demokratiske fagforeninger. IWW organiserer også innen større multinasjonale bedrifter som Starbucks og Borders Books, en strategi som har bidratt til å øke synligheten av organisasjonen og spre dens demokratiske metoder og visjoner til en ny generasjon arbeidere. Strategien har også bidratt til å spre organisasjonen på tvers av landegrenser med konsernenes globale utvidelser.
Roar Berg
Roar Berg (født 3. juni 1969 i Levanger) er en norsk sangpedagog, organist, korleder og sanger (tenor).
Berg er utdannet i sang ved Rogaland Musikkonservatorium 1994 og i kirkemusikk ved Kirkelig utdanningssenter i nord 2001. Han har arbeidet som organist og korleder siden 1997. Han startet sitt arbeid som organist i Vardø kirke og fra 2000 i Alstadhaug kirke i Skogn. Fra 2002-2014 var Berg kantor og korleder i Høybråten menighet. Fra 2014 har Berg vært koordinerende kantor og korleder i Høybråten, Fossum og Stovner sokn.
Küstenland
Küstenland («kystlandet») var en delstat (Kronland) av Østerrike-Ungarn ved Adriaterhavets kyst. Den bestod av tre områder, fyrstegrevskapet Görz og Gradisca, fristaden Triest og markgrevskapet Istria. Som rikets tilgang til Middelhavet var Küstenland av stor strategisk betydning for Østerrike-Ungarn.
De tre områdene hadde egen administrasjon og en viss grad av selvstyre, men stod under en felles keiserlig stattholder med sete i Triest.
Roar Berg
Roar Berg har utgitt 3 titler orgelverk på Cantando musikkforlag.
I oktober 2001 hadde han sin profesjonelle debut som tenorsolist i Nidarosdomen. Han vikarierer tidvis i Den norske operas kor, og var vikar i Det norske solistkor 2009-2011.
Küstenland
Küstenland dekket 7969 km² og hadde i 1910 895 000 innbyggere. Slovensk- og italiensktalende utgjorde en tredjedel hver. En femtedel snakket kroatisk, resten friulisk eller tysk.
Etter første verdenskrig kom Küstenland til Italia. Etter andre verdenskrig måtte Italia i sin tur avstå hele Istria og deler av Görz til Jugoslavia.
James Horner
James Horner (født 14. august 1953 i Los Angeles i California, død 22. juni 2015 i Los Padres National Forest i California ) var en amerikansk filmkomponist.
Filmer
Horner laget musikk til blant annet følgende filmer:
1639 Bower
1639 Bower er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Bower. Den ble oppdaget 12. september 1951 av Sylvain Julien Victor Arend ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
1638 Ruanda
1638 Ruanda er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 3. mai 1935 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Eksterne lenker
Lista de asteroidi
Kristin Jarmund
Kristin Jarmund (født 1954 i Oslo) er en norsk arkitekt.
Utdannelse, karriere og utmerkelser
Jarmund er utdanna fra Norges tekniske høgskole i Trondheim og Architectural Association School of Architecture i London. Fra 1978 til 1983 var hun ansatt ved Telje-Torp-Aasen Arkitektkontor. I 1985 starta hun egen praksis gjennom Kristin Jarmund Arkitekter. Kontoret var blant Norges ledende og har vunnet eller kommet høyt i flere konkurranser. For Justervesenets nybygg på Kjeller ble de tildelt Houens fonds diplom. Jarmunds arbeider kjennetegnes av et klart og enkelt formspråk, gjerne betegna som «nyfunksjonalisme». Formspråket er tydelig og gjennomtenkt både i farger og detaljer. Interiøret er ofte like viktig som eksteriøret, og Jarmund har brukt uttrykket «den indre fasaden» for å understreke viktigheten av de indre rommene.
Bygg for flerbruk og utdanning skiller seg ut i rekken av kontorets arbeider, deriblant Benterud skole i Lørenskog, Gulskogen skole i Drammen og Stensby barnehage i Eidsvoll (1994). For sistnevnte ble Jarmund valgt ut til å representere Norge på Veneziabiennalen i 1996, som en del av «Nordic Light» utstillingen. Jarmunds arbeider er ettertraktet, både av private kunder og nasjonale institusjoner. Kontoret har utført en rekke nye prosjekter og ombygginger av offentlige rom, blant annet i Majorstuhuset (1998), Oslo nye teater (1995), Nasjonalgalleriet (2004), Nydalen T-banestasjon (2003), hovedkvarteret til Fokus Bank i Stortingsgaten 6 (2005), Nasjonalt odontologisk fakultet i Bergen (2012), den norske ambassadebygningen i Kathmandu (2008), residensen til den norske ambassadøren i Nepal (2012) og den norske ambassaden i Nairobi (pågående). I hver av disse prosjektene uttrykkes en vellykka kombinasjon av det klassiske og moderne.
