cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Imperial Tobacco
Imperial Tobacco Group PLC er verdens fjerde største tobakkprodusent og Storbritannias nest største målt etter salg på verdensbasis. I Tyskland er det også det nest største tobakksselskapet etter oppkjøpet av  i 2003 som la til varemerker som Davidoff, Peter Stuyvesant og West i sin portfolio. I 2007 gikk Imperial Tobacco inn på USA-markedet med sitt oppkjøp av Commonwealth Brands Inc for USD 1,9 milliarder. Commonwealth Brands Inc var den fjerde største tobakkprodusent i USA. Imperial Tobaccos konsernhovedkvarter ligger i Bristol. Selskapet har 58 fabrikker rundt omkring i verden med ca. 40 000 ansatte.
I februar 2008 kjøpte Imperial den europeiske tobakkprodusenten som har varemerkene Fortuna, Gauloises Blondes og Gitanes.
Imperial Tobacco Norway
Imperial Tobacco Norway AS (Gunnar Stenberg AS frem til 2005. ) driver med salg og distribusjon av tobakksprodukter i Norge. Bedriften har ca. 63 ansatte. Administrerende direktør er Gijsbert Van Asten. I 1877 kjøpte John Player en tobakksfabrikk i Nottingham og ga senere navn til John Player Special brand som fortsatte som JPS.
Under felttoget i Nord-Afrika under andre verdenskrig ble en engelsk løytnant tatt til fange av tyskerne. Han viste seg å være nevø til dem som fremstilte sigarettmerket John Player's. Den tyske oberst Hans von Luck tilbød da å la løytnanten og hans sjåfør utveksle i bytte mot en sigarettleveranse: «Hvor mange sigaretter synes De jeg bør foreslå for sjefen Deres?» Løytnanten svarte straks: «En million!» Britene opplyste at så stort lager hadde de ikke ved fronten, men 600.000 sigaretter kunne de avstå. Løytnanten sa straks: «Ikke én sigarett mindre enn en million!» Dermed ble han sittende i tysk krigsfangenskap.
I 2008 vurderte Imperial Tobacco Norway søksmål mot den norske filmen Den siste revejakta for logotyveri fordi filmens logo var svært lik logoen til Imperials tobakk, Eventyr 3. I logoen til filmen er det en rødrev, som er identisk med logoen til tobakksproduktet Eventyrblanding, bare at reven har en tjall i munnviken. Gijsbert Van Asten og Imperial ønsket ikke å forbindes med dette. Da Ingvar Ambjørnsen utga romanen med samme navn som filmen på Forfatterforlaget i 1983, var revehodet fra Eventyrblanding også på omslaget. A. Asbjørnsens Tobaksfabrik likte lite å få sitt fremste produkt på omslaget til en bok som fremsnakket legitimering av hasj, og kontaktet Forfatterforlaget om overtredelsen. Forfatterlaget orienterte Asbjørnsens Tobaksfabrik om at de gjerne kunne ta ut stevning, men det ikke fantes midler, «at forlagets samlede kapital i 1983 besto av en sliten skrivemaskin, to kontorstoler og en papirkurv...Etter dette hørte vi ikke mer.» Men i 2008 var den piperøykende rødreven igjen å se - denne gang på Cappelens nyutgivelse av romanen og på plakater for filmversjonen fra samme året. Varemerket tilhørte nå Imperial Tobacco Norway som påtalte at både filmselskapet Maipo og Cappelens forlag hadde benyttet logoen ulovlig. Maipo/Cappelen gikk med på et forlik som innebar at kr 30.000 ble utbetalt til et veldedig formål.
Andre produkter
Følgende produkter selges av Imperial Tobacco Gruop PLC i andre deler av verden
De tre små grisene
De tre små grisene er et eventyr om griser som bygger hus som beskyttelse mot den store stygge ulven. Ulven vil gjerne spise de tre grisene ved å blåse ned huset deres. Eventyret ender med at den største grisen bygger et murhus som ulven ikke klarer å blåse ned. Det er et type 124-eventyr i Aarne–Thompsons klassifikasjon av eventyr.
Eventyret ble først trykt i 1840-årene, men antas å være eldre. Den vanligste versjonen har utgangspunkt i The Nursery Rhymes of England (1886) av James Orchard Halliwell-Phillipps. Herfra gikk eventyret videre til den mest kjente formen som presenteres i English Fairy Tales (1890) av Joseph Jacobs; Jacobs oppgir Halliwell-Phillipps som sin kilde.
Handling
En fattig purke har tre grisunger som hun ikke lenger kan gi mat, og sender dem ut i verden for å klare seg på egen hånd. Den første bygger seg et hus av strå. Plutselig kommer en ulv forbi, blåser ned huset hans og spiser grisen. Den andre grisen bygger hus av greiner, men ulven kommer også til ham, blåser ned huset og spiser ham opp. Den tredje grisen bygger seg hus av murstein, og når ulven kommer for å prøve seg, klarer han ikke å blåse murhuset ned.
I stedet forsøker ulven å lure grisen ut av huset, for å kunne fange ham. Ulven foreslår at de sammen drar på utflukter for å skaffe mat: først til en turnipsåker, så til en eplehage og deretter til markedet i byen. Grisen takker ja til alle disse invitasjonene, men aner uråd og drar hver gang til stedet før avtalt tid, slik at han unngår å møte ulven ansikt til ansikt. Ulven skjønner hva som skjer, og kommer hver gang tidligere og tidligere, men uten hell.
Til slutt blir ulven så rasende at han klatrer opp på taket på grisens hus. Grisen forstår hva ulven planlegger, og setter over en gryte med vann på grua. Når ulven kommer ned pipa, havner han i det kokende vannet, og dør. Grisen koker og spiser ham, og lever lykkelig alle sine dager.
Yngre varianter
Disney brukte eventyret i en kortfilm i Silly Symphonies-serien i 1933. Denne vant en Oscar for beste animerte kortfilm. Her blir ingen av grisene spist. Den første grisen flykter inn i den andre grisens hus, og når dette også blåses ned flykter begge til storebrorens murhus. Etter dette har grisene vært faste Disney-figurer, og opptrer blant annet som en bitegneserie i Donald Duck & Co, der de opptrer sammen med Storeulv, Lilleulv og Bamse og familien hans. Storeulv prøver å fange dem ved hjelp av alle merkverdige metoder, mens Lilleulv er venn med dem. Bamse forsvarer grisene og slår ofte Storeulv med en klubbe.
