cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fakultet (matematikk)
Gammafunksjonen
som ble funnet av Leonhard Euler rundt 1730. Sammen med egenskapen n ! = n⋅(n - 1)! gir den funksjonsverdien for alle reelle tall bortsett fra de negative heltallene n = -1, -2, -3, etc hvor den divergerer. I tillegg gir denne nye definisjonen innhold til funksjonen også for komplekse argument.
En anvendelse
Et enkelt eksempel på bruk av gammafunksjonen til å beregne fakultetet av et tall som ikke er helt, er å finne (1/2)!. Fra definisjonen følger det at
Skifter man her til ny integrasjonsvariabel ved å sette t = u 2 slik at dt = 2udu, tar integralet formen
Herfra kan man nå utlede alle mulige verdier for fakultetsfunksjonen med halvtallig argument. For eksempel, ved å bruke definisjonen
følger det at (-1/2)! = √π  som er verdien av det fundamentale Gauss-integralet.
Stirlings formel
Omtrent samtidig med at Euler viste hvordan gammafunksjonen kunne uttrykkes ved et integral fant James Stirling et approksimativt uttrykk for fakultetsfunksjonen for store verdier av argumentet. Dette resultatet kalles Stirlings formel og skrives i dag som
Formelen til Stirling er algebraisk og kan benyttes for argument n som ikke behøver å være naturlige tall. Den kan derfor benyttes både for reelle og komplekse verdier av n. Dette har stor betydning for numerisk beregning av gammafunksjonen for slike argument. For eksempel, for å finne en nøyaktig verdi av (1/2)! kan man starte med et noe større, halvtallig argument som 5/2 og benytte formelen til utregning av (5/2)! med en nøyaktighet på rundt en promille. Ved å så å bruke definisjonen (5/2)! = (5/2)⋅(3/2)⋅(1/2)!  finner man så (1/2)! med samme nøyaktighet.
For store verdier av argumentet n viser formelen at n-fakultet vokser raskere enn et vilkårlig polynom P(n) og også fortere enn eksponensialfunksjonen med argument n. Det kommer spesielt frem ved å ta logaritmen til n ! hvor de dominerende leddene er
På denne formen brukes formelen i forskjellige sorteringsalgoritmer og innen statistisk mekanikk hvor argumentet n er gitt ved antall partikler i systemet. For et makroskopisk system er dette av orden 1023 slik at det første leddet er fullstendig dominerende.
Eridani Linux
Eridani Linux 6.3 er en tidligere engelsk Linuxdistribusjon som var basert på Red Hat Linux. Distribusjonen bestod av Red Hat Linux 6.2, en rekke oppdateringer, og et utall av ekstra applikasjoner og utviklingsverktøy. Den bestod også av oppdateringer og nye egenskaper fra Red Hat Linux 7.0 og kan betraktes som en hybrid mellom versjon 6.2 og 7.0.
Distribusjonen benyttet skrivebordsmiljøene KDE og Enlightenment i tillegg til vindusbehandlerne AfterStep og WMaker. Distribusjonen hadde 32-biter x86 som plattform.
Distribusjonen ble lansert 22. november 2000.
Myodocopa
Myodocopa er den ene av opprinnelig to, nå totalt seks underklasser av muslingkreps, som er små krepsdyr. Denne underklassen inneholder de relativt få arter, trolig om lag 1 000 arter av de totalt anslagsvis 10 000 - 15 000 nålevende artene i muslingkreps-klassen. Skillet mellom underklassene er usikkert, det er basert på morfologi snarere enn molekylær analyse, og det er mulig at muslingkreps-gruppen er parafyletisk og bør deles.
Det som kjennetegner Myodocopa, er at skallet (carapax) på overkroppen (thorax) er mykt og ikke særlig forkalket, i motsetning til situasjonen for artene i den andre hovedgruppen (Podocopa) av muslingkreps, som har hardt thorax-skall. Den ventrale yttersiden av carapax er heller ikke konkav hos denne gruppen. Dessuten har Myodocopa-artene en lang eksopod (ytre gren) på andre antenne-par, med 8-9 artikler, mens den andre gruppen (Podocopa) har en lengre indre gren (endopod). Individene er som regel rundt 1 mm lange.
Levevis og utbredelse
Myodocopa-artene lever i sjøvann. Det finnes noen planktoniske arter, men de fleste lever nær bunnen. De pløyer seg igjennom bunnslammet og eter detritus og alger. Noen av artene i underklassen Myodocopida avgir et svakt, blått lys (ofte om natten), og kalls i Japan «hav-lusfluer». De finnes også i Karibia og andre steder i varme strøk.
I Nord-Atlanteren (med Middelhavet) og ved Skandinavia inklusive Østersjøen og Barentshavet, er det per 1996 observert minst 34 ulike arter av gruppen. De aller fleste av artene er observert i den nordlige delen av det angitte området. I Mydocoidpa-ordenen er det gjort observasjoner av 10 arter hvorav en art av slekten Sarsiella, en art av Eusarsiella, en art av Doloria, en art av Skogsbergia, en art av Vargula, en art av Macrocypridina, to arter av Philomedes, en art av Euphilomedes, og en art av slekten Gigantocypris. Tilsvarende har Halocyprida-ordenen oberservasjoner av 24 arter i nordlige strøk hvorav 9 arter av slekten Conchoecia, en art av Bathyconchoecia, en art av Halocypria, en art av Halocypris, 11 arter av slekten Polycope, en art av Parapolycope, og en art av slekten Polycopsis.
Taksonomi
Taksonomien til muslingkrepsene er omstridt og inneholder vanskelig systamiserte grupper. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. En vanlig oppdeling anerkjenner muslingkreps som en av seks ulike klasser av krepsdyr. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin and Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Friidrett under Sommer-OL 1920 – 4 × 400 meter stafett menn
4 x 400 meter stafett for menn var en av to stafetter i friidrett under Sommer-OL 1920 i Antwerpen. Det var andre gangen distansen var med på det olympiske programmet. Første gangen var under OL 1912 i Stockholm. Tjuefire deltakere fra seks nasjoner deltok på 4 x 400 meter stafett som ble avviklet 22. og 23. august 1920. To forsøksheat ble avviklet 22. august 1920, de tre beste, det vil se alle lagene kvalifiserte seg for finalen.