Som interiørarkitekt består listen over de mest betydningsfulle arbeidene av Bar og Restaurant (1998), lokalisert i det nyklassisistiske 1930-talls bygget på Majorstuen i Oslo (Majorsthuset), Nasjonalgalleriets Nye Kafé i Oslo (2002), en hederlig omtale for hennes lysdesign fra Norwegian Lighting Award; de nye kontorene til TV Norge i Oslo (2010), hovedkontorene til Rasmussengruppen i Kristiansand (2004) og Boston Consulting Group (2009). I den originale Nydalen T-banestasjon (2003), som også fikk en nominasjon til Mies van der Rohe-prisen, ble kunstprosjektet «The Tunnel of Light» inkorporert.
I 2011 ble hun utnevnt som «Honorary Fellow», eller æresmedlem, i The American Institute of Architects (AIA) for fremstående bidrag til arkitektprofesjonen og samfunnet. Det er kun tre nordmenn, Sverre Fehn (1986), samt Kjell Lund og Nils Slaatto (1996) som har fått prisen tidligere, og senere har Reiulf Ramstad (2016) blitt utnevnt.
Kontorets arbeider har blitt anerkjent på nasjonalt og internasjonalt nivå. En monografi av Jarmunds arbeider ble utgitt i 2008 på engelsk og på norsk, med essays av Kenneth Frampton og Bente Sand. Nylig ble også boken «In service of undiscovered life - Kristin Jarmund Arkitekter» (2019) utgitt, med essays av Aaron Betsky og Kjetil T. Trædal.
I 2014 ble Kristin Jarmund tildelt Anders Jahres kulturpris.
Jarmund er søster av arkitekten Einar Jarmund.
Kristin Jarmund Arkitekter (Nordic Office of Architecture)
Firmaet ble etablert i 1985. Partnere var Kristin Jarmund (faglig leder), Ola Helle, Geir Messel, Graeme Ferguson og Jonathan Alexander. I 2022 ble Kristin Jarmund Arkitekter slått sammen med Nordic Office of Architecture og fungerer nå som en integrert avdeling/del av kontoret, med Kristin Jarmund som partner/creative director.
Et utvalg av kontorets arbeider.
King’s Commendation for Brave Conduct
King's Commendation for Brave Conduct var en britisk utmerkelse for modige handlinger utført med risiko for eget liv utenfor direkte strid eller i fredstid. Utmerkelsen kunne tildeles både sivile og militært personell. Den ble innført i 1939 i forbindelse med andre verdenskrig. Fra 1952 var den kjent som Queen's Commendation for Brave Conduct. Den ble i 1994 erstattet av Queen's Commendation for Bravery.
Bakgrunn
Utmerkelsen ble til i 1939 som følge av utviklingen av et belønningssystem for sivil innsats etter utbruddet av andre verdenskrig. King's Commendation for Brave Conduct utgjorde fjerde og laveste trinn i et system med George Cross øverst, etterfulgt av George Medal og med bruk av Order of the British Empire på trinn tre. Den tilsvarte da Mentioned in Despatches for militær stridsinnsats. King's Commendation for Brave Conduct kunne tildeles posthumt og ble i tillegg til sivil innsats også benyttet til å belønne innsats fra militære utenfor direkte stridssituasjoner.
Utforming
Opprinnelig besto King's Commendation for Brave Conduct bare av et diplom.
Omkring 1943 ble det innført et merke i rødt og gullfarge til å bæres på tøyet. Det var av plast og hadde et opprett sverd i en kronet krans og med et bredt bånd med innskriften «FOR BRAVE CONDUCT» over tre linjer.
Plastmerket ble i 1945 erstattet av et laurbærblad i sølv for sivile og eikeblad i bronse for militære, tilsvarende merket for Mentioned in Despatches. Sivile som er tildelt Defence Medal bærer merket på dennes medaljebånd. I andre tilfeller bæres merket direkte på klesdrakten.
Norske innehavere
Utmerkelsen ble også tildelt nordmenn. Blant disse er Arne Laudal, Kai Holst, Håkon Kyllingmark, Peter Michael Motzfeldt og Jan Solberg.