Da Gyldendal forlag i 1934 utga Walt Disneys De tre små griser, var det kuriøst nok Johan Borgen som var ansvarlig for den norske oversettelsen. I utgivelsen er oversetteren navngitt som «Mumle-Gåsegg»; dette var et pseudonym som Borgen ofte benyttet, spesielt når han skrev petiter.
De Telegraaf
De Telegraaf er den største dagsavisen i Nederland, med et opplag på knapt 700,000 eksemplar per dag (hvorav imidlertid knapt 100,000 er gratiseksemplar). Avisen utgis i Amsterdam.
De Telegraaf har utkommet siden 1893. Den var forbudt 1945-1949, fordi den ble ansett å ha vært alt for protysk under Tysklands okkupasjon av Nederland under andre verdenskrig.
Yujianhe-demningen
Yujianhe-demningen er en demning med vannkraftverk i prefekturet Guiyang midt i Guizhou-provinsen i det sentrale Kina, anlagt i elva Yujian He, ei sideelv til Wu Jiang som igjen munner ut i Chang Jiang. Effekten er ca 300 MW.
Demningen er en enkel betong buedam av typen RCC. Dammen er 81 meter høy og 180 meter lang.
Isonade
Isonade (磯撫) er en skapning fra japansk mytologi. Isonade er en stor, mørkeblå hai med tre haler og tre ryggfinner, som skal holde til i havet ved Matsuura, vest i Japan. Som andre haier, blir den tiltrukket av blodsøl i vannet. Med jevne mellomrom vil isonade komme opp fra havdypet for å trekke frisk luft fra overflaten. Men når dette skjer vil det bryte ut storm, og alle skip vil bli slukt av ham.
Gael García Bernal
Gael García Bernal (født 30. november 1978 i Guadalajara, Jalisco, Mexico) er en meksikansk skuespiller.
Biografi
Hans første rolle var som Jesusbarnet da Gael var kun 9 måneder gammel. I 1992, da Gael var 14 år gammel, hadde han hovedrollen i en såpeopera som het «El Abuelo Y Yo». Han studerte skuespill i London på The Central School of Speech and Drama. Han var den første meksikaneren som studerte på denne skolen.
«Amores Perros» fra 2000 var hans første store spillefilm, oppfulgt i 2001 av «Y Tu Mamá También», der han spilte Julio. Diego Luna spilte også i filmen. Han spilte revolusjonær Che Guevara i «Diarios De Motocicleta». Det samme året spilte han i filmen «La Mala Educación». Den var den første filmen som ble vist på filmfestivalen i Cannes.
Johannes West
Johannes West (født 1782, død 1835) var Danmarks inspektør for Nordgrønland.
Han overtok inspektørposten for Nordgrønland i 1817 etter Peter Motzfeldt, selv om Frederik Diderik Sechmann Fleischer hadde fungert for Motzfeldt i de siste to årene av hans virke, og av mange var sett på som en naturlig arvtaker.
Finarfin
Finarfin er en alv i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard.
Han er den tredje og yngste sønnene, og barnet, til Finwë. Finarfins mor var Indis. Han hadde to brødre og det var halvbroren Fëanor og hans fullblods bror Fingolfin. Han hadde også søstrene Findis og Irimë. Han giftet seg med Eärwen, prinsesse av Teleri-alven (datter av Olwë). Han hadde fire barn: sønnene Finrod Felagund, Angrod og Aegnor, og datteren Galadriel (i boka Silmarillion står det at Orodreth også er en av Finarfins sønner, men i J.R.R. Tolkiens egne historier kommer det veldig tydelig fram at Orodreth er Angrods sønn, og Christopher Tolkien har innrømmet at dette var en feil). Det ble sagt at Finarfin var den vakreste og klokeste av Finwës sønner.
Etter Finwës død reiste Finarfin, sammen med sine brødre Fëanor og Fingolfin, til Midgard, men han vendte tilbake da Mandos uttalte Noldoenes dom, mens hans brødre trosset dette bud å fortsatte. Finarfin ble konge over de av noldoenes alver som slo seg ned i Tirion på åsen Túna, og er antakelig ennå deres leder.
I Quenya er navnet hans Arafinwë som betyr Edel Finwë. Finarfin er den Sindarinske formen av dette navnet.
Finarfin er blitt kalt Finrod i noen av de eldre versjonene av Tolkiens Midgard-mytologi, og hans sønn Finrod Felagund ble da kalt Inglor Felagund. Derfor dukker han opp i den første utgaven av Ringenes herre som Finrod. Dette er blitt forandret i senere utgaver, men ikke alt som har med Inglor å gjøre ble fjernet: se Gildor Inglorion.
Finarfins hus
Finwë = Indis |      --       |            |   Fingolfin     Finarfin = Eärwen |        --         |          |         |       |                Finrod      Angrod   Aegnor   Galadriel = Celeborn |                        |                 Orodreth                 Celebrían |              ---               |         |          Finduilas
Saint Catherine Parish
Saint Catherine Parish' areal er 1 192 km² og 516 166 innbyggere ved folketellingen i 2011. Fylkets administrasjonssenter er byen Spanish Town.
Sparre
Sparre eller chevron (engelsk og fransk: chevron) er en vinkelformet, figur som blir mye brukt i våpenskjold allerede fra middelalderen og i alle europeiske land. Den brukes også i dekorativ kunst, som i steinhuggerfaget. Lignende vinkelfigurer blir også brukt i bumerker der de kan stå alene eller være knyttet sammen med andre streker.
Former
thumb|150px|Fem små svevende sparrer i det tidligere våpenet til den norske kommunen Vindafjord thumb|150px|Chevronbord over dør på [[Sakshaug gamle kirke fra 1100-tallet.]] thumb|150px|Skjold i slektsvåpenet til Bretteville i boken «Norske slektsvåpen» En sparre er formet som en omvendt V. Den kan også defineres som «to skråbjelker i én farge, som møtes i en spiss vinkel og er avgrenset på begge sider av et felt i en annen farge».
Den blir avbildet i våpenskjold slik at den går fra sidekant til sidekant i skjoldet, men med et åpent rom mellom sparrens toppunkt og øvre skjoldkant. Dersom figuren blir gjengitt med spissen ned, blir den i blasoneringer betegnet som en omvendt sparre. Hvis sparren ikke berører skjoldet sidekanter, blir den kalt en svevende sparre. Det finnes våpenskjold med flere svevende sparrer, så som Vindafjords kommunevåpen i tiden 1986-2006.To sparrer ved siden av hverandre som danner en felles figur, blir blasonert som dobbeltsparre, f.eks. i Molands kommunevåpen fra 1983.