Rekorder
Gjeldende rekorder før lekene i 1920:
Forsøksheat
Heat 1
Heat 2
Karl Poppers filosofi
Popper var grunnleggeren av den kritiske rasjonalismen. Hans filosofiske posisjon ble videre karakterisert ved at han bekjente seg til fallibilisme og (kritisk) realisme. Blant de filosofiske konseptene som Popper har innført og/eller videreutviklet, finner man falsifiserbarhet, teoriladethet, velprøvdhet, sannhetsnærhet, propensitet; det åpne samfunn, historisisme(kritikk), negativ utilitarisme; evolusjonær erkjennelsesteori, verden 1–3 og interaksjonisme.
Vitenskapsteori
Poppers epokegjørende vitenskapsteoretiske innsikt var at et utsagn kan karakteriseres som vitenskapelig hvis og bare hvis det kan falsifiseres («motbevises») gjennom empiriske iakttagelser. Popper omtalte derfor falsifiserbarhet som vitenskapens «avgrensningskriterium», altså som egenskapen som skiller vitenskap fra metafysikk (se under). En hypotese eller teori må kunne vise seg å være feil, for at den kan kalles for vitenskapelig (se falsifikasjonisme). Dette synet står i diametral motsetning både til positivistiske vitenskapsteorier og til en utbredt forestilling blant legfolk om at vitenskap består av utsagn som er «bevist», bekreftet eller sannsynliggjort.
For å illustrere forholdene med et klassisk eksempel, kan ikke påstanden «alle svaner er hvite» verifiseres (bekreftes) gjennom observasjon. Selv tusen observasjoner av hvite svaner viser bare at tusen svaner er hvite, men ikke at alle svaner er hvite. Derimot kan påstanden falsifiseres gjennom én eneste (troverdig) observasjon av f.eks. en fiolett eller svart svane.
Popper illustrerte forskjellen gjerne ved å sammenligne psykoterapien (i f.eks. Freuds, Adlers eller Jungs versjon) med Einsteins relativitetsteori. Psykoterapeutene prøvde å forklare all menneskelig adferd gjennom sine teorier. Men det innebar at ingen tenkelig adferd (f.eks. verken det å ta liv eller det å redde liv) var uforenlig med disse teoriene:
Popper påpekte derimot at en teori som er forenlig med alle tenkelige observasjoner, i praksis er tautologisk og ikke kan gi ny innsikt: Den forklarer alt og ingenting. Einsteins formulering av relativitetsteorien var den rake motsetningen: Den gjorde det mulig å forutsi konsekvenser som var testbare. Hvis disse konsekvensene ikke inntraff, dvs. hvis obervasjonene ikke stemte med forutsigelsene, «ville teorien helt enkelt ha vært tilbakevist. Teorien er uforenlig med visse mulige observasjonsresultater – faktisk med resultater som alle ville ha forventet før Einstein.» Dermed er Einsteins teori et eksempel på Poppers ideal av en «dristig hypotese» (bold conjecture): Den gjør seg selv sårbar for tilbakevisning ved å blottstille sine potensielle svakheter.
Basert på sin oppdagelse, foreslo Popper et nytt syn på hvordan vitenskapelige teorier blir til. Den rådende forestillingen fulgte tidligere dette skjema:
I stedet tenkte Popper seg den følgende modell:
Forklaringsforsøkene er hypotesene som settes frem for å løse det opprinnelige problemet, som kan være et åpent vitenskapelig spørsmål, en praktisk utfordring eller en overraskende iakttagelse. Feil-elimineringen innebærer en test av hypotesenes forutsigelser mot virkeligheten, i form av nye observasjoner eller et eksperiment (til dels kan et tankeeksperiment gjøre samme nytten). Forklaringsforsøkene som ikke består realitetssjekken, «lukes ut» (falsifiseres). Har et forklaringsforsøk bestått testen, anses det som styrket og opprettholdes inntil videre. Som regel vil det i denne sammenheng dukke opp nye problemer, enten i form av observasjoner som heller ikke den nye hypotesen kan forklare, eller i form av dyperegående spørsmål som man ikke tenkte på før man kom på den nye hypotesen. Metoden kalles hypotetisk-deduktiv, siden den først setter frem hypoteser, som man så avleder (deduserer) prediksjoner fra (som til slutt testes empirisk).
Poppers grunnleggende innsikt er som sådan nokså enkel, men har – kanskje av den grunn – ofte blitt misforstått, f.eks. dithen at falsifikasjon i praksis er like umulig som verifikasjon. Observasjonen eller testen som ligger til grunn for falsifikasjonen, kan jo i sin tur være feil (pga. observasjonsfeil, målefeil, feiltokning e.l.). Men ifølge Popper forblir asymmetrien mellom tilbakevisning og støtte uberørt av dette: Tilbakevisning kan være endelig, så sant forskersamfunnet er enig om testens tolkning; men støtte kan aldri være endelig, selv om forskersamfunnet er enig om testens tolkning. Dessuten påviser en empirisk tilbakevisning (logisk tvingende) at det må foreligge en feil – man kan bare ikke si sikkert om feilen ligger i teorien og/eller i hjelpehypotesene og/eller i tolkningen av de empiriske observasjonene. Empirisk støtte tillater derimot ikke noen tilsvarende slutning.
Til tross for innsiktens enkelhet har den flere viktige implikasjoner. På det erkjennelsesteoretiske plan tilsier den at sikker kunnskap ikke eksisterer (se under): Selv om vitenskapelig fremskritt er mulig og reell, skjer den ikke ved å verifisere de antatt sanne teoriene, men ved å falsifisere de antatt usanne teoriene. På det metodologiske plan innebærer Poppers innsikt en rekke anbefalninger for den vitenskapelige praksis: Istedenfor å lete etter støtte for sine antagelser, bør man lete etter feil i dem. Forskere bør ikke «immunisere» sine teorier mot kritikk og tilbakevisning – tvert imot bør de formulere sine teorier så eksplisitte som mulig og fremheve deres potensielle svakheter.
Faktisk oppdaget Popper at det empiriske innholdet av en teori øker med dens grad av falsifiserbarhet. En teori er altså bedre, jo mer falsifiserbar den er (så lenge den ikke er falsifisert). En teori A som gjelder for både planeter, måner og kometer har f.eks. et større innhold enn en teori B som bare omhandler planeter. Samtidig er teori A dermed enklere å tilbakevise (dvs. mer falsifiserbar): Jo flere fenomener en teori gjør testbare forutsigelser om, desto flere potensielle observasjoner kan den være uforenlig med.
