cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rettsoppgjør etter holocaust
Ulm-Einsatzgruppen-prosessen
Den første store saken under tysk lov var Ulm-Einsatzgruppe-prosessen i 1958 og vakte stor oppsikt i Vest-Tyskland. Ti Gestapo-menn fra Tilsit-kommandoen ble tiltalt for drap på over 5000 jøder i Litauen. Noen av dem var SS-medlemmer. Saken begynte fordi en overlevende tilfeldig oppdaget Bernhard Fischer-Schweder som hadde vært politisjef i Memel. Süddeutsche Zeitungs overskrift var: «Noch sind die Mörder unter uns». Saken viste at nazistenes forbrytelser i Øst-Europa ikke var skikkelig etterforsket. Forbundskansler Konrad Adenauer sørget for å opprette «sentralkontoret for etterforskning av nazistenes forbrytelser» (Zentrale Stelle der Landesjustizverwaltungen zur Aufklärung nationalsozialistischer Verbrechen) i Ludwigsburg.
Urby Emanuelson
Urby Vitorrio Diego Emanuelson (født 16. juni 1986) er en nederlandsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er medlem av FC Utrechts trenerapparat.
Ovocyrtusa
Ovocyrtusa er en slekt av mycelbiller som særlig finnes knyttet til underjordiske sopp.
Urby Emanuelson
Han har surinamske aner.
Ovocyrtusa
Levevis
Artene i underfamilien mycelbiller (Leiodinae) lever av og på sopp. Denne slekten finnes gjerne i middels fuktige skoger på sandete grunn.
Urby Emanuelson
Ajax
Emanuelson er et produkt fra ungdomsakademiet til Ajax Amsterdam. Emanuelson debuterte for Ajax i en hjemmekamp mot AZ Alkmaar den 10. april 2005. I løpet av 2005/2006-sesongen ble han klubbens førstevalg som venstreback, og han vant sine første trofeer Johan Cruijff schaal og KNVB-cupen. Både Johan Cruijff schaal og KNVB-cupen vant han igjen i 2006/2007-sesongen. Emanuelson vant Johan Cruijff schaal for tredje gang i starten av 2007/2008-sesongen. Emanuelson vant KNVB-cupen for tredje gang i 2009/2010-sesongen. Emanuelson vant også Amsterdam Talent of the Year i 2006.
Ovocyrtusa
Utbredelse
Slekten er utbredt i Karibia og Sør-Amerika.
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Urby Emanuelson
AC Milan
Den 23. januar 2011 signerte Emanuelson en tre og en halvt års kontrakt med AC Milan. Emanuelson debuterte for Milan den 26. januar 2011 i en Coppa Italia-kamp mot UC Sampdoria.
Rettsoppgjør etter holocaust
Frankfurt-Auschwitz-prosessene
I 1963-1965 gjennomførte Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) sin egen Auschwitz-rettssak i Frankfurt am Main, også kalt Frankfurt-prosessen, den andre Auschwitzprosessen eller den første Auschwitzprosessen i Frankfurt. Dette var den mest omfattende og trolig den viktigste prosessen i forbindelse med rettsoppgjøret i Tyskland etter krigen. Prosessen omfattet 22 personer som hadde tjenestegjort som blant annet vakter i Auschwitz. Lydopptak til hjelp for dommerne ble bevart og ble ikke ødelagt som planlagt. Blant de tiltalte var gestapopersonell, leger og en tidligere fange som hadde tjenestegjort som kapo. Saken ble innledet 20. desember 1963 for Schwurgericht (delstatsretten). Dokumentene fra prosessen utgjør 124 bind, retten hørte 350 vitner, og sluttprosedyren alene varte i 3 måneder. Domstolen konkluderte med syv livstidsdommer, ti dommer på tre til 14 år, tre frifinnelser og to saker ble trukket av medisinske grunner.
Festa kraftverk
Festa kraftverk var et vannkraftverk i Oppdal kommune i Trøndelag.
Rettsoppgjør etter holocaust
Frankfurt-Auschwitz-prosessene
Arrestasjonen av Richard Baer i 1960 var en stor seier for påtalemakten i Frankfurt: Etter at to Auschwitz-kommandanter var henrettet i Polen etter krigen var Baer den høyest rangert i live. Han døde i varetekt sommeren 1963 to måneder etter at tiltalen var klar. Baers død innebar at påtalemaktene ikke kunne stille hele hierarkiet i Auschwitz for retten som planlagt. Baers død gjorde det også lettere for forsvarerne å trekke i tvil at underordnete hadde frihet til å ta egne avgjørelser.