En serie av sammenhengende sikksakk-vinkler kalles en chevronbord. Som dekor på bruksgjenstander er chevronbord kjent tilbake til bronsealderen. Det finnes også på flere norske middelalderkirker i stein.
Tilleggsfigurer
I mange våpen, særlig fra Frankrike og England, blir sparren "fulgt" av tre figurer: to over sparren og en under. Ofte er de tre figurene like, f.eks. et kors, en lilje, en skive, men det kan også være at to av figurene – eller alle tre – er forskjellige. Skjold med sparre fulgt av tre like figurer, finnes i slektsvåpen for bl.a. de norske innvandrete slektene Butenschøn, Collett, Coucheron, Grieg, Meidell, Michelet og de Seve. Den norske, men opprinnelig franske, slekten Bretteville, har i skjoldet en sparre omgitt av to liggende halvmåner og et «morianhode» med pannebånd.
Våpenfigur og slektsnavn
Sparre er også et slektsnavn i Norge, Danmark og Sverige. En svensk familie Sparre har sparre i sitt våpenskjold
Litteratur
Andre land
Eksterne lenker
Chevron (insignia) Liste de pièces héraldiques
Leo III (keiser)
Leo III fra Isauria (gresk: Λέων ο Ίσαυρος) (født ca. 680, død 18. juni 741) var bysantinsk hersker fra 717, felles styre med sin sønn Konstantin V fra 25. august 720 og til han døde. Han endte en ustabil periode og forsvarte riket med hell mot angripende arabere. Hans omstridte ikonoklastiske politikk resulterte i ødeleggelsen av tusener av mesterverk innenfor romersk kunst og splittet den romerske og bysantinske kirke, og resulterte i en blodig konflikt mellom ikonoklastene og deres opposisjon som første endte i 842.
Soldat
I 717 gjorde han opprør mot den veike tronraneren Theodosius III. Han tok Theodosius' sønn til fange i Nikomedeia, marsjerte mot Konstantinopel og tvang Theodosius til å abdisere. Den 25. mars 717 tok han kronen og hans hustru Maria ble kronet året etter.
Krigen mot araberne
Allerede det første året under hans styre opplevde hovedstaden en mektig beleiring av Konstantinopel. De muslimske araberne hadde hatt fordel av urolighetene i det romerske imperiet og sendte en styrke på 80 000 soldater ledet av Maslama og en massiv flåte ledet av Sulayman til Bosporosstredet.
Ved sin standhaftige forsvar klarte den nye herskeren trette ut angriperne som etter tolv måneders beleiring trakk seg tilbake. En viktig faktor for seieren var bruken av gresk ild, noe som forhindret at imperiet ble utslettet, og Leo kunne konsolidere sin administrasjon som i de foregående årene var etterlatt i kaos. Han sikret grensene ved å ønske slaviske nybyggere å bosette seg i avfolkede områder. Ikke mindre betydningsfullt var det at han reorganiserte de militære provinsene (themes) i riket til å bli mer effektive. Da araberne invaderte på nytt i 726 og 739 ble de begge gangene avgjørende beseiret. Leo III avsluttet de alvorlige arabiske invasjonsforsøkene for nærmere to hundre år selv om det var krigskonflikter i sydlige Tyrkia.
Stormen mot bildene
Leos mest omfattende lovgivningsendringer var dog av religiøs art, i særdeleshet ikonoklasmen (forbudet mot bilder). Etter et tilsynelatende vellykket forsøk på å tvinge den kristne dåpen på alle jøder og en kristen sekt kalt montanistene i riket i 722, utstedte han i årene 726 og 729 en serie med forordninger mot tilbedelser av bilder.
Forbudet mot bilder ga sannsynligvis utslag i grove overgrep, men synes å ha vært inspirert av et oppriktig ønske om å forbedre den offentlig moralen, og det fikk støtte fra aristokratiet og deler av geistligheten. Et undervannsjordskjelv ved Thera (nåværende Santorini) og Therasia i 726 fikk Leo til å tolke katastrofen som et tegn på at Gud var misfornøyd og som en advarsel om å vende tilbake til Jesus Kristus, «den virkelige beskytter av riket til dets fulle storhet». Han erstattet relieffet av Kristus på Chalkeporten ved inngangen til det keiserlige palasset med et kors og inskripsjonen «Jeg drev ut fiendene og drepte barbarene».
Men et flertall av teologene og alle munkene motsatte seg den nye religiøse følsomheten og de restriktive tiltakene med å fjerne og ødelegge ikoner og religiøse bilder. Den vestlige delen av imperiet nektet fullstendig å følge forordningene.
Opprør mot billedforbudet
Et opprør som brøt ut i Hellas, hovedsakelig av religiøse grunner, ble knust av den keiserlige flåten i 727 og to år senere utviste Leo patriarken av Konstantinopel for å undertrykke den utilslørte opposisjonen i hovedstaden. I Italia førte den trassige holdningen til pavene Gregor II og Gregor III på vegne av billedforsvarerne til en opprivende konflikt med herskeren. Pavedømmet maktet å beseire de hæravdelingene som Leo III sendte mot dem, og dermed løsrev Roma seg fra det bysantiske overherredømme.
Det tidligere sammenkalte konsilene i Roma i 730 og 732 for å bannlyse ikonoklastene fikk Leo til å gjengelde ved å overføre Hellas og Syd-Italia fra pavens kirkeområde og til patriarkens. Striden sammenfalt med et militært opprør i Ravenna i 727, senteret for bysantinsk makt i Italia, som Leo fikk nedkjempet til underkastelse ved hjelp av en stor flåtestyrke. Men en storm ødela flåten og snudde maktbalansen, og hans undersåtter i Sør-Italia kunne med hell avvise hans religiøse påbud, og Ravenna fristilte seg fra riket.
Ettermæle
Hans styre var preget av en konstant kamp for å holde imperiet sammen. En del forskerne har bestridt at han virkelig var den store ikonoklasten slik historien har tilegnet ham, og den reelle kampen mot bildene skjedde først noe senere. Ikoner er ikke nevnt i hans Eclogia, og det finnes ingen bevis på martyrer for ikonene, skjønt han tvangsdøpte jødene og kristne sekter. Hans kamper i Italia kan ha vært like mye motivert av skattehensyn som av religiøse grunner. Det er heller ingen bevis på innflytelse fra jødisk eller muslimsk ikonoklasme, og han er ikke kjent som ikonoklast i samtidige muslimske og armenske kilder.