Falsifiserbarhet er altså ifølge Popper et gode, men falsifiserthet er det selvfølgelig ikke. En teori må ha blitt utsatt for kritiske tester og ha bestått disse, før den kan omtales som en god teori. En teori som har bestått mange og strenge tester, har likevel ikke blitt «bekreftet» eller «sannsynliggjort» gjennom disse testene. I Poppers ord er en slik teori velprøvd eller har blitt styrket (se velprøvdhet) – men den blir altså bare godtatt tentativt, på et foreløpig grunnlag, siden man aldri vet om den også vil bestå fremtidige tester.
Selv om teorier aldri kan bevises, argumenterte Popper at det skjer vitenskapelig fremskritt. Dette fremskrittet består i at falsifiserte teorier erstattes av nye hypoteser som er «nærmere sannheten», i den forstand at de kan forklare alt den gamle teorien forklarte, i tillegg til nye fenomener (se sannhetsnærhet). Einsteins relativitetsteori kan f.eks. forklare alt den newtonske mekanikken kunne forklare, men forutsier og forklarer i tillegg fenomener som er uforenlige med Newtons teori.
Popper utvidet sin teori også til statistiske hypoteser, altså til hypoteser om hyppigheten til visse typer hendelser (f.eks. «med denne mynten kaster man kron ved 50 % av tilfellene»). En statistisk hypotese kan ikke falsifiseres gjennom én enkelt observasjon, ikke en gang gjennom en lang, men endelig rekke observasjoner. Poppers forslag for å gjøre statistiske utsagn testbare var at forskeren bør spesifisere en sannsynlighetsterskel; blir denne underskredet (dvs. er den faktiske observasjonen mindre sannsynlig, gitt hypotesen, enn terskelen), anses hypotesen som tilbakevist. Dette svarer til dagens praksis med å spesifisere et signifikansnivå og beregne p-verdier.
Metafysikk
Popper brukte begrepet metafysisk i vid forstand om ethvert utsagn som ikke er vitenskapelig. På samme måte som positivistene prøvde han å finne et kriterium for å avgrense vitenskap fra metafysikk. Positivistene forstod et slikt kriterium som meningskriterium – de anså metafysikk for å være meningsløs og dermed overflødig. Derfor har Popper delvis blitt tatt for å mene det samme, men han var fra starten av tydelig på at hans avgreningskriterium (falsifiserbarhet) ikke måtte tolkes som noe meningskriterium. Tvert imot forsvarte han metafysikken som både meningsfull og viktig.
Popper gjorde det tydelig at vitenskap bare er mulig gjennom «utenomvitenskapelige» (og dermed metafysiske) konvensjoner eller overenskomster. Et enkelt eksempel er at vitenskapelig fremskritt forutsetter at utøverne bekjenner seg til sannferdighet – til å dele sine funn med andre, til ikke å skjule hull eller dekke over feil, til ikke å forvrenge motstridende teorier osv. Disse karakteristikkene ved vitenskapelig redelighet kan ikke i sin tur avledes vitenskapelig eller testes mot empiriske funn – de er moralske verdier som danner forutsetningen for all vitenskapelig praksis. Popper konkluderte derfor med at vitenskap ikke kan (og ikke bør) være helt verdifri: Nettopp fordi forskning bør unngå å bli blindet av f.eks. religiøse eller politiske verdier, kan den (litt paradoksalt) aldri klare seg uten verdier. Det å støtte opp om meningspluralisme og å avvise ideologisk baserte argumenter i vitenskapen, er i seg selv verdier og en forutsetning for god vitenskapelig praksis.
For Popper var altså ikke begrepet metafysisk negativt ladet. Man kan si at metafysikk ifølge Popper rommer alt fra ideologiske og religiøse dogmer (som man burde unngå), via moralske normer og metodologiske overenskomster (som samfunnet og vitenskapen trenger), ontologiske og sinnsfilosofiske teorier (som kan sammenlignes og kritiseres), mytologiske og før-vitenskapelige antagelser (som kan gi opphav til vitenskap), logiske og matematiske teoremer (som kan bevises uten henvisning til empiriske iakttagelser), til singulære og eksistensielle teorier (som kan testes, men ikke falsifiseres).
Popper erkjente også at noen metafysiske utsagn, selv om de altså per definisjon ikke er falsifiserbare, kan være testbare, og at noen av de resterende kan være kritiserbare. Filosofiske antagelser, moralske overbevisninger og ledende prinsipper kan kritiseres og dermed forbedres eller erstattes av bedre antagelser.
Likeledes kan enkelte metafysiske spekulasjoner over tid gi opphav til testbare og vitenskapelige hypoteser. Eksempelvis har tanken om at materien er bygd opp av atomer, eksistert som en metafysisk lære i over 2000 år (fra Levkipp og Demokrit og frem til 1800-tallet), før den kunne bli videreutviklet til en vitenskapelig teori med testbare prediksjoner.
Noen ufalsifiserbare antagelser kan også utgjøre en fruktbar teoretisk «ramme» for falsifiserbare vitenskapelige hypoteser. Popper kalte slike «rammer» for metafysiske forskningsprogrammer. Et metafysisk forskningsprogram kan generere et vell av hypoteser, som hver for seg er testbare, men uten at disse testene tillater tilbakevisningen av selve programmet. Blir de fleste av hypotesene falsifisert, vil man etter hvert anse forskningsprogrammet som ufruktbart (om enn ikke som falsifisert) og prøve å erstatte det med et annet.
Det var viktig for Popper å være tydelig på hvilke av hans overbevisninger som var falsifiserbare og hvilke som var metafysiske. Den metafysiske overenskomsten som Popper var mest opptatt av, er rasjonalismen, som Popper forstod som villigheten til en rasjonell meningsutveksling og åpenheten for kritiske argumenter. Han kalte denne grunnholdningen kritisk rasjonalisme og beskrev den slik:
Popper forsvarte også (kritisk) realisme (mot instrumentalisme, subjektivisme og relativisme): Han var overbevist om en virkelighet som eksisterer uavhengig av oss, og som vi kan utforske og få objektive «svar» fra. Dermed er også sannhet en objektiv størrelse (Popper var her sterkt påvirket av Alfred Tarski): En påstand er sann hvis og bare hvis den beskriver virkeligheten slik den er. Man kan bare aldri vite sikkert om en påstand er sann. Men Popper mente at man kan nærme seg sannheten – og at man ved et lykketreff sågar kan støte på sannheten, men i så fall altså uten å kunne være sikker på det.