Tysk lov krevde at både selve drapshandlingen og intensjon («blodtørst») måtte bevises for å dømme noen for mord. Tyske myndigheter la vekt på at nazister og deres medhjelpere skulle dømmes etter lover som gjaldt da forbrytelsene ble begått, i Tysklands tilfelle var det straffeloven av 1871. Mord måtte inngå i tiltalen fordi mindre alvorlige forbrytelser hadde en foreldelse på 10 år. Fordi personell i Auschwitz handlet i henhold til regler og ordrer som i seg selv var onde, måtte «blodtørst» bevises utover SS-standard. Uten slikt motiv ville de ikke være skyldige i mord, bare i medvirkning. Det var flere og mer pålitelige vitnemål i sakene mot lavere funksjonærer som beveget seg blant de internerte i Auschwitz. For eksempel ble Robert Mulka (Höß' adjutant og del av toppledelsen for Auschwitz) bare dømt for medvirkning til 3000 drap og fikk 14 års fengsel, mens Unterscharführer (korporal) Josef Klehr som moret seg med å drepe pasienter med fenol ble dømt for 475 mord og satt i fengsel resten av livet. Klehr ble et monster som tyskere flest kunne distansere seg fra. Johan Vogt bemerket at mange av funksjonærene fra Auschwitz tiltalt i Frankfurt fremsto som skikkelige og «brave» borgere som var overrasket over at de ble trukket for retten: «Vi alle gjorde intet annet enn vår plikt, selv om det ofte falt oss tungt og selv om det gjorde oss fortvilt.»
For Oswald Kaduk, Josef Klehr, Wilhelm Boger og Stefan Baretzk ble dømt for mord blant annet fordi de ikke bare gjennomførte drap etter ordre, men gjorde det ivrig, til overmål og på eget initiativ. Baretzki, Boger og Klehr ble dessuten dømt for medvirkning til massemord. Baretzki ble dømt for medvirkning til mord på minst 5000 mennesker i forbindelse med «seleksjon» på ankomstrampen. Klehr viste ivrig og villig initiativ ved å drepe jøder med fenolinnsprøytning i hjertet og ved ivrig tjeneste ved gasskammeret. I rettssalen innrømte Baretzki at propagandafilmen Jud Süss (av Veit Harlan) ble vist for SS-mannskapet for å oppildne dem før aksjoner mot jødene.
Urby Emanuelson
Landslagskarriere
Emanuelson debuterte for den 16. august 2006 i en vennskapskamp mot.
Festa kraftverk
Det var et elvekraftverk som utnyttet et fall på 212 meter. Elven Festa går fra Gjevillvatnet til Driva.
Rettsoppgjør etter holocaust
Frankfurt-Auschwitz-prosessene
Prosessene var gjenstand for stor oppmerksomhet i Vest-Tyskland og ble uvanlig bredt og detaljert dekket av de ledende tyske avisene. Den detaljerte gjengivelsen av grusomhetene i avisene gjorde det mulig for allmenheten å distansere seg fra gjerningsmennene. Martin Walser mente at det viktigste ikke var prosessenes strafferettslige resultat, men opplæringen (tysk: Aufklärung) av en befolkning som ellers ikke ville erkjenne det som hadde skjedd. Fordi folk som Heydrich, Himmler eller direktørene i IG Farben ikke satt på tiltalebenken ville historien være glemt så snart avisen fokuserte på andre hendelser. I 1965 uttrykte 57 % ar de var motstandere av ytterligere rettsprosesser mot nazistene (spørsmålet i undersøkelsen gjaldt ikke Auschwitz konkret), i 1958 var tallet 34 %. Motstand mot flere rettssaker var begrunnet i at det skadet Tysklands omdømme internasjonalt, at det var sløsing med ressurser eller at det var bedre å slutte med det. Motstand mot prosessene kan også skyldes ubehaget ved at de fikk den jevne tysker til å føle seg moralsk medskyldig. Samtidig pågikk det i Tyskland en bred debatt om foreldelsesfrist for forbrytelser begått i nazitiden. Devin Pendas skriver at Frankfurt-prosessen til en viss grad tjente pedagogiske formål overfor vesttyskerne som slik skulle bli kjent med holocaust i full offentlighet. Men ifølge Pendas var tysk lovs fokus på overgrep og tortur utført av enkeltpersoner til hinder for en bred offentlig erkjennelse av det systematiske folkemordet.
Festa kraftverk
Installert effekt var 3,6 MW fra en francisturbin. Årsproduksjon var 21 GWh.
Kraftverket ble tatt i bruk i 1951. Det ble nedlagt i 1973 da Driva kraftverk ble åpnet.
Rettsoppgjør etter holocaust
Frankfurt-Auschwitz-prosessene
I 1967-1968 ble den tredje prosessen i Frankfurt gjennomført. Saken ble ført mot to tidligere fanger som hadde vært kapos i Auschwitz.