Duncan Harvey
Duncan Harvey (født 12. mars 1981) er en australsk bobkjører. Han representerte landet sitt i Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 22 i firer-bob.
Kevin Spacey
Kevin Spacey Fowler (født 26. juli 1959) er en amerikansk skuespiller. Han har vunnet Oscar to ganger for sine filmroller: for beste birolle i De mistenkte i 1995 og for beste hovedrolle i American Beauty i 1999. Han har fått en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
I oktober 2017 ble Spacey anklaget for seksuell overgrep av Anthony Rapp da Rapp var 14 år. Kort tid etter denne anklagen så dagens lys, kom flere menn fram med sine historier om seksuelle overgrep og trakassering. Som et resultat av situasjonen kuttet Netflix alle bånd til skuespilleren, derav sluttet de produksjonen av filmen Gore, og fjernet ham fra hovedrollen i siste sesong av House of Cards. Han spilte også i filmen All the Money in the World, ressisert av Ridley Scott, men scenene av ham ble senere spilt inn på ny med Christopher Plummer.
Biografi
Kevin Spacey ble født Kevin Spacey Fowler i South Orange i New Jersey, men vokste opp i California. Etter å ha satt fyr på søsterens trehus, ble han sendt på militærskole. Dramatimer satte en stopper for Kevins utagerende tendenser, han gikk ut av ungdomsskolen som beste elev og avgangstaler. Spacey studerte drama ved Juilliard i New York i en periode, men sluttet uten å ta eksamen.
En av de første rollene Kevin fikk på Broadway var i Gjengangere av Henrik Ibsen, han spilte mot blant andre Liv Ullmann.
Etter å ha vært en suksess på scenen begynte Spacey å orientere seg mot film. Den første store rollen fikk han i filmen Consenting Adults regissert av Alan J. Pakula, senere fikk han stor oppmerksomhet i filmer som Swimming With Sharks og Hostile Hostages. Det store gjennombruddet fikk han imidlertid først med suksessen De mistenkte der han spilte Verbal Kint. Han vant Oscar-pris for beste birolle for denne rollen.
Spacey spilte massemorder i filmen Se7en i 1995. Etter å ha vunnet sin andre Oscar for rollen som Lester Burnham i American Beauty valgte han en ny retning for karrieren. Spacey tok seg jobb som kreativ leder ved teateret Old Vic i London i 2003. Her har han hatt variert suksess. Han sier at han vil prioritere teateret i en ti års periode, og ta filmroller bare når timeplanen tillater det.
I 2006 var Spacey å se som skurken Lex Luthor i Bryan Singers film Superman Returns. Han har også gjennomført prosjekter som regissør, filmen Albino Alligator var debuten hans på dette området. Fra tidlig i karrieren har Spacey hatt et ønske om å lage film om sangeren Bobby Darin, dette resulterte i filmen Beyond the Sea i 2004 (der han gjorde all syngingen selv). Han produserte og spilte i filmen 21 i 2008. Han spilte rollen som «Francis Underwood» i Netflix-serien House of Cards fra 2013 til 2017.
Spacey har alltid vært hemmelighetsfull om sitt privatliv. Han sier: «Jo mindre publikum vet om meg som person, jo lettere vil det være for dem å tro på rollefigurene jeg fremstiller». Spacey har to søsken, en bror, som er Rod Stewart-imitator, og en søster.
Spaceys store idol er skuespilleren Jack Lemmon (1925–2001). De spilte mot hverandre i filmene Far (1989) og Glengarry Glen Ross (1992). Han er personlig venn med tidligere president Bill Clinton, og tilhenger av Det demokratiske parti.
Kevin Spacy spiller en sentral rolle i videospill Call of Duty: Advanced Warfare som hovedskurken i spillet.
Fylkesvei 3498
Fylkesvei 3498 går mellom Dalen og Saltrød i Arendal kommune. Veien er 6,2 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 124 (Aust-Agder).
Milt
Milten er et rød-lilla organ som er plassert helt opp til venstre i bukhulen. Den er kledd av en glatt bindevevskapsel. Miltens hovedoppgave er å rense blodet for fremmede substanser, organismer, partikler og skadede/gamle erytrocytter (røde blodceller). Disse funksjonene blir utført av fagocytter (hvite blodceller) som er i stand til å ta opp og tilintetgjøre inntrengere som nevnt ovenfor.
I tiden før man blir født blir milten brukt til å produsere røde blodceller, men etter fødselen blir denne funksjonen overtatt av benmargen. I noen tilfeller vil milten gå tilbake til oppgaven den hadde før fødselen, altså å produsere erytrocytter (for eksempel når man brekker lengre ben eller ødelegger benmargen).
Hos dyr, som f.eks. hester, er milten også et blodlager. Milten vil legge mer blod i omløp når det er behov for mer blod, for eksempel når dyret skal løpe raskt og langt. Måten milten gjør dette på er at den trekker seg sammen slik at blodet presses ut akkurat som vann i en svamp. Denne egenskapen har ikke mennesker.
Milten består av mye lymfevev som kan likne på vevet i lymfeknuter. Det er rimelig å anta at milten er viktig for immunsystemet ved produksjon av antistoffer og ved produksjon av enkelte hvite blodceller.
Ved skader, for eksempel ved trafikkulykker, kan milten sprekke og gi betydelige blødninger i bukhulen. Da er det ofte vanskelig å stoppe blødningen uten å fjerne hele milten.
Gorbatov
Gorbatov (russisk: Горба́тов) er en by i Nizjnij Novgorod oblast i Russland. Byen ligger ved elva Oka, rundt 60 km vest for Nizjnij Novgorod.
Gorbatovs kjente historie starter i 1565. I 1779 ble landsbyen Gorbatovo slått sammen med slobodaen Mesjtsjerskaja, og dannet byen Gorbatov.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Kvint
Ren kvint
En ren kvint er betegnelsen på intervallet (avstanden) mellom to toner på 7 kromatiske halvtoner, for eksempel avstanden mellom C og G. Navnet skyldes at en kvint spenner over fem trinn i de fleste diatoniske skalaer bortsett fra lokrisk. At den er ren plasserer den sammen med de andre rene intervallene kvart, oktav og prim i en egen intervallkategori. Kvinten er det musikalske intervallet som gir den mest stabile samklangen (konsonans) bortsett fra ren oktav. Den er et nærmest uunnværlig intervall i akkorder, komposisjonsstrukturer og vestlige stemmesystemer.
En invertert (omvendt) kvint er en kvart.