Av andre metafysiske overbevisninger kan man nevne Poppers indeterminisme og hans anti-essensialisme: Han påpekte at den «vitenskapelige» determinismen (oppfatningen om at enhver tilstand av et lukket fysisk system kan forutsis) har blitt falsifisert gjennom vitenskapen, og at hovedargumentet som har blitt fremført for metafysisk determinisme (oppfatningen om at enhver hendelse er forutbestemt) dermed har falt bort – i tillegg til at determinismen er uforenlig med rasjonalisme.
Som anti-essensialist mente han at leting etter «essenser» er uvitenskapelig og ufruktbar. Ethvert fenomen kan «forklares» med at det opptrer fordi det ligger i objektets essens, men slike forklaringer er ikke testbare og blir fort dogmatiske ved at de forhindrer videregående spørsmål. Selv om det er tenkelig og mulig at visse objekter (eller klasser av objekter) har en essens, bør man derfor for kunnskapsvekstens del anta at de ikke har det. Av samme grunn mislikte Popper spørsmål av typen «hva er X» som dogmatiske og lite informative, og anså andre typer spørsmål for mer fruktbare. («Hvorfor skjer X?» «Hvordan oppstår X?»)
Erkjennelsesteori
Et av Poppers viktigste bidrag var løsningen av «induksjonsproblemet» («Humes problem»), altså av spørsmålet «om og når induktive slutninger [dvs. slutninger fra observasjon til teori] er gyldige» i vitenskapen. Poppers svar er enkelt og greit: «nei» (på om-spørsmålet) og «aldri» (på når-spørsmålet). Men mens Hume og mange andre filosofer etter ham hadde trukket den pessimistiske konklusjonen at objektiv kunnskap derfor må være umulig, viste Popper at objektiv kunnskap også kan finnes uten induksjon. Det er bare slik at kunnskap aldri er sikker.
Popper inntok dermed en erkjennelsesteoretisk posisjon som er kjent som fallibilisme: All kunnskap er provisorisk og feilbar; sikker viten eksisterer ikke; det er prinsipielt umulig å gi endelige og uomtvistelige begrunnelser, bevis eller rettferdiggjørelser for en påstand. Likevel er det mulig å oppnå kunnskapsøkning og fremskritt: Man kan avdekke feiltagelser og dermed erstatte gamle oppfatninger med nye og bedre oppfatninger. Ved å forsvare fallibilismen som en rasjonalistisk posisjon, viste Popper altså at umuligheten av induksjon ikke trenger å føre til nihilisme, relativisme eller skeptisisme.
Så hvis kunnskap ikke akkumuleres via induksjon (f.eks. via generalisering av sanseinntrykk), hvor kommer den fra da? Popper svarte at kunnskap akkumuleres ved at mennesker – bevisst eller ubevisst – finner på «forklaringsforsøk», som de så tester mot verdenen. Disse to trinnene er grunnleggende forskjellige. Å finne på mulige forklaringer på overraskende iakttagelser, er en kreativ prosess. Det fins ingen oppskrift på hvordan slike forklaringer skal eller kan genereres. Det er bare i det andre trinnet, i testingen, at forklaringen blir realitetsprøvd. Er en nyoppfunnet forklaring dårligere enn den forrige, blir den forkastet. Hjernen lager og forkaster slike forklaringer hele tiden, ofte uten at vi blir oss bevisst over dette.
Popper mente dermed at «hverdagserkjennelsen» foregår etter nøyaktig samme måte som vitenskapelig erkjennelse, om enn mindre formalisert. Forskere kaller sine forklaringsforsøk for hypotese, men det er ifølge Popper ingen vesensforskjell mellom en vitenskapelig hypotese om en naturlov og en hverdagsforklaring på en overraskende iakttagelse. All hypotesedannelse begynner med en overraskelse, med en iakttagelse som er uforklarlig ifølge våre tidligere antagelser, og som krever en revidering av våre antagelser.
Popper illustrerte dette synet på erkjennelse med at man søker etter noe med en lyskaster i mørket: Man må aktivt oppsøke og lyse opp uundersøkte områder, for å finne det man leter etter. Induktivismen beskriver han som en bøtte: Bøtta fylles passivt med erkjennelse fra omgivelsene. Popper anså denne «bøtte-teorien» som feilaktig og mente at erkjennelse er en kreativ prosess, der man aktivt (men ikke nødvendigvis bevisst) fravrister verden svar.
Enhver iakttagelse er en iakttagelse av noe. Og vi lager bare forklaringer på ting vi stusser over, dvs. på iakttagelser som kolliderer med en eller annen forventning. Derfor mente Popper at enhver iakttagelse er teoriladet. Teoriene vi lager er basert på iakttagelser, men disse iakttagelsene har vi bare gjort fordi vi hadde noen eldre «teorier» (antagelser, forventninger). Denne prosessen går tilbake i tid uten noen klar begynnelse. I hans egne ord:
Denne innsikten ledet Popper til å formulere en evolusjonær erkjennelsesteori: Popper forstod at erkjennelse foregår på en måte som er parallell til (og på visse måter sågar en direkte fortsettelse av) evolusjon ved naturlig seleksjon – nemlig ved prøving og feiling. Nye antagelser blir til ved spontante innfall og prøves ut i verden; suksessrike antagelser overlever, mens feilaktige antagelser blir eliminert. (Evolusjonens parallell er: Nye gener blir til ved spontane mutasjoner og prøves ut i verden; fordelaktige gener føres videre, mens ufordelaktige gener dør ut.) Popper omtalte derfor biologiske tilpasninger (øyet, øret, hånden, fordøyelsessystemet osv.) som en form for kunnskap. Med det mente han f.eks. at vi er født med en «forventning» om å bli utsatt for lys med bølgelengder mellom 400 og 700 nanometer (i motsatt tilfelle vil ikke øynene våre gjøre nytte for seg). Blomster er «født» med en «forventning» om at det blir vår etter vinteren (i motsatt tilfelle vil knoppene fryse ihjel). Hvis disse forventningene blir falsifisert av verden, dør vanligvis organismen.