Majdanek-prosessen i Düsseldorf
Vesttyske myndigheter gjennomførte fra 1975 en egen prosess mot personell fra Majdanek. Sakene ble avholdt i Düsseldorf til 1981. Tidligere hadde en sovjetisk-polsk domstol avholdt en prosess før krigen var over og Polen gjennomført en Majdanek-prosess 1946-1948.
Treblinka-prosessen i Düsseldorf
Vestyske myndigheter gjennomførte fra 1964 en egen prosess mot personell fra Treblinka. Sakene ble avholdt i Düsseldorf. Kurt Franz ble dømt livsvarig fengsel for minst 130 mord og løslatt som gammel da han ble pleietrengende.
Enkeltsaker
Franz Stangl rømte til Brasil via Syria og ble utlevert til Tyskland i 1967 og dømt for 400,000 mord i Treblinka. Simon Wiesenthal uttalte at saken mot Stangl var Vest-Tysklands viktigste straffesak dette århundret, og minst like viktig som saken mot Adolf Eichmann i Jerusalem. I retten fremstilte Stangl seg som en som bare utførte ordrer, og han skjøv i sin fremstilling ansvaret for massemordene over på andre. Han ble dømt til livsvarig fengsel og døde i varetekt før dommen var rettskraftig.
Propagandafilmmakeren Veit Harlan ble etter krigen stilt for retten to ganger for sitt bidrag til naziregimet. Tiltalen omhandlet den grovt antisemittiske Jud Süss og forbrytelser mot menneskeheten. Han ble frikjent av en tysk domstol i Hamburg og dommen ble opprettholdt av den britisk okkupasjonsmyndigheten. Frifinnelsen var kontroversiell blant annet fordi dommeren ved den tyske domstolen, Walter Fritz Tyrolf, selv hadde vært medlem av NSDAP. Tyrolf hadde som dommer for naziregimet dømt folk til døden for småtyveri og for Rassenschande. Leni Riefenstahl ble ikke tiltalt. Harlan var den eneste kunstner som ble stilt for retten og han holdt resten av livet fast ved at han var et hjelpeløst offer for «djevelen» Goebbels' kulturpolitikk.
SS-offiseren Karl Wolff var stabssjef ved SS hovedkontor, adjutant for Himmler og lenge ansett som «nummer 2» i SS. I siste del av krigen var han HSSPF (SS- og politisjef) for Italia og delte der makten med Albert Kesselring. Av de overlevende hadde bare Kaltenbrunner høyere rang innenfor SS. Han unngikk rettssak i Nürnberg (og opptrådte der bare som vitne), trolig fordi han i forhandlinger med Allen Dulles sørget for tysk kapitulasjon i Nord-Italia våren 1945 («Operation Sunrise»). Wolff kjente godt til utryddelsen av jødene i øst blant annet fra inspeksjonsturer sammen med Himmler, noe som kom frem da han vitnet i saken mot Oswald Pohl. Han ble tiltalt i Vest-Tyskland i 1964 etter Eichmann-saken og der kom det frem at han organiserte jernbanetransport til Treblinka. Han ble dømt til 15 års fengsel og slapp ut etter fem.
Murmester og SS-mann Erwin Lambert utformet gasskamrene i Sobibor og Treblinka. Han ble dømt til fire års fengsel for medvirkning til mord på minst 100 000 mennesker i Treblinkaprosessen i 1960-årene. Richard Baer gikk etter krigen i skjul under annet navn, og ble avslørt i 1960 - han døde av hjertestans i vesttysk varetekt.
Viktors Arājs, leder for Arājskommando som tok livet av minst 26 000 sivile i Latvia, ble arrestert i Frankfurt i 1975 og dømt til livsvarig fengsel i 1979 for medvirkning til 13000 drap.
Josef Blösche, soldaten på det kjente bildet fra Warszawagettoen, ble avslørt, dømt og henrettet i DDR i 1969. For DDR var saken mot Blösche en antifascistisk skueprosess. Blösche var en av svært få som ble stilt for retten for deltakelse i dødsskvadronene bak østfronten.
Alfred Filbert
Alfred Filbert ledet Einsatzkommando 9 som massakrerte minst 18,000 jødiske sivile på østfronten. Han gikk tilbake til et vanlig liv etter krigen inntil han ble dømt til livstid i fengsel i 1962. Filbert slapp ut i 1975 av helsegrunner. Filbert ble stilt for retten i Berlin samtidig med Adolf Eichmann i Jerusalem. Filbert hevdet i retten at det var en formildende omstendighet at broren Otto ble internert og døde i Buchenwald som fiende av riket. På grunn av behandlingen av broren mente Alfred Filbert at han egentlig var et offer for naziregimet. Filbert forsvarte seg med at han lå under for skam og frykt da han massakrerte jøder på Østfronten, og mente han burde frikjennes. Han skal ha grått under rettssaken og uttrykt anger over ikke å ha nektet å gjennomføre drapene. Som bevis for sin uskyld hevdet Filbert at han også under krigen var nær nervøst sammenbrudd. Filbert argumenterte også med at han bare gjorde sin plikt og videreformidlet ordre om å drepe jødene.