Kvintsirkel
Kvintsirkelen er en oppstilling av tolv rene kvinter som fører fra en gitt utgangstone (mest C) via 12 kvintsprang tilbake til samme tone. I kvintsirkel er det vanlig å etablere en durskala på hver kvint. På vei oppover fra C (for eksempel G, D, A osv.) vil man oppdage at hver durskala får ett kryss til som fast fortegn. Så har G-Dur ett kryss, D-Dur to kryss, A-Dur tre kryss, osv. På vei nedover fra C får hver durskala én b til som fast fortegn. Så har F-Dur én b, B-Dur to, E-Dur tre, osv. De faste fortegn følger kvintsirkelen på sin egen måte: G-Dur har F som fast fortegn, D-Dur har F og C (kvint fra F), A-Dur F, C og G (kvint fra C) osv. F-Dur har som fast fortegn, B-Dur har  og E (kvint nedover fra ), E-Dur har, E og A (kvint nedover fra E) osv.
Stemming av strykeinstrumenter
Strykeinstrumentene med unntak av kontrabassen er i dag stemt i rene kvinter. Stemmetonene for fiolinen er g – d' – a' – e", for bratsjen c – g – d' – a', for celloen C – G – d – a.
Forminsket kvint
En forminsket kvint er betegnelsen på intervallet mellom en gitt tone og en annen tone som ligger en halvtone under den rene kvinten. Den omfatter dermed to heltoner og to halvtoner. Forminsket kvint ut fra c' oppover er g'. Forminsket kvint ut fra e' oppover er h'. Av alle diatoniske skalaer er det bare lokrisk som har en forminsket kvint som femte trinn.
Den forminskede kvinten må ikke forveksles med den forstørrede kvarten. En forstørret kvart omfatter tre heltonetrinn (for eksempel fra c til f oppover) og betegnes derfor også som tritonus. Det er bare på tempererte instrumenter som for eksempel dagens piano, at forstørret kvart og forminsket kvint høres likt ut.
Forstørret kvint
En forstørret kvint er betegnelsen på intervallet mellom en gitt tone og en annen tone som ligger en halvtone over den rene kvinten. Forstørret kvint ut fra c' er g'. Forstørret kvint ut fra e' er h'. Det finnes ingen diatonisk skala som har forstørret kvint som femte trinn.
Den forstørrede kvinten må ikke forveksles med en liten sekst. Det er bare på tempererte instrumenter som for eksempel dagens piano, at forstørret kvint og liten sekst høres likt ut.
Forminsket og forstørret kvint gjelder i europeisk kunstmusikkteori fram til ca. 1915 som dissonans og må derfor videreføres etter bestemte regler.
Klient
Klient kan vise til:
Fylkesvei 3496
Fylkesvei 3496 går mellom Våje og Kvernvollen i Arendal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 123 (Aust-Agder).
Der Standard
Der Standard er en østerriksk landsdekkende dagsavis som utgis i Wien.
Avisen trykkes på karakteristisk rosa papir. Avisen ble grunnlagt av Oscar Bronner som en forretningsavis. Avisen kom første gang på gaten 19. oktober 1988. Bronner er stadig avisens utgiver. Avisen ble grunnlag som respons på valget av Kurt Waldheim til østerriksk president i 1986, da denne ble sett på som en politiker som ikke ville diskutere fortiden og mange østerrikeres skyld i forbrytelser under nazismen. Politisk beskriver avisen seg som liberal og uavhengig. Der Standard er en landsdekkende avis, men har sterkt fokus på Wien.
Ifølge den østerrikske medieundersøkelse fra 2004 hadde Der Standard da 366.000 lesere i Østerrike.
Avisens internetavis fikk premiere i februar 1995 og hevder å være den første tyskspråklige avis på internettet.
Rob Goorhuis
Rob Goorhuis (født 25. mars 1948 i Amsterdam) er en nederlandsk komponist, klaverspiller og musikkpedagog.
Heath Spence
Heath Spence (født 15. april 1980) er en australsk bobkjører. Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han ble nummer 22 i firer-bob.
Yujiankou-demningen
Yujiankou-demningen er en demning med vannkraftverk i prefekturet Guiyang midt i Guizhou-provinsen i det sentrale Kina, anlagt i elva Long He, ei sideelv til Wu Jiang som igjen munner ut i Chang Jiang. Effekten er ca 200 MW.
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC. Dammen er 50 meter høy og 156 meter lang.
Lucia
Lucia er et kvinnenavn dannet av det romerske navnet Lucius som har opphav i det latinske lux, «lys». Lucia har navnedag 13. desember (Luciadagen) i Skandinavia og Finland. Lusia har navnedag samme dato på Færøyene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
William Bligh
William Bligh (født 9. september 1754, død 7. desember 1817) var viseadmiral i Royal Navy og koloniadministrator for Storbritannia. Han er mest kjent som kaptein Bligh, graden han hadde da han førte HMAV «Bounty» mot Tahiti på ferden hvor det kjente mytteriet fant sted i 1789. Bligh ble satt i en lettbåt sammen med noen av mannskapet som var lojale mot ham, og klarte å nå Timor. Mens han i senere litteratur har blitt fremstilt som en brutal og ondskapsfull mann, mente man i samtiden at hans overfølsomhet og skarpe replikk var det som førte til at han ikke nådde lenger i sin karriere.
Tidlig liv
Han var sønn av Francis og Jane Bligh (født Balsam) og ble født i Plymouth i Devon. Familien var av kornisk opphav. I 1761, bare syv år gammel, ble han innrullert i Royal Navy i hjembyen. Det er usikkert om han gikk til sjøs så tidlig; i middelklassen var det vanlig å innrullere en «ung gentleman» slik at han fikk nok års ansiennitet for rask forfremmelse når han først gikk i aktiv tjeneste. Det er kjent at han i 1770, seksten år gammel, mønstret på HMS «Hunter» som able seaman; han skulle egentlig vært midshipman men det var ingen ledig plass for denne graden. Tidlig i 1771 ble han midshipman, og i september samme år ble han overført til HMS «Crescent» hvor han ble i tre år.
I 1776 ble han valgt ut av kaptein James Cook som Sailing Master på HMS «Resolution», og han var med på Cooks tredje, fatale reise til Stillehavet i juli 1776. Mot slutten av 1780 kom han tilbake til England og kunne da fortelle om detaljene i Cooks endelikt.
Den 4. februar 1781 giftet han seg med Elizabeth Betham, datter av en toller. De giftet seg i Onchan på Man. Noen dager senere fikk han kommandoen på HMS «Poule», og i august samme år kjempet han under admiral Hyde Parker i slaget ved Doggerbank. De neste atten månedene var han løytnant på flere skip, og i 1782 kjempet han med Lord Howe ved Gibraltar.