MF «Rosendal» (1956)
MF «Rosendal», senere «Vestgar» og «Bogøy i Tromsø», var en bilferge bygget i 1956. Fergen gikk i rutefart for Hardanger Sunnhordlandske Dampskipsselskap (HSD) i Midthordland, ytre Hardanger og i Sunnhordland. Fra 1979 til 1985 gikk den for Øygarden-Sotra Rutelag i Øygarden.
Ved kontrahering var fergen tiltenkt å gå på sambandet mellom Mundheim og Løfallstrand. Like etter levering ble det gjort avtale med samferdselsmyndighetene om at «Rosendal» skulle inn på Hatvik-Fusa i Det Midthordlandske Dampskibsselskab sitt driftsområde. Den gikk her i fem år, før den igjen returnerte til HSDs fergesamband.
Fergen er kondemert og hugget opp.
OBX-indeksen
OBX-indeksen er en aksjeindeks bestående av de 25 mest omsatte aksjene notert på Oslo Børs i hovedindeksen OSEBX. Rangeringen baseres på en seks måneders omsetningsperiode. Indeksen justeres to ganger årlig, tredje fredag i mars og det samme i september (tidligere skjedde dette i juni og desember).
OBX-indeksen kan handles i ved hjelp av børsnoterte futures og opsjoner.
Dåp
Enkelte andre religioner har også seremonier som ligner på dåp.
OBX-indeksen
Liste over selskaper i OBX-indeksen
Fra 22. juni 2020 er følgende selskaper med i OBX-indeksen:
Dåp
Felleskristent om dåpen
Flesteparten av verdens kristne er enige om en grunnleggende teologisk forståelse av dåpen. Dåpen er ifølge Det nye testamente innført av Jesus Kristus. Den utføres i de fleste trossamfunn i «Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn» (treenighetsformularet), med samtidig neddykking eller overøsning med vann.
By the Time I Get to Phoenix
«By the Time I Get to Phoenix» er en amerikansk popsang med melodi og tekst av Jimmy Webb. Den ble opprinnelig spilt inn på plate av Johnny Rivers i 1965, men ble gjort berømt av Glen Campbell. Sangen ble utgitt på singlen Capitol 2015. Produsent, arrangør og dirigent var Al De Lory. «By the Time I Get to Phoenix» fantes også på albumet med samme tittel fra 1967.
Dåp
Felleskristent om dåpen
Dåpen hviler på en uttrykkelig befaling fra Kristus, gjengitt helt sist i Matteusevangeliet:
By the Time I Get to Phoenix
Den vant to Grammy Awards: for Best Vocal Performance, Male og Best Contemporary Male Vocal Performance.
Dåp
Felleskristent om dåpen
Dåpens viktighet forkynnes også av Jesus i Johannesevangeliet:
By the Time I Get to Phoenix
Coverversjoner
Sangen har blitt en popstandard og er angivelig én av de som har blitt gjort flest coverversjoner av.
Dåp
Felleskristent om dåpen
Jesus ble selv døpt av Johannes Døperen i Jordanelven – selv om dette ikke var en dåp identisk med den han selv innførte, var den en prefigurasjon eller et symbol på den. Den hellige ånd senket seg ned over ham i en dues skikkelse.
By the Time I Get to Phoenix
Coverversjoner
Coverversjoner har blant annet blitt spilt inn på plate av følgende artister: Solomon Burke, Nick Cave and the Bad Seeds, Georgie Fame, Isaac Hayes, Burl Ives, Jack Jones, William Bell, Reba McIntire, Denny Mclain samt Marty Wilde.
Dåp
Felleskristent om dåpen
I de aller fleste kirkesamfunn regnes dåpen som innlemmelsen i kirken. De som ikke praktiserer barnedåp regner derfor ofte barna som tilsluttet, men ikke som fulle medlemmer.
By the Time I Get to Phoenix
Coverversjoner
Isaac Hayes' versjon av sangen har en lengde på forbløffende atten minutter og førti sekunder og består for en stor del av en detaljert bakgrunnshistorie om hendelsene som inntraff før den faktiske road tripen fant sted.
Dåp
Felleskristent om dåpen
Kirkenes Verdensråd kom i 1997 med en fellesuttalelse der representanter for katolske, ortodokse og protestantiske kirker uttrykte enighet om sin forståelse av dåpen. Hovedpunktet i dette er at dåpen er en renselse fra all synd, som merker den døpte som et Guds barn. Dåpen er altså både en personlig renselse og en inntreden i et fellesskap.
By the Time I Get to Phoenix
Coverversjoner
Brídín Brennan, sangeren Enyas søster, samplet sangen for hennes andre single fra albumet The Eyes of Innocence.