På dette punkt ga Popper honnør til Kant for tesen om a priori kunnskap: Kant hadde rett i at vi blir født med kunnskap som går forut for våre egne erfaringer. Men denne kunnskapen går ikke forut for enhver erfaring (den er jo et resultat av millionvis av generasjoners evolusjon). For det andre er ikke denne kunnskapen nødvendigvis sann – vi er ikke født med a priori sannheter, men med a priori hypoteser. (Ved en klimaendring vil f.eks. trær med for tidlig eller for sen knoppskyting oppleve at deres medfødte «kunnskap» var usann.)
Popper påpekte imidlertid en vesensforskjell mellom evolvert «kunnskap» og menneskelig kunnskap: Vi kan (og bør!) «la teoriene våre dø i vårt sted», som han formulerte det. Det han mente med dette, er at vi kan teste og kritisere våre teorier før vi setter dem ut i livet. Det første skrittet er selvkritikk: Vi kan stille kritiske spørsmål til våre egne ideer og «forhåndsteste» dem gjennom tankeeksperimenter. Enda viktigere er imidlertid at vi kan dele våre ideer med andre. Ved å offentliggjøre teoriene våre, kan flere være med på å lete etter tenkefeil, svakheter og forbedringsmuligheter. Jo flere som involveres i å teste og kritisere teoriene, desto lettere vil det være å oppdage feil i forkant av deres anvendelse, og desto lettere kan teoriene forbedres. Teoriene vil på denne måten begynne å «leve sine egne liv», uavhengig av opphavspersonen – subjektive tanker blir til objektiv kunnskap. Bare ved å bli delt, kan kunnskap akkumuleres. Og bare ved å tillate kritikk av eksisterende kunnskap, kan den forbedres. Det er denne prosessen som ifølge Popper kjennetegner vitenskapen som prosess, og som forklarer kunnskapens vekst.
Logikk
Popper er ikke spesielt kjent som logiker – selv om hadde kalt sitt hovedverk «forskningens logikk», bygde sin vitenskapsteori på en logisk slutningsanalyse (nærmere bestemt på modus tollens), innehadde et professorat i logikk og skrev en rekke mindre artikler om logiske problemer. Hans antagelig viktigste (om enn stort sett oversette) bidrag til logikken er hans bevis for at setningslogikken, i en alternativ semantisk formulering, kan avledes fra sannsynlighetsteorien; eller at sannsynlighetsteorien er en generalisering av setningslogikken.
Språkfilosofi
Popper hadde lite til overs for den tradisjonelle språkfilosofien (slik den f.eks. ble bedrevet av Wittgenstein). Popper nektet å «krangle» om ord og betydninger, og fulgte følgende motto: Han påpekte (som habil oversetter mellom tysk, engelsk og gammelgresk) at språk aldri er entydig, at oversettelser aldri kan være 100 % presise, og at forsøk på å skape et «vitenskapelig universalspråk» gjennom entydige definisjoner er nødt til å ende i sirkelslutninger. Istedenfor å strebe etter et mest mulig presist og teknisk språk, bør man strebe et mest mulig klart og forståelig språk. Han kritiserte flere av sine filosofkolleger for bevisst å skjule seg bak et svulstig og tilgjort vanskelig språk, dvs. for å bruke språket til å skape autoritet og avstand snarere enn til å gjøre seg forstått.
På den andre siden var Popper veldig interessert i språkets evolusjon. Med henvisning til Karl Bühler skilte Popper mellom tre språklige funksjoner: den ekspressive (uttrykk av emosjoner), den stimulative (kommunikasjon av signaler) og den deskriptive (beskrivelser av fakta). Til disse tilføyde han en fjerde, nemlig den argumentative funksjonen. Mens ekspressiv og stimulativ «språk» er utbredt blant dyr (f.eks. smertehyl, varselrop), er deskriptive språk nokså sjeldne (f.eks. hos honningbier). Den argumentative funksjonen har oppstått sist og er bare kjent fra mennesker. Popper foreslo at det var utviklingen av den argumentative språkfunksjonen som har gjort oss til mennesker: Argumenter for eller imot en påstand forutsetter bevissthet, driver kunnskapen fremover og muliggjør kulturell evolusjon.
Bevissthetsfilosofi
Via sin erkjennelsesteori, der subjektive tanker blir til objektiv kunnskap når de deles med andre, kom Popper frem til et nokså særegent sinns- eller bevissthetsfilosofisk løsningsforslag til kropp–sinn-problemet. Han forkastet de monistiske forklaringsforsøkene til idealismen (at bare sinnet er reelt) og materialismen (at bare kroppen er reell) som rene bortforklaringer av kropp–sinn-problemets ene halvdel. Som alternativ skisserte han ikke et dualistisk (kropp kontra sinn), men et pluralistisk syn, nemlig en inndeling av alle universets fenomener og prosesser i verden 1–3. I denne inndelingen er verden 1 tenkt å omfatte fysiske materier og krefter, verden 2 subjektive tanker og følelser, og verden 3 objektive teorier og åndsverk.
«Åpenheten» av de tre «verdenene» var en vesentlig tese for Popper: Verden 1–3 er åpne for påvirkninger av hverandre i alle retninger (selv om interaksjonene mellom verden 3 og verden 1 muligens alltid må formidles gjennom verden 2). Denne posisjonen betegnes som interaksjonisme, siden den ikke bare innebærer at kroppen påvirker sinnet, men også at sinnet påvirker kroppen. At den fysiske verden 1 ikke er «lukket», innebar for Popper også at verden 1 ikke er deterministisk.
Popper beskrev sinnet som «et organ som skaper objekter i verden 3 [...] og interagerer med dem». Men hver person må lære å være et selv i møte med verden 3. Senere sammenlignet Popper sinnet med fysiske krefter, dvs. anskueliggjorde begge som ikke-materielle propensiteter.
Viggo Rossvær
Viggo Helge Rossvær (født 22. november 1939) er en norsk professor II ved Universitetet i Nordland og var tidligere professor i filosofi ved Universitetet i Tromsø (1979-2009). Han tok doktorgraden ved Universitetet i Oslo i 1972 på en avhandling om Immanuel Kant og Ludwig Wittgenstein. Rossvær var førsteamanuensis i Oslo fra 1968 til 1979 og har siden vært professor i Tromsø.