Fra 1783 til 1787 var han kaptein i handelsflåten, men han kom så tilbake til Royal Navy og fikk kommandoen over HMAV «Bounty».
Mytteriet på Bounty
Da Bligh fikk kommandoen på Bounty var hans første oppdrag å reise til Tahiti for å hente brødfruktplanter. Dette kunne blitt en innbringende reise; utover det lasten var verdt var det også utlovet en premie fra Royal Society of Arts til den som utførte reisen. Brødfrukten skulle til Karibia, hvor den skulle testes som mat for slavene. Bligh lyktes ikke på grunn av mytteriet, men i senere år gjentok han forsøket og klarte da å komme frem til Karibia med brødfrukt.
Reisen var svært vanskelig. Etter å ha forsøkt i en måned å runde Kapp Horn måtte Bounty snu på grunn av stormer, og i stedet ta den lange veien rundt Kapp det gode håp. Denne forsinkelsen førte til at de måtte vente fem måneder på Tahiti slik at neste avling av brødfruktplanter var modne nok til å tranporteres. I april 1789 kunne Bounty endelig forlate Tahiti.
Skipet var rangert som kutter, og hadde derfor ikke andre offiserer enn Bligh, som hadde løytnants rang. Mannskapet var lite, og det var ingen marinesoldater med til å beskytte mot fiendtligsinnede innfødte eller til å sikre disiplinen om bord. Bligh valgte å dele sitt mannskap i tre skift i stedet for to, slik at de kunne sove lenger uten å bli purret. Han satte sin protesje Fletcher Christian, som var førstestyrmann (Master's Mate) som leder for et av skiftene.
Den 28. april 1789, under hjemreisen, ledet Christian et mytteri. Han hadde med seg omkring en tredjedel av mannskapet, som hadde sikret seg skytevåpen under Christians nattevakt. De overrasket Bligh, som ble bundet i sin lugar. Til tross for at mytteristene var i mindretall ser det ikke ut til at de som var lojale mot kapteinen gjorde noen nevneverdig motstand så snart de så at Bligh var bundet, og skipet ble tatt uten blodsutgydelse. Mytteristene satte Bligh og atten mannskapsmedlemmer som var lojale mot ham, i en 23 fot (7 m) stor lettbåt, som var så tungt lastet at ripen lå bare noen tommer over vannflaten. De fikk med seg fire sverd, mat og vann for noen dager slik at de kunne nå en havn, en sekstant og et lommeur. De hadde ikke noe kart eller kompass. Fire lojale mannskapsmedlemmer måtte bli igjen på skipet, både fordi de ikke fikk plass i lettbåten og fordi de hadde kunnskaper som var viktige for å kunne føre skipet. Disse fire ble senere sluppet fri på Tahiti.
Timor var den nærmeste europeiske utposten, og derfor det tryggeste stedet for Bligh å sette kursen mot. De reiste først innom Tofua for å få forsyninger. De seilte så forbi Fiji, hvor de ikke turde å gå i land fordi de nesten ikke hadde våpen å forsvare seg med. Bligh var en meget dyktig navigatør, blant annet på grunn av opplæringen han hadde fått av kaptein Cook. Hans første oppgave var å overleve og å få sendt melding til britiske myndigheter om mytteriet, slik at eventuelle andre britiske skip i område kunne følge etter. I løpet av 47 dager klarte han, gjennom enestående sjømannskap, å nå Timor etter en reise på 3 618 nautiske mil (6 701 km). De mistet bare en mann, som ble drept av innfødte på Tofua. Ironisk nok skulle flere av de som overlevde den hasardiøse reisen, kort tid etter bukke under for sykdom, antagelig malaria, i den sykdomsbefengte havnebyen Batavia i Nederlandsk Østindia mens de ventet på transport til England.
Loggen viser at Bligh var restriktiv med avstraffelser. Han gav muntlig refs der de fleste andre kapteiner ville tydd til pisking, og pisket når andre ville ha hengt misdederen. Han hadde god utdannelse, var interessert i vitenskap og var overbevist om at en god diett og hygiene var avgjørende for mannskapet ve og vel. De fikk derfor god mat, og skipet var alltid skinnende rent. Bligh var også opptatt av at mannskapet skulle trimme for å holde seg i god form. Han var også opptatt av de innfødtes velferd og forsøkte uten hell å gjøre noe med den epidemiske spredningen av kjønnssykdommer på Tahiti. Han store svakhet i forhold til mannskapet var nok hans skarpe tunge. Når han hadde tatt en avgjørelse fornærmet han andre og hadde lett for å fremstille andre som idioter. Selv om mannskapet nok hadde det bedre ombord på Bounty enn på de fleste skip i Royal Navy, kunne dette føre til sterk misnøye. Dette trekket ved ham var mest fremtredende i venteperioder; når han måtte bruke alle sine evner til å føre skipet, og ikke minst da han førte lettbåten, var dette et langt mindre problem.
Bligh nådde London i mars 1790, og der ble han mottatt som en helt. I oktober samme år ble han frikjent i en krigsrettssak; slike saker var rutine når en kaptein hadde mistet sitt skip enten på grunn av uvær, feilnavigering, fiendtlige handlinger eller mytteri. Kort tid etter saken ble A Narrative of the Mutiny on board His Majesty's Ship «Bounty» publisert.
I populærlitteratur blir Bligh ofte blandet sammen med Edward Edwards, kapteinen på HMS «Pandora» som ble sendt for å finne mytteristene. Edwards var virkelig den ondskapsfulle mannen som Bligh har blitt beskyldt for å være. Han tok fjorten mytterister, som ble holdt fanget under forferdelige forhold. Da Pandora gikk på grunn på Great Barrier Reef omkom fire av fangene og 31 av mannskapet. Hadde det ikke vært for at en ukjent sjømann åpnet burene fangene satt i, uten å ha fått ordre om det fra kapteinen, ville alle de fjorten ha omkommet. Av de ti som overlevde ble fire frikjent fordi Bligh vitnet om at de hadde vært lojale, men at de hadde måttet bli igjen på skipet. To ble dømt for å ha vært passive, men begge fikk kongelig benåding. En ble dømt, men ble allikevel sluppet fri av tekniske årsaker. De siste tre ble dømt og hengt.