Dåp
Felleskristent om dåpen
Dåpen betraktes av de fleste som et sakrament (skjønt i ortodokse kirker kalt mysterion). Unntak fra dette er blant annet de kristne eller kristenjudaiserte unitarkirkene (for eksempel Den norske unitarkirke), Frelsesarmeen, Brunstad Christian Church og Vennenes samfunn (Kvekerne) som ikke har sakramenter.
By the Time I Get to Phoenix
Coverversjoner
Rapgruppen Public Enemy skrev on sang om Evan Mecham/Martin Luther King Day-kontroversen til dens CD-album Apocalypse 91... The Enemy Strikes Back. Den hadde tittelen «By the Time I Get to Arizona».
Norsk versjon
Terje Mosnes har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Alene». Sangen ble utgitt av Tove Kristine på singlen Polydor NH 66 823 i 1969.
Dåp
Overøsing eller neddykking?
Flertallet av kristne mener at metoden ikke er avgjørende for gyldigheten av dåpen. Dette betyr ikke at man ikke har fastlagte regler, men at man har et felles minstekrav for hva som kan regnes som dåp.
By the Time I Get to Phoenix
Innhold
Sangen handler om en mann som beskriver sin avgjørelse om å forlate sin kvinne ved å skrive en lapp hvor han forteller henne om dette og som beskriver hva han føler at hun vil oppleve idet han ankommer forskjellige steder (Når en kvinne synger sangen, er det hun som forlater mannen og han blir igjen, ellers er teksten uendret).
Dåp
Overøsing eller neddykking?
Det er for eksempel i en del kirkesamfunn foreskrevet at man skal døpe ved neddykking, mens andre har overøsning av vann som normal form; likevel vil de ofte akseptere den andre formen dersom det er nødvendig (for eksempel der neddykking ikke er mulig og dåpen må gis raskt). Det finnes enkelte unntak, for eksempel hos baptistene som kun godtar full neddykking.
By the Time I Get to Phoenix
Innhold
Og:
Dåp
Dåpsopplæring
I forbindelse med voksendåp må kandidatene i mange kirkesamfunn gjennom en opplæringsperiode, tradisjonelt kalt katekumenatet. Denne kan ha forskjellige former, men siktemålet er å gi en forståelse av innholdet i dåpen og den kristne tro. Ved barnedåp forventes det at foreldre og faddere, og etterhvert også menigheten, skal gi dåpsopplæringen i ettertid. Katekumatet innledes gjerne av en primsigning hvor katekumenen velsignes av en geistlig.
Barnedåp
De fleste kirkesamfunn regner dåpen som et sakrament som kun kan gis en gang. Men samtidig er det en del kirkesamfunn som avviser barnedåpens gyldighet, og derfor døper om igjen når voksne slutter seg til dem. Dette har vært et heftig diskusjonstema gjennom kirkens historie; såkalte anabaptister (gjendøpere) var aktive og hadde stor oppslutning både i oldkirken og senere. Under reformasjonen oppsto det store grupper av anabaptister i Europa, og motstanden mot dem var så stor at protestanter og katolikker la sine uenigheter til side for å bekjempe dem. Mennonittene har direkte røtter i reformasjonstidens døperbevegelse og også mange menigheter i Baptistkirken anser seg som anabaptistenes arvtagere.
By the Time I Get to Phoenix
Listeplasseringer
Campbells versjon nådde en tredjeplass på Billboard Country Singles-listen i 1968.
Dåp
Barnedåp
De fleste kristne trossamfunn opererer med et begrep som oftest sammenfattes som arvesynden. Ved barnedåp har kandidaten selv ikke begått noen synd, men man mener at også arvesynden tvettes bort i dåpen.
Med arvesynden går man tilbake til Adam og Eva i paradiset, slik det beskrives i Det gamle testamente. Ved sin synd mistet Adam, som det første menneske, den opprinnelige hellighet og rettferdighet han hadde fått av Gud, ikke bare for sitt eget vedkommende, men for alle mennesker. Adam og Eva førte videre til sitt avkom den menneskelige natur som var såret på grunn av deres første synd, altså ved tapet av den opprinnelige hellighet og rettferdighet. Dette tapet kalles arvesynden/den opprinnelige synd. Som følge av den opprinnelige synd er menneskenaturens krefter svekket (blant annet katolsk og ortodoks lære) eller rett og slett gått helt tapt (for eksempel luthersk lære), den er underlagt uvitenhet, lidelse og dødens herredømme, med hang til å synde. Spedbarn fødes med en fallen menneskenatur som bærer flekken fra den opprinnelige synd, og har derfor også behov for å bli gjenfødt i dåpen slik at de kan bli befridd fra mørkemaktene og gå over i Guds barns frihet som alle mennesker er kalt til. Det betingelsesløse i frelsens nåde fremtrer særlig tydelig når det dreier seg om dåp av barn.