Han innrømmet å ha vært nazist, men understreket at han var en anstendig mann som hadde gjort sin plikt fordi han var en ivrig patriot. Filbert innrømmet å ha vært en bøddel, men det var med «skjelvende hånd». Filbert mente han var et ordentlig moralsk menneske og denne åpenbare sannheten burde, mente han, være formildende. Rettssaken avdekket at Filbert fortsatt var en antisemitt. Han ble sluppet ut av fengsel i 1975.
De siste sakene
Den tidligere SS-mannen Reinhold Hanning ble i 2016 dømt til 5 års fengsel for medvirkning til drap på 170,000 mennesker. Han bad om unnskyldning for det som hadde skjedd, men erkjente ikke straffeskyld. Dommen ble anket og Hanning døde før ankesaken var gjennomført.
S.O.S. (film)
Filmen ble forhåndsomtalt som en «bedmovie». Den er innspilt i Italia og har Robsahms italienske halvbror i hovedrollen som den kvinnebegjærlige Angelo. Da Angelo møter Alba går ikke ting helt som de pleier.
Rettsoppgjør etter holocaust
De siste sakene
I 2016 ble Oskar Gröning (da 94 år gammel) dømt til fire års fengsel for medvirkning til drap på 300,000 mennesker, de fleste ungarske jøder, i Auschwitz. . For retten var det vesentlig at Gröning hadde vært til stede ved sortering av jøder på perrongen i Auschwitz og dermed hadde medvirket til drapene, istedenfor kun å ha vært bokholder (i tysk presse ble han omtalt som «bokholderen fra Auschwitz»). Dommen skapte rettshistorie ved at også medhjelpere til holocaust ble dømt. Tidligere ble John Demjanjuk dømt, men dommen ble ikke rettskraftig fordi Demjanjuk døde før ankebehandlingen.
S.O.S. (film)
Filmen fikk terningkast 5 av VG, Dagbladet og Aftenposten.
Rettsoppgjør etter holocaust
De siste sakene
Den tidligere SS-mannen Bruno Dey (93 år gammel) ble i 2020 av en domstol i Hamburg dømt to års betinget fengsel for medvirkning til 5232 mord i Stutthof. Dommen avviste Deys påstand om at han ville ha forlatt leiren om det var mulig. Dommen avviste Days påstand om at han ikke visste hva folk døde av leiren og at det foregikk henrettelser. Dey innrømmet at han hadde hørt skrik fra gasskammeret og ba om unnskyldning for det han hadde vært med på. Dey anså seg som uskyldig i tiltalen. Forsvareren la vekt på Deys ubetydelige rolle i leiren. Rettssaken ble gjennomført ved en domstol for ungdomsforbrytere fordi Dey var 17 år da han i 1944 begynte tjeneste i Stutthof. Dey arbeidet som vaktmann blant annet i vakttårnene og medvirket ikke direkte i drapene.Saken mot Dey antas å bli den siste nazi-rettssaken i Tyskland. Til forskjell fra tidligere legger dommen til grunn at vakter som Dey ikke bare ble tvunget inn i systemet, men handlet av fri vilje. Historikeren Stefan Hördler vitnet og fortalte at flere tusen SS-menn etter eget ønske ble overført fra leirtjeneste til fronten, ifølge dommen benyttet ikke Dey denne muligheten og ble i leiren til april 1945. Stutthof var en relativt liten konsentrasjonsleir og ble opprinnelig brukt til internering av polske politikere og intelligentsia. I løpet av 1944 ble den hovedsakelig brukt til internering og drap på jøder overført fra de baltiske landene, fra Auschwitz og fra Ungarn.
Polen
Amon Göth ble utlevert til Polen sammen med Höß og stilt for retten ved Polens nasjonale tribunal (Najwyzszy Trybunal Narodowy) i 1946. Bare syv saker ble ført for dette tribunalet før det ble oppløst. Til forskjell fra rettssakene i Sovjetunionen gjorde prosessene i Polen det klart at ofrene var jøder og at det dreide seg om folkemord («holocaust» var ikke et vanlig uttrykk på den tiden) som omfattet både jøder og ikke-jøder. Anklagen mot Göth omfattet drap på «omkring» 8 000 personer (personlig eller ved ordre) samt mishandling av fanger slik at de døde. Påtalemaktens beviser besto blant annet av øyevitner som beskrev Göths egenhendige medvirkning i drap. Retten avviste at Göths virksomhet var militært begrunnet, han ble funnet skyldig på alle punkter og hengt.