Etter Bounty
Etter krigsrettssaken fortsatte Bligh sin karriere i Royal Navy. I 1797 ble han igjen utsatt for mytteri. Mannskapene på flere skip gjorde opprør mot dårlig lønn og tvunget tjeneste under Spitheadmytteriet. Mytteristene fikk i dette tilfellet gjennomslag for noen av sine krav. Under Noremytteriet ble han igjen rammet; dette mytteriet dreide seg om fordelingen av prisepenger og om brutal behandling på skipene. Ingen av mytteristenes krav ved Noremytteriet ble innfridd. Det er viktig å merke seg at ingen av disse to mytteriene skyldte Bligh spesifikt, det var generell misnøye som utløste dem, og han var en av flere kapteiner som ble rammet. Under et av mytteriene ble Bligh klar over at hans kallenavn blant mannskapene var «that Bounty Bastard».
Under angrepet på Københavns red den 2. april 1801 kommanderte Bligh HMS «Glatton», et linjeskip med 56 kanoner som var blitt utstyrt med karronader som del av et eksperiment. Etter slaget fikk han ros av admiral Nelson personlig. Han klarte å føre «Glatton» trygt gjennom sandbankene mens tre andre skip gikk på grunn. Bligh la også merke til to signaler som var i konflikt med hverandre: Nelson lot som om han ikke så signal 43 («stopp slaget» fra admiral Parker, og fortsatte å ha signal 16 («fortsett kampen») oppe. Bligh valgte å følge Nelson, og ved å heise signal 16 sørget han for at skipene bak ham fortsatte å kjempe. Nelson mente dette var en viktig faktor i den britiske seieren.
Senere ble han kaptein for HMS «Director», og i slaget ved Camperdown gikk han i kamp med tre nederlandske skip, «Haarlem», «Alkmaar» og «Vrijheid». Nederlenderne led store tap, men «Director» hadde bare syv sårede sjømenn.
Han fikk så tilbud om embetet som guvernør i New South Wales av sir Joseph Banks og ble utnevnt i mars 1805. Embetet gav en lønn på 2000 pund i året, dobbelt så mye som den avgående guvernøren Philip Gidley King hadde fått. Bligh ankom Sydney i august 1806. Han opplevde der nok et opprør, romopprøret. Den 26. januar 1808 marsjerte New South Wales Corps under major George Johnston til guvernørboligen og satte Bligh under arrest. Han kom seg unna og seilte til Hobart på «Porpoise», men klarte ikke å samle støtte for å ta tilbake kolonien. Han var i praksis fange på skipet fra 1808 til januar 1810.
17. januar 1810 ankom han Sydney fra Hobart for å samle bevis mot major Johnston. Den 12. mai samme år reiste han til England på «Porpoise» og kom frem 25. oktober. Johnston ble kastet ut av marinekorpset og de britiske styrker. Bligh ble forfremmet til viseadmiral, og forfremmelsen ble tilbakedatert. I 1814 ble han «Vice Admiral of the Blue». I denne perioden designet han North Bull Wall ved munningen av Liffey i Dublin, for å sikre at Dublins havn ikke ble mudret til.
Den 6. desember 1817 døde han i sitt hjem i Bond Street i London. Han ble gravlagt i familiegraven på St Mary's i Lambeth, en kirke som nå er Museum of Garden History. Graven er bevart, med en brødfrukt i relieff til minne om hans ferd til Tahiti. Huset, som ligger et kvartal fra kirken, er merket med en blå plakett.
Oppkalling
Havområdet Blighvannet øst for Yasawaøyene i Stillehavet er oppkalt etter Bligh.
William Bourke Cockran
William Bourke Cockran (født 28. februar 1854 i Irland, død 1. mars 1923 i Washington D.C.) var en irsk-amerikansk politiker.
Cockran var født i Sligo i Irland, ble utdannet der og i Frankrike og emigrerte til USA da han var 17 år gammel. Han arbeidet som lærer i New York, studerte jus, og begynte som advokat i 1876, først i Mount Vernon, deretter i New York.
Cockran ble første gang valgt til Kongressen for Demokratene i 1887 og ble siden valgt inn en rekke ganger, siste gang i 1921. Cockran var en bekjent av Jeanette Jerome, mor til Winston Churchill og introduserte unge Winston til New Yorks sosietet ved hans første besøk der i 1895.
Die Presse
Die Presse er en østerriksk liberalkonservativ dagsavis basert i Wien. Avisen utkom første gang 3. juli 1848 og het i perioden 1864–1938 «Die Freie Presse». I dag er avisen en del av Styria Medien og har 350,000 lesere daglig.
Lauxanioidea
Lauxanioidea er en gruppe (overfamilie) av fluer som omfatter de to artsrike familiene løvfluer og bladlusfluer, og det små gruppene Eurychoromyiidae, Celyphidae og Cremifaniidae. Bare det to førstnevnte finnes i Norge. Disse er små til middelsstore, tettbygde, ofte livlig fargede fluer. Bladlusfluer Chamaemyiidae og Cremifaniidae lever som parasitter på bladlus og lignende insekter og kan være nyttedyr ved at de holder skadedyr i sjakk. De andre gruppene lever trolig for det meste av råtnende plantedeler. Familien Celyphidae ser ut som biller. Den ene kjente arten i familien Eurychoromyiidae er meget sjelden og har ikke blitt gjenfunnet etter at de første kjente eksemplarene ble samlet inn i 1903.
Egypts geografi
Egypts geografi er knyttet til to regioner: Sørvest-Asia og Nord-Afrika. Egypt ligger omkring Nilens nedre løp og dens utløp i Middelhavet. Egypt har kystlinjer mot Middelhavet og Rødehavet. Landet grenser til Libya i vest, Gazastripen og Israel i nordøst, Rødehavet i øst og Sudan i sør. En mindre del av landet, Sinaihalvøya, er geografisk sett egentlig en del av Asia. Med et areal på 1 001 449 km² har Egypt et landområde på størrelse med Texas og New Mexico til sammen, fire ganger større enn Storbritannia og to ganger større enn Frankrike. Den største rette avstanden i Egypt fra nord til sør er 1 024 km, mens den fra øst til vest er 1 240 km. Egypts maritime grenser består av mer enn 2 900 km kystlinjer langs Middelhavet, Suezbukta, Akababukta og Rødehavet. Både bosetning og næringsliv er stort sett knyttet til den fruktbare Nildalen og til Nilens delta. Hele 96 % av landet er ørken.