Karl Poppers filosofi
Bevissthetsfilosofi
Popper tok også opp kritikken om at interaksjonismen er uforenlig med energibevaringsloven. Ifølge kritikken må tanker «stjele» (dvs. tilintetgjøre) energi fra den fysiske verden, hvis de skal kunne bevege kroppen. Popper innrømmet at spørsmålet var berettiget, men påpekte at det var langt fra avklart om interaksjonismen og energibevaringsloven er i konflikt; og om det er interaksjonismen eller energibevaringsloven som bør falsifiseres, hvis de er i konflikt.
Viggo Rossvær
Viggo Rossvær har markert seg som en sterk kritiker av universitetets utvikling de siste årene. Særlig har han kritisert examen philosophicum for å være et ødelagt og dogmatisk studium.
Høsten 2006 startet han en ny debatt i kjølvannet av Stian M. Landgaards roman Herrer i åndenes rike. Romanen kastet lys over mange av de interne stridighetene ved Institutt for filosofi i Tromsø, særlig mellom ansatte og studenter. Rossvær gav sitt bifall til bokens kritiske utlegning og møtte offentlig motbør fra flere av sine kolleger for dette.
Karl Poppers filosofi
Sosialfilosofi
Ifølge Popper bør samfunnsvitenskapene følge samme metode som naturvitenskapene. Det Popper mente med metode er imidlertid ikke et krav om å bruke bestemte måleinstrumenter e.l., men helt enkelt kravet om å utsette sine og andres teorier for kritikk, tester og falsifiseringsforsøk – altså kritisk rasjonalisme. I positivismestriden har Popper til dels blitt tolket som om hans mål var å omforme samfunnsvitenskapene etter naturvitenskapenes forbilde, men utgangspunktet hans var det stikk motsatte: Det er ikke samfunnsvitere som må bli fullt ut objektive, verdifrie eller sikre; det er naturvitere (men også deres kritikere) som må ta innover seg at naturvitenskap verken er eller kan være fullt ut objektiv, verdifri eller sikker. Også naturvitenskapelige funn må tolkes, og tolkninger kan aldri være uavhengig av personen som tolker (se over); absolutt sikkerhet er akkurat like fraværende i natur- som i samfunnsvitenskapene. Faktisk fremhevet Popper, mot det gjeldende positivistiske dogmet, at vitenskapen selv er et sosialt foretagende. Falsifikasjon er ifølge ham en vitenskapssosiologisk hendelse, ikke en logisk slutning. En hypotese blir ikke falsifisert av en maskinelt utført måling, den blir falsifisert av fagfeltets forskersamfunn, hvis og når forskerne, etter kritiske diskusjoner, har blitt enig om tolkningen av sine og hverandres målinger, observasjoner e.l. Objektivitet kan ikke oppnås av den enkelte forsker, men i beste fall på et sosialt nivå: gjennom et mangfold av forskere med ulike meninger og innfallsvinkler, som kritiserer og korrigerer hverandres ideer.
Simon Fisher-Becker
Simon Fisher-Becker (født 25. november 1961 i Ruislip i London i Storbritannia) er en engelsk skuespiller.
Karl Poppers filosofi
Sosialfilosofi
Arbeidet som Popper selv og noen av hans tilhengere (f.eks. Hans Albert) gjorde, demonstrerte at kritisk rasjonalisme er en fruktbar metode også i samfunnsvitenskapene. Blant de samfunnsvitenskapelige hypotesene som Popper satte frem, kan man nevne de følgende:
Viggo Rossvær
Han var gift med filosofiprofessor Hjørdis Nerheim (1940-2020).
Karl Poppers filosofi
Sosialfilosofi
Som et gjennomgående tema i Poppers sosialfilosofiske skrifter kan man si at han advarte mot skråsikkerhet og insisterte på «absolutt aldri å ofre menneskelige liv på vår antatte kunnskaps alter.» Vår kunnskap er alltid befengt med usikkerhet, og selv den beste plan kan slå feil. Derfor må et politisk mål aldri hellige som middel å risikere menneskeliv. Som Popper skrev mange ganger: «La teorier dø i stedet for mennesker!»
Politisk filosofi
Poppers mest sentrale bidrag til den politiske filosofien var hans beskrivelse av det åpne samfunn som et humanistisk, pluralistisk og liberalt alternativ til totalitarismen. Hans bok The Open Society and its Enemies (1945) var «et forsvar for demokratiet, skrevet i en tid da demokratiet ikke hadde mange overbeviste tilhengere.» Det innovative ved Poppers fremstilling er at han ikke forsvarer demokratiet som et folkestyre, men fordi det er den eneste statsformen som tillater avsettelsen av udugelige ledere uten blodsutgytelse. Dermed viser også Poppers politiske filosofi seg som en anvendelse av hans kritiske rasjonalisme: Politikk bør ikke ta sikte på å skape det beste samfunnet, men å skape det mest forbederlige samfunnet; det er viktigere at de politiske strukturene sikrer muligheten til å korrigere potensielle feil enn at de sikrer oppnåelsen av en eller annen samfunnsvisjon. En kritisk offentlig debatt er derfor bærebjelken i et åpent samfunn. Dette krever et pluralistisk meningsmangfold og toleranse overfor avvikende meninger.
Popper kritiserte begrepet «folkestyre» for å være populistisk og villedende. Han advarte mot «flertallets diktatur» og fremhevet viktigheten av minoritetsvern og maktdeling som minst like viktige demokratiske prinsipper som frie og rettferdige valg. Statens viktigste oppgave er å garantere individenes friheter (bl.a. tanke-, ytrings-, trykke-, tros-, kunstnerisk og akademisk frihet) og å sikre et verdig liv til alle (velferdsstat). Dette innebærer på den ene siden at staten og dens ledere ikke må akkumulere for mye makt; og på den andre siden at staten må begrense markedskreftene.