I Gdańsk ble det i 1946 og 1947 gjennomført fire prosesser mot SS-menn og vakter i Stutthof konsentrasjonsleir. De var tiltalt for drap på opp til 85 000 personer. Sakene ble ført for en polsk-sovjetisk domstol. Senere ble det gjennomført ytterligere to prosesser i Toruń og Gdańsk. I alt ble 72 SS-menn og 6 kvinnelige vakter dømt.
Jürgen Stroop ble dømt til døden av et amerikansk militærtribunal i Dachau blant annet for drap på over 1000 amerikanske og britiske krigsfanger. Han ble deretter utlevert til Polen, dømt for utslettelsen av Warszawagettoen og andre massedrap, og hengt i Warszawa i 1952. Arthur Greiser forsvarte seg med at han bare fulgte ordre og hevdet at han i sin sjel var i mot det han iverksatte. Greiser ble dømt av en polsk domstol og hengt i 1946 foran 15 000 tilskuere ved det som var den siste offentlige henging i Polen. Jakob Sporrenberg ble dømt av en polsk domstol og hengt i 1952.
Hans Aumeier var stedfortredende kommandant i Auschwitz og på slutten av krigen kommandant for Grini fangeleir. Han ble arrestert og overført til forhør i Storbritannia. Deretter utlevert til Polen der han ble dømt til døden og hengt i 1948. Han viste ingen anger og mente han var syndebukk.
Erich Koch ble dømt til døden av en polsk domstol, dommen ble etter hvert omgjort til livsvarig og han døde i 1986 som den siste gauleiter fra nazitiden.
Sovjetunionen
I Latvia ble omkring 2000 latviere dømt av sovjetiske myndigheter for krigsforbrytelser på tysk side. Etter 1991 har et titalls dømte blitt rehabilitert av det nye regimet. Det var to latviske SS-divisjoner og omkring 100,000 latviere tjenestegjorde i SS eller reservepolitiet. Friedrich Jeckeln ble tatt til fange av Sovjetiske styrker, dømt, og hengt i sentrum av Riga foran flere tusen tilskuere. I rettssaken fortalte vitnene at Jeckeln var en ivrig og målrettet massemorder som gikk mye lenger enn bare å adlyde ordre. Sammen med Hans-Adolf Prützmann og Erich von dem Bach-Zelewski hadde Jeckeln nøkkelroller i gjennomføring av holocaust i de erobrede delene av Sovjetunionen. Jeckeln anså Himmler som den øverste ansvarlige for holocaust, sammen med Göring.
I 1991 begynte Litauen å rehabilitere enkelte litauere dømt som krigsforbrytere (blant annet ved medvirkning til massemord på jøder) av sovjetiske domstoler etter andre verdenskrig. Målet var dels å undergrave legitimiteten til det sovjetiske styret i Litauen etter andre verdenskrig. Etter 1990 oppdaget amerikanske myndigheter flere titalls litauere i USA med bakgrunn som kollaboratører med nazistene. Etter amerikanske lov kunne de ikke straffeforfølges, i stedet ble statsborgerskapet inndratt og de måtte reise tilbake til Litauen. Litauiske myndigheter åpnet sak bare etter internasjonalt press, men det resulterte ikke i domfellelse. Folkemordsmuseet i Vilnius (litauisk: Genocido aukų muziejus, senere endret navn til museet for okkupasjon og frihetskamp) omfatter ofrene for sovjetisk okkupasjon, ikke ofrene for holocaust.
Etter krigen begynte sovjetiske myndigheter igjen med offentlige rettsprosesser. Den første ble avholdt i Smolensk i 1947 der ti lavere tyske offiserer ble stilt for retten, trolig med politiske eller ideologiske motiv. Sovjetiske myndigheter gjennomførte enkelte saker mot nazister til ut i 1960-årene. I alt ble rundt 25 000 tyske og østerrikske borgere stilt for retten i Sovjetunionen de første årene etter krigen.