Guvernementer
Egypt er delt inn i 26 guvernementer (noen ganger kalt provinser), som inkluderer fire byguvernementer: Alexandria (Al Iskandariyah), Kairo (Al Qahirah), Port Said (Bur Sa'id) og Suez. Ni guvernementer som ligger i Nedre Egypt i området rundt Nildeltaet er også inkludert, samt åtte guvernementer i Øvre Egypt langs Nilen, fra Kairo til Aswan, og fem guvernementer som dekker Sinai og ørkenområdene som ligger vest og øst for Nilen.
Matsuura
Matsuura (松浦市 - Matsuura-shi) er en by i prefekturet Nagasaki i Japan.
Matsuura ble grunnlagt 31. mars 1955.
Egypts geografi
Naturområder
Egypt er først og fremst ørken. Bare en liten del av det totale landområdet er kultivert og har permanent bosetning. Det meste av landet ligger innenfor det brede båndet av ørken som strekker seg østover fra Afrikas atlanterhavskyst, over kontinentet og inn i Sørvest-Asia.
Egypts geologiske historie har skapt fire store naturgeografiske regioner:
Til tross for at Nildalen og Nildeltaet kun dekker om lag 5,5% av Egypts samlede areal, er denne regionen landets viktigste og eneste dyrkbare. Omtrent 99% av befolkningen livnærer seg av denne frodige regionen. Nildalen strekker seg ca. 800 km fra Aswan til utkanten av Kairo. Nildalen er også kjent som Øvre Egypt, mens området rundt Nildeltaet er kjent som Nedre Egypt. Bratte fjellklipper reiser seg langs elvebreddene eller tilført siltjord som ellers er veldig tørr. Siden byggingen av Aswandammen har jordbruket i Nildalen vært avhengig av irrigasjon. Nildeltaet består av flate, lavtliggende områder. Enkelte deler av deltaet er myrlendte og vasstrukne, og dermed ikke egnede for jordbruk. Andre områder rundt deltaet brukes til jordbruk.
Nildalen og Nildeltaet
Nildalen, også kjent som Øvre Egypt, strekker seg ca. 1 200 km fra Kairo til grensen mot Sudan. Denne regionen kalles også Øvre Egypt og er den bebodde og oppdyrkede delen av landet, det egentlige Egypt, og omfatter Nildalen, Nildeltaet og oasene, og utgjør bare ca. 35 600 km². Nildalen består av et 5–15 km bredt dalføre som Nilen i tidenes løp har gravd. Elveløpet følger stort sett østsiden av dalen. Nildalen er smalere i sør, og sør for 25. breddegrad nord er den bare ca. 3 km bred. Aswandammen har skapt verdens største kunstige innsjø, Nassersjøen, som strekker seg ca. 500 km fra Aswan til et stykke inn i Sudan.
Nord for Kairo grener Nilen seg ut i et bredt delta med to hovedarmer, Damiette (Dumyat) i øst og Rosetta (Rashid) i vest. Deltaområdet danner en trekant på ca. 24 000 km², og strekker seg ca. 150 km fra Kairo til Middelhavet og ca. 250 km fra Alexandria i vest til Port Said i øst. Deltaet utgjør den mest fruktbare delen av landet, og er hjemsted for mesteparten av landets befolkning.
Theodosius II
Flavius Theodosius II (født 401 i Konstantinopel, død 28. juli 450 samme sted) var østromersk keiser fra 407 til sin død.
Egypts geografi
Vestørkenen
Vestørkenen (arabisk: al-Sahra al-Gharbiya) omfatter nesten tre fjerdedeler av landets areal og utgjør det nordøstlige hjørnet av Den libyske ørken. Vestørkenen strekker seg fra Middelhavet i nord til grensen mot Sudan i sør, og fra Nilen i øst til grensen mot Libya i vest. Ørkenen består av et lavt platå, dannet av sedimentære bergarter, er sjelden over 300 moh. og som heller svakt mot nord. De høyeste områdene finnes lengst i sørvest, hvor platået al-Kabir hever seg til over 900 moh. En stor vannførende sandsteinstruktur har gitt opphav til en rekke oaser: al-Kharga, Dakhla, al-Farafra, al-Bahariyya, Siwa og Fayyum. I den nordlige delen av ørkenen ligger flere store senkninger, deriblant Qattara, som inneholder store saltsjøer og sumper.
Theodosius II
Bakgrunn
Theodosius ble ved sin fødsel en det av det theodosianske dynasti, som på det tidspunkt regjerte over det todelte romerske rike. Hans far Arcadius var keiser av det østromerske rike og hans onkel, hans farbror Honorius var keiser av det vestromerske rike.
Keiser
Teodosius mistet sin mor, Aelia Eudoxia, i 404. Da hans far Arcadius døde i 408 ble Theodosius, da bare syv år gammel, keiser. Som formynder og regent for ham fungerte den pretorianske prefekt Anthemius. Prefekten var en dyktig administrator, som fikk systematisert kornleveransene fra provinsen Egypt, og på den militære front fikk han avvist angrep fra huneren Uldin. Han utvidet arealet for byen Konstantinopel og i 413 innledet han byggingen av forsvarsmurene langs den nye bygrense. De finnes fortsatt, og kalles de theodosianske murer, men det er Anthemius og ikke den dengang 12-årige keiser som fortjener æren for dem.
Egypts geografi
Østørkenen
Østørkenen (arabisk: al-Sahra al-Sharqiya) strekker seg østover fra Nilen til Suezbukta og Rødehavet. Den består av et ødslig plateområde med opptil 2 187 meter høye (Shayib al Banat), forrevne randfjell ut mot rødehavskysten. Regionen er veldig forskjellig fra Vestørkenen. Den relativt høye Østørkenen reiser seg fra Nilen og strekker seg over et område på ca. 220 000 km² (et område omtrent like stort som den amerikanske delstaten Utah). Det oppoverskrånede platået av sand og med en lengde på 100 km baner vei for steinete åser som strekker nordover og sørover mellom grensen til Sudan og Deltaet. Åsene kommer opp i en høyde på mer enn 1 900 meter. Regionens mest fremtredende trekk er den østliggende kjeden av kuperte fjell, Rødehavsfjellene, som strekker seg fra Nildalen og østover til Suezbukta og Rødehavet. Dette forhøyede området har et naturlig dreneringsmønster som sjelden fungerer på grunn av lite nedbør. Området har også et kompleks med uregelmessige, tydelige wadier som går vestover mot Nilen.
Theodosius II
Keiser
Som regjerende keiser ble Theodosius sterkt påvirket av sin eldste søster Pulcheria som dyttet ham mot østlig kristendom. Søsteren var også den viktigste påvirkningskraften bak keiseren og mange av hennes syn ble etter hvert offisiell politikk.