Poppers utgangspunkt var at mennesker er feilbarlige, og at selv de beste hensikter derfor kan få fatale følger. Denne enkle innsikten har flere viktige implikasjoner:
Selv om demokratiet ifølge er den styreformen som best kan forsvare individuelle friheter, er den ikke stabil: Demokratiet må kontinuerlig forsvares mot maktkonsentrasjon og nedbryting innenfra så vel som trusler utenfra. Toleransen og ytringsfriheten er nemlig samtidig det åpne samfunnets akilleshæl, siden den kan utnyttes til å fremme totalitært tankegods og utopiske ideologier. Popper beskrev dette som «toleransens paradoks»:
Moralfilosofi
Popper skrev aldri noen avhandlinger om moralfilosofi eller etikk. Samtidig har det blitt påpekt at «hele hans virke er dypt rotfestet i etikk». Implisitt har hans verk nemlig tydelige moralske konsekvenser. Den kritiske rasjonalismen kan f.eks. forstås som en oppfordring til å prøve å forstå sine motparter og fiender, nettopp fordi alternativet til debatt og kritikk altfor ofte har vært vold og krig.
I Open Society begrunner Popper en form for omvendt utilitarisme: Det er viktigere å minimere urett og lidelse enn å maksimere lykke eller velvære. Dette overordnede prinsippet, at ethvert enkeltmenneske har en moralsk plikt til å forhindre og redusere lidelse, og å bidra til et tolerant og åpent samfunn, går igjen i mange av Poppers sosialfilosofiske skrifter.
Mogens
Mogens er et dansk mannsnavn dannet som en variant av Magnus, som opprinnelig var et latinsk tilnavn med betydningen «den store».
Utbredelse
Mogens er blant de mest bruke fornavnene i den mannlige befolkningen i Danmark. Navnet er lite brukt utenfor Danmark.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eadem Enterprise Linux
Eadem Enterprise Linux er en tidligere canadisk Linuxdistribusjon som var basert på Red Hat Enterprise Linux. Distribusjonen ble utviklet av Eadem Enterprise AS. Den var rettet mot næringslivet og støttet tjenere med opp til 8 mikroprosessorer og 16 GB RAM.
Distribusjonen benyttet vindusbehandleren Blackbox. Distribusjonen hadde 32-biter x86 som plattform.
Versjon 3.0 ble lansert 28. april 2004.
Skjold kirke
Skjold kirke kan vise til:
MF «Stoksundferja»
MF «Stoksundferja» er ei ferje bygd av E. M. Moen & Sønns Båtbyggeri i Risør i 1963. Ferja ble restaurert hos Midtnorsk Trebåtverksted på Inderøy i 2016.
Hakekors-brannen i Tønsberg
Hakekors-brannen i Tønsberg viser til en hendelse i Tønsberg 17. mai 1933 da unge mennesker fra arbeiderbevegelsen tente på et hakekors-flagg utenfor det tyske konsulatet i byen.
På den norske grunnlovsdagen i 1933 heiste den tyske visekonsulen i Tønsberg, i tillegg til det tidligere tyske nasjonalflagget, hakekorsflagget. Hakekorsflagget var blitt erklært som tysk nasjonflagg fra våren 1933, sidestilt med det sorte, hvite og røde riksdagsflagget.
Mange av Tønsbergs innbyggere ble kraftig provosert av å se de tyske nasjonalsosialistenes flagg på Norges nasjonaldag. I 12-tiden samlet en rekke av byens arbeiderungdom seg utenfor det tyske konsulatet, der hakekorsflagget og det tidligere tyske nasjonalflagget hang side om side. Med stadig flere tilskuere som strømmet til tente en av personene fra arbeiderbevegelsen på en fakkel som ble løftet opp i hakekors-flagget. Da flagget var brent opp, sang demonstrantene den tradisjonsrike arbeidersangen «Internasjonalen».
General Education Board
General Education Board var et filantropisk prosjekt etablert av John D. Rockefeller og Frederick T. Gates i 1902. Rockefeller ga prosjektet 180 millioner dollar, som hovedsakelig ble brukt til å støtte høyere utdanning og medisinske skoler i USA. Det skulle også hjelpe distriktsskoler for hvite og svarte, samt modernisere jordbruket i Sørstatene. Det hjalp også til med å utrydde hakeorm og skapte fylkesagent-systemet i amerikansk jordbruk, som skulle sørge for samarbeid mellom forskning som statlige landbruksforsksstasjoner med faktiske praksis i felten.
Hakekors-brannen i Tønsberg
I dagene som fulgte var hakekors-brannen det store samtaleemnet i byen, og det førte til polemikk mellom de lokale avisene Vestfold Arbeiderblad og Tønsbergs Blad. Mens det radikale Vestfold Arbeiderblad mente man måtte forstå arbeiderungdommens reaksjon, kalte det konservative Tønsbergs Blad hendelsen for «kommunistisk terror». «(Demonstrasjonene) mot det offisielle, tyske hakekorsflagg, er (…) direkte fornærmelig mot en vennligsinnet fremmed nasjon,» sto det i avisen 19. mai. Tønsbergs Blad skrev også at personen som tente på flagget, løp mot Vestfold Arbeiderblads kontor, noe Vestfold Arbeiderblad avfeide som en sensasjonalistisk måte å fortelle at vedkommende løp over til den andre siden av gata og inn i et smug.
Karleif Skjæveland
Karleif Skjæveland (født 10. mai 1922, død 26. januar 2018) var fotballspiller for Ålgård Fotballklubb mens klubben var i Hovedserien. Han fikk 27 kamper og scoret 3 mål i Hovedserien i 1949 og 1950. Totalt spilte han 283 kamper og scoret 215 mål for Ålgård.
Slaget ved Lyrskogshede
Slaget ved Lyrskogshede var et slag på høsten 1043 som stod mellom dansker og nordmenn under ledelse av Magnus den gode på den ene siden, mot en tallmessig overlegen hær av slaviske vendere på den andre siden.
Lyrskov (norsk: Lyrskog, tysk: Lürschau) er i dag navnet på en tysk kommune i Slesvig-Flensborg-kretsen, og en landsby nordvest for Slesvig by i samme kommune. Bakgrunnen for slaget var at en større vendisk hær kom oppover Sønderjylland sørfra, hvor de både herjet og plyndret. Med dette fikk de samlet et stort og rikt krigsbytte. Ved Lyrskogshede (norrønt: Hlýrskógsheiðr) som ligger 5-6 kilometer nord for byen Slesvig by, ventet en dansk-norsk hær parat til konfrontasjon. Slaget som fulgte var kort og intenst, og angivelig skulle omkring 15 000 vendere ha mistet livet i kamp.