I 1980-årene inndro USAs høyesterett Feodor Fedorenkos statsborgerskap fordi han hadde unnlatt å opplyse om sin rolle som vakt i Treblinka. Fedorenko ble deportert fra USA til Sovjetunionen i 1984, dømt etter at han erkjente skyld og henrettet i 1987. Fedorenko ble pålagt å forlate USA og fikk muligheten til å reise til et land som ville ta i mot ham. Han hadde fortsatt familie (kone og barn) i Sovjetunionen og hadde besøkt dem flere ganger i 1970-årene. Han reiste i 1984 frivillig til sin første kone på Krim og bodde sammen med henne ett år før han ble arrestert. I Treblinka ledet han en kommando på 200 ukrainere som blant annet drev gassing av fanger. En av hans oppgaver var å hindre personer vei inn i gasskammeret å stikke av. Fedorenko var den første antatte naziforbryter som ble utvist fra USA til Sovjetunionen. Den andre utviste var estiskfødte Karl Linnas som ble dømt til døden av en sovjetisk domstol i Estland for sitt virke i en konsentrasjonsleir i landet. Han hadde utvandret til USA og fikk statsborgerskapet inndratt i 1980-årene. Linnas døde av sykdom på sykehus i Leningrad.
Kharkov-saken
Sovjetiske myndigheter gjennomførte i desember 1943 straffesak mot tre tyske og en sovjetisk borger. De fire ble dømt og straks hengt offentlig midt i byen. Dette var den første saken de allierte førte mot tyskere og prosessen ble lagt opp etter vestlig mønster og med stor offentlig oppmerksomhet. Blant annet laget sovjetiske myndigheter en lang dokumentarfilm om saken og viste den blant annet på kinoene i Moskva. Tilhørerne til rettssaken ble skiftet ut hver dag for å sikre mest mulig oppmerksomhet. Rettssaken ble gjennomført i en stor sal i Kharkovs teater. Et engelskspråklig referat fra rettssaken ble gitt ut i 1944 for det amerikanske og britiske markedet. Utenlandske journalister var til stede siste dag av rettssaken. Kharkov-saken regnes som en skueprosess gjennomført med tanke på publikum. Bazyler og Tuerkheimer skriver at de tiltalte faktisk hadde begått de gjerningene de var tiltalt for og derfor må regnes som skyldige. Etter Roosevelts og Churchills ønske gjennomførte ikke Stalin flere profilerte prosesser mot tyskere av frykt fro at naziregimet ville gjøre det samme med vestlige krigsfanger. Sovjetiske myndigheter gikk da tilbake til sin praksis med hemmelige rettssaker.
Tidligere i 1943 hadde sovjetiske myndigheter avholdt rettssak i Krasnodar mot 11 sovjetisk borgere tiltalt for forræderi. Den sovjetiske hæren hadde også gjennomført en del summariske militære rettsprosesser (fulgt av umiddelbar henrettelse) mot tyske krigsfanger. Tiltalen i Kharkov-saken gjaldt drap på sivile i Kharkov hvorav nesten alle jøder og var i praksis en sak om holocaust. Ofrene ble i Kharkov-saken definert som «fredelige sovjetiske borgere» snarere enn som jøder drept som ledd i omfattende folkemord. Rettssaken ble ført etter at Kharkov var endelig befridd fra den tyske okkupanten i Det fjerde slaget om Kharkov. Holocaust i Kharkov begynte 15. desember 1941 etter at tyske styrker erobret byen i oktober 1941. Rundt 16 000 jøder ble massakrert og dumpet i ravinen Drobitskij Jar. De tre tyske tiltalte var lavere offiserer (en kaptein, en SS-fenrik, og en korporal) og var trolig valgt ut for å representere ulike deler av den tyske okkupasjonsmakten (Abwehr, SD og det hemmelige militærpolitiet). De tiltalte fortalte at den tyske overkommandoen oppfordret til overgrep mot sivile og dekorerte soldater som utførte ordren om å utrydde sovjetiske borgere. De fortalte blant annet om bruk av gassvogner. Forsvaret la til grunn at soldatene bare utførte ordrer (og ordrenekt ville føre til krigsrett) og at naziregimet og ledere høyere opp var de egentlige ansvarlige.
Tsjekkoslovakia
Kurt Daluege, sjef for Ordnungspolizei til 1942, ble utlevert til Tsjekkoslovakia og dømt og henrettet der for sine forbrytelser i landet. Hermann Höfle, HSSPF i Slovakia, ble dømt og hengt sammen med ambassadør Hanns Ludin i Bratislava. Karl Hermann Frank styrte protektoratet sammen med Daluege. Han ble dømt og i mai 1946 hengt offentlig i Praha med flere tusen tilskuere. Wilhelm Frick var riksprotektor etter Heydrichs død og formelt Franks overordnete.
Dieter Wisliceny ble utlevert til Tsjekkoslovakia, dømt til døden for massemord og hengt i Bratislava 4. mai 1948. Han hadde også medvirket til holocaust i Ungarn og i Hellas. Wisliceny medvirket som vitne i Nürnberg og dette vitnemålet ble senere en vesentlig del av saken mot Adolf Eichmann i 1961. Israelske agenter i Hagana forhørte Wisliceny på cellen i Bratislava om Eichmann og Wisliceny sa blant annet: «Hvorfor skal jeg henges alene? Eichmann burde henge ved siden av meg.» Wisliceny skrev i et brev før han ble hengt: «Jeg er overbevist om at Eichmann er i live og holder seg skjult i Østerrike.»