Nøddåp
En del kirkesamfunn har retningslinjer for nøddåp, det vil si dåp utført når kandidaten er i dødsfare. Oftest skjer dette i forbindelse med barnefødsler der man frykter at barnet kan dø i løpet av kort tid.
Kravene er minimale: Treenighetsformular, vann og den intensjon kirken har. Med det siste menes at den som døper må mene å gjøre det kirken gjør; personen som døper, trenger ikke selv å være kristen. Det kan dermed f.eks. være en ikke-kristen jordmor, som akter å foreta den rite som hun vet at de kristne foreldre ønsker.
Slike dåp har vært forekommende også i Norge, ikke bare ved for eksempel sykepleiere på sykehus eller jordmødre i akutte situasjoner Situasjonen i områder der kristne forfølges, eller presteløse områder, der det heller ikke er diakoner, ordenssøstre eller andre kirkelige assistenter) faller også inn under denne tankegangen.
Epidemier: Dåp på denne måte er også naturlig i andre ekstraordinære situasjoner (covid-19-rammede områder med store avstander eller «lockdown» synes i så fall å passe inn turde også å passe).
Kravet til vannet er bare at det skal kunne kalles vann; i den katolske kirke er dette svært nøye spesifisert, mens man i mange andre kirkesamfunn lar den enkelte avgjøre om det er bra nok.
I Norge søkte man i middelalderen paven om å få døpe i øl fordi det mange steder var vanskelig å skaffe rent vann. Det ble ikke gitt tillatelse til å døpe i øl generelt.
I trossamfunn som ikke regner dåpen som frelsesnødvendig, eventuelt som normalt frelsesnødvendig og derfor en alvorlig forpliktelse for foreldrene, oppstår ikke problematikken rundt nøddåp. Det er også derfor at spørsmålet om hvem som kan utføre gyldig eller lovlig dåp, vurderes på annet vis.
Dåpsformel
Alle de tradisjonelle trossamfunn er enige om at dåpen må utføres trinitarisk, det vil si i Faderens, Sønnens og Den hellige ånds navn. Dette er også de ord som foreskrives i dåpsbefalingen i Det nye testamente. Med fremveksten av bevegelser som ønsker å tilstrebe et kjønnsnøytralt språk har det imidlertid her og der vært prester eller forstandere som har endret på formelen, særlig i noen engelsktalende land, men også andre steder.
Trossamfunnene har strittet imot slike forandringer. Etter at noen slike episoder ble kjent i den katolske kirke i Nord-Amerika, og ikke minst etter at enkeltpersoner blant protestantiske dåpsforvaltere stadig mer åpent fremmet en annen praksis, kom Kongregasjonen for Troslæren i Vatikanet i 2008 med en katolsk tolkningsuttalelse som formelt fastslo ugyldigheten av to slike dåpsformler. Begge formlene fjerner maskuline navn for Gud, altså unngår å døpe i Faderens og Sønnens navn.
De engelske setningene ble også benyttet i den latinske grunnversjonen, men tilsvarende uttrykk på andre språk var også ment. Uttalelsen fikk generell tilslutning også fra andre større kristne samfunn, deriblant fra Den norske kirke.
Hvem kan døpe?
I Den katolske kirke er det biskoper, prester og diakoner som er de ordinære forvaltere av dåpssakramentet, men generell fullmakt til lovlig dåp gis svært ofte til kateketer og ordenssøstre, ikke minst i områder med store avstander eller prestemangel. Imidlertid innprentes alle katolikker at hvem som helst kan døpe gyldig, bare de ønsker å utføre en dåp i kirkens ånd og ellers foretar dåpen på rett vis. Dette undervises det gjerne i for eksempel på katolske sykepleierskoler. Den katolske kirke fastholder at også ikke-kristne kan døpe gyldig, slik at nøddåp som er foretatt på sykehus av ikke-troende eller annerledes troende jordmødre, leger eller sykepleiere, anerkjennes.
De fleste trossamfunn har samme holdning som Den katolske kirke i forhold til nøddåp. Men noen avviser at ikke-ordinerte eventuelle ikke-forstandere kan foreta ordinær dåp. Andre avviser fullstendig at dåp, heller ikke nøddåp, kan skje ved noen andre enn en forstander – det er et standpunkt som man kan finne blant de trossamfunn som ikke anser dåpen som frelsesnødvendig.