Slaget på heden
Det ble sagt at 60 vendere deltok for hver danske, og historikeren Palle Lauring (1909-96) har foreslått at det i virkeligheten kan ha dreid seg om en regulær folkevandring av vendere som håpet å slå seg ned i Jylland. Ifølge krønikene var kong Magnus på vei hjemover fra Vendland der han hadde jevnet Jomsborg med jorden, kanskje for å skremme andre kongsemner. Den vendiske byen Jumne (våre dagers Wolin) var også blitt plyndret, og dansker hadde drept den vendiske fyrsten Ratibor og hans sønner. Konfliktene hadde pågått i årevis. Mens kong Magnus slo leir på heden med sitt følge, ankom hertug Ordulf av Sachsen fra Brunsvik. Hertugen var gift med Magnus' halvsøster Ulvhild Olavsdatter og hadde stort følge med seg. Magnus hadde hørt om den mektige venderhæren som nærmet seg, og han ønsket ikke få flykte, men var også urolig for å gå i kamp mot slik overmakt. Han sovnet ikke før det gikk mot dag, mikkelsmesseaften. Da skal han ha drømt at hans far, Hellig-Olav, sa til ham: «''Ikke skal du være redd for en hedensk hær, om det så er mange som går mot deg. Jeg skal følge deg i dette slaget. Gå til kamp mot venderne når dere hører luren min.''» Da kong Magnus våknet ved daggry, fortalte han om drømmen, og angivelig hørte folk en klokkelyd over seg, og de i følget som hadde vært i Nidaros, syntes det hørtes som «Glad», en klokke kong Olav hadde skjenket Klemenskirken. Magnus kastet da av seg ringbrynjen sin og kjempet i rød silkeskjorte og med øksen «Hel», som han arvet etter sin far.
Saxo Grammaticus hevder i Gesta Danorum at Magnus fikk sitt tilnavn «den gode» fordi han drepte så mange vendere i dette slaget.
Snorre Sturlason gir en livfull skildring av slaget på Lyrskogshede og siterer et kvad av skalden Arnor jarleskald:
Theodoricus Monachus skrev i sin Norges historie fra rundt 1180 at øksen «Hel» ble ødelagt under slaget på Lyrskogshede, og senere oppbevart i Nidarosdomen.
En parallell til slaget ved Ponte Milvio
De første mynter med Hellig-Olav som motiv er danske og preget i Haithabu, trolig like etter slaget i 1043. Dette er sølvpenninger, typiske for første halvdel av 1000-tallet. Myntherre er Olavs sønn Magnus. Myntmestersignaturen IOLI er kjent fra mynter med andre motiver. (I Norge ble der først preget mynt med Hellig-Olav mye senere, en gullgylden fra Bergen i kong Hans' navn, trolig etter 1497.) På 1000-tallet gjorde en ny skikkelse seg gjeldende i europeisk ideologi: Helgenkongen. Hellige konger utgjør fra da av en ny kategori blant helgener, slik som Edvard Bekjenneren (d. 1066) og Knut den hellige (d. 1086). Fremstillingen av Hellig-Olav på myntene fra Haithabu er trolig den eldste avbildningen av en helgenkonge i Europa. Myntpregingen får slaget på Lyrskog hede til å minne om en parallell til slaget ved Ponte Milvio, der Konstantin den store vant over Maxentius i 312. Både kong Magnus og keiser Konstantin ble sagt å ha drømmesyn natten før de respektive slagene. På mynter fra 1000-tallet er herskeren avbildet enten med brystbilde, forfra, i profil eller sittende på sin trone. Stående skikkelser er Kristus selv, engler, helgener eller personer hentet fra kristendommens fortelling. En stående mann med øks i venstre hånd kan ikke være andre end Hellig-Olav. Helgener forbindes med det som gjorde dem til martyr; og ettersom Olav ble påført et øksehogg ved Stiklestad, ble øksen hans symbol. Nok en samtidig mynt fra Haithabu viser et brystbile av Olav, med øks i venstre hånd og en korsstav i høyre. Penninger var den gang det eneste gyldige myntslaget i Norge (rundt 600 ekte mynter er bevart, mens 1.800 forfalskninger ble funnet i Kalfarlien i Bergen i 1910 ), så motivet med Olav var en effektiv måte å formidle hans helgenstatus til befolkningen.
Minnesmerke
I 1898, på 855-års dagen for slaget, ble det avduket en minnestein i Skibelund kratt, kalt «Magnusstenen» donert av Thor Lange og utført av billedhuggeren og maleren Niels Skovgaard.
Stor-Blåsjön
Stor-Blåsjön er en innsjø i Strömsund kommune helt nord i Jämtland, like ved grensa til Norge. Ved nordvest-enden ligger tettstedet Stora Blåsjön, med veiforbindelse til Røyrvik i Trøndelag. Den smale, sørlige delen av sjøen har navnet Lill-Blåsjøen, men regnes som del av samme innsjø.
Innsjøen er regulert som magasin for Blåsjöfallets kraftstasjon. Reguleringshøyden er 13 meter, mellom 424 og 437 meter over havet. Innsjøen oppnår ikke god økologisk status, både på grunn av vannstandsvariasjoner og miljøgifter.
Sjøens nedbørfelt strekker seg noe inn i Norge, men de største tilførselselvene kommer fra Ankarvattnet og Lejaren i nordøst. Utløpet er i sør gjennom Blåsjöälven.
Platysodes
Platysodes er en gruppe (slekt) av biller som hører til underfamilien gullbasser (Cetoniinae) i den artsrike gruppen Scarabaeoidea.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra Assam i vest til Java og Borneo i øst.
Kaare Sørum
Kaare Sørum, også skrevet Kåre Sørum, (født 7. november 1911 i Oslo, død 5. februar 1982 samme sted) var en norsk tegner og illustratør. Han lagde blant annet flere av de sentrale propagandaplakatene for Quislings fascistparti Nasjonal Samling (NS) under andre verdenskrig.
Bakgrunn og arbeid
Sørum var en produktiv og stilbevisst reklametegner fra 1930-tallet av. Han lagde filmplakater, blant annet til Brødrene Marx’ populære komedier, og illustrerte flere bøker. Titlene spenner fra Asbjørnsen og Moes Tyrihans som fikk kongsdatteren til å le og NS-propagandisten Willy Klevenbergs Sett og sagt - ord for tiden som ble utgitt på 1940-tallet,   til  Båtførerprøven som kom på 1960-tallet og i nye utgaver de neste tiåra.