Østerrike
SS-Hauptsturmführer Siegfried Seidl var blant annet kommandant for Theresienstadt. I Ungarn medvirket han som rådgiver ved internering og deportering av jøder flere steder. Han ble arrestert, dømt og henrettet i Østerrike i 1946. SS-Hauptsturmführer Franz Novak unngikk rettsforfølgelse i 15 år. I 1972 ble Novak i Wien dømt til syv års fengsel etter en serie rettssaker som begynte i 1964.
Ernst Lerch, Odilo Globocniks assistent i Lublin, flyktet fra alliert fangenskap og levde deretter som en fri mann til 1972 da han ble stilt for retten blant annet etter påtrykk fra Simon Wiesenthal. Etter to dager i retten frafalt den østerrikske påtalemakten tiltalen av uklare grunner. Mossad planla å drepe Lerch i 1980-årene.
I 1972 gjennomførte østerriksk rettsvesen i Wien en Auschwitz-prosess som prosessen i Frankfurt. Bare to personer ble stilt for retten. De to hadde vært arkitekter for SS og hadde hatt ansvar for utforming og oppføring av gasskammeret i Birkenau. De ble frikjent uten at saken fikk særlig oppmerksomhet i Østerrike.
Jugoslavia
Wilhelm Fuchs og August Meyszner, SS-ledere i Sovjetunionen og Jugoslavia, ble utlevert til Jugoslavia, dømt og hengt i Beograd - holocaust spilte en liten rolle i rettssaken. Erwin Rösener, HSSPF for alpeområdet, ble hengt i Ljubljana i august 1946. Gestapo-enheter innenfor Meyszners ansvarsområde drepte blant annet 8000 jødiske kvinner og barn i Sajmište konsentrasjonsleir. Meyszner omtales som en av de mest blodtørstige lederne i naziregimet. Meyszner var østerriker og begynte karrieren som offiser i Østerrike-Ungarn. Meyszner var involvert i oppstanden som i 1934 ledet til drapet på Engelbert Dollfuß og flyktet deretter til Tyskland hvor han begynte i politiet.
I henhold til våpenhvileavtalen utleverte Ungarn flere ledende offiserer til Jugoslavia siktet for massakrer på serbere og jøder i Bačka. Generalene Ferenc Szombathelyi og Ferenc Feketehalmy-Czeydner ble dømt av ungarsk domstol før de ble utlevert til Jugoslavia hvor de ble dømt og hengt. Generalmajor József Grassy og kaptein Márton Zöldi ble i Ungarn dømt til døden (blant annet for aktiv medvirkning til holocaust i 1944) og utlevert til Jugoslavia hvor de ble dømt og hengt.
Ungarn
Rettsoppgjøret mot hovedmennene for jødeutryddelsen i Ungarn begynte 29. oktober 1945. László Bárdossy, statsminister 1941-1942, ble dømt til døden og henrettet ved skyting 10. januar 1946. Béla Imrédy ble dømt blant annet for antijødiske tiltak i årene 1938–1939 og tjeneste for Sztojays regjering, han ble henrettet i februar 1946. László Ferenczy ble stilt for retten og ble hengt 31. mars 1946. Gábor Vajna, innenriksminister 1944–1945, ble dømt og hengt 12. mars 1946, sammen med Szálasi.
Ferenc Szálasi ble dømt av en folkedomstol i Budapest og henrettet 12. mars 1946. Szálasi ble dømt for forbrytelsen mot jødene, særlig i Budapest, og politisk-militært virke som nesten la landet i ruiner.
Sztójay ble dømt til døden av en folkedomstol og henrettet 22. august 1946. László Baky og László Endre ble hengt 29. mars 1946, etter å ha blitt dømt av en folkedomstol 2. januar. Tibor Ferenc, rettens formann, uttalte at de utførte instruksene fra Adolf Eichmann entusiastisk. Tibor Ferenc vitnet senere under saken mot Eichmann i Jerusalem. Andor Jaross ble henrettet ved skyting 14. april 1946. Baky, Jaross og Endre ble dømt for aksjonen mot jødene, samt for samarbeid med SS om å undergrave Ungarns interesser.
Otto Winkelmann vitnet blant annet i saken mot Szálasi og Béla Imrédy, men ble ikke selv tiltalt. Horthy var krigsfange hos amerikanske styrker i Tyskland etter krigen. Jugoslavia forlangte Horthy utlevert for massakrer utført av den ungarske hæren i Bačka, det nordlige Jugoslavia. Regjeringen i Ungarn viste lite interesse for å få Horthy hjem og trakk tilbake utleveringskravet. Stalin viste en viss sympati med Horthy og hadde vært forberedt på samarbeid med ham. USA avviste utlevering til Jugoslavia og løslot Horthy som levde resten av livet som fri mann i Portugal. Flere hundre mistenkte krigsforbrytere ble utlevert fra de allierte i Tyskland til Ungarn.
Romania
Jødene i det rumenske kjerneområdet (Regat og Vallakia) samt det sørlige Transilvania ble i hovedsak ikke rørt under holocaust. Ion Antonescu ble etter krigen stilt for retten, dømt for krigsforbrytelser og høyforræderi, og henrettet. Forskere betrakter ham som en krigsforbryter med ansvar for folkemord, mens blant en god del rumenere anser ham som en helt og modig patriot som vernet om landets suverenitet.
I Romania ble det på samme måte som i Ungarn gjennomført rettssaker i folkedomstoler. I Cluj (som var okkupert av Ungarn under krigen) ble det avholdt to masserettssaker. I den første var 63 personer tiltalt for overgrep mot rumenere og jøder under den ungarske innmarsjen i september 1940. Utryddelsen av jødene i det nordlige Transilvania (gjennomført av ungarske myndigheter som hadde okkupert området) var tema for den andre saken med 185 tiltalte fra statsadministrasjonen, militæret og politi/gendarmeri samt representanter for lokale myndigheter. I alt ble 25 personer dømt til døden (ingen dødsdommer ble fullbyrdet) og et større antall til livstid i fengsel. Mange ble dømt in absentia, inkludert oberst Tibor Paksy-Kiss, noen av disse ble senere stilt for retten i Ungarn. Mange personer i fengsel ble sluppet fri etter at Romania ble et kommunistregime etter sovjetisk mønster i 1948, inkludert en del fascister dømt til livstid for medvirkning til holocaust.
Frankrike
I Frankrike ble 2345 personer dømt etter krigen, hvorav 1314 in absentia, det er ikke oppgitt hvor mange av disse som var relatert til gjennomføring av holocaust. De franske prosessene handlet i hovedsakelig om drap på franske borgere og om dokumentasjon av motstand mot den tyske okkupasjonen. Franske myndigheter motsatte seg mer enn USA og Storbritannia løslatelse av dømte tyske krigsforbrytere. I 1958 var bare en håndfull tyske igjen i franske fengsler. Carl-Albrecht Oberg og Helmut Knochen ble i 1958 dømt til døden av en fransk domstol. Oberg var HSSPF for Frankrike og Knochen var sjef for Sicherheitspolizei og Sicherheitsdienst. De to var ansvarlige for deportasjon av omkring 80,000 personer, hovedsakelig jødiske. Straffen ble etter kort tid redusert og de ble benådet av Charles de Gaulle i 1963.
Pierre Laval ble først og fremst dømt for samarbeid med okkupasjonsmakten, og i mindre grad for medvirkning til holocaust. Laval hadde forsynt tysk krigsindustri med 640 000 arbeidere og deporterte ikke-franske jøder.
Frankrike fikk Klaus Barbie utlevert fra Bolivia i 1983 og stilte ham for retten for deportasjon av over 800 jøder. Saken mot Barbie satte Frankrikes samarbeid med nazistene på dagsorden. Barbie-saken ble i 1980-1990-årene fulgt av profilerte saker mot nazister og kollaboratører, blant annet Paul Touvier og Maurice Papon. Papon ble i 1998 dømt til 10 år i fengsel for delaktighet i utryddelsen av franske jøder under andre verdenskrig i det som hadde vært den lengste rettsprosessen i Frankrike etter krigen. Tiltalen gjaldt forbrytelser mot menneskeheten ved at han medvirket til deportasjoner til utryddelsesleirene. Han begynte soning av straffen i oktober 1999 og ble løslatt før tiden på grunn av alder og sviktende helse. Etter krigen gjorde han karriere i statsapparatet under Charles de Gaulle og ble en mektig politimester og politiker. I 1961 var han ansvarlig leder for voldelig behandling av demonstranter i Paris, massakren i Paris i 1961.
Nederland
Karl Eberhard Schöngarth ble i 1946 dømt og hengt i Hameln for å ha henrettet en amerikansk fallskjermsoldat i Nederland. Schöngarth ble ikke dømt for massakrene i Galicja, deltakelse i Wannsee-konferansen eller medvirkning til holocaust i Nederland.
Norge
I det norske rettsoppgjøret etter krigens slutt var Vidkun Quisling den eneste nordmann som ble tiltalt for medvirkning til drap. Oppgjøret omhandlet bare hendelser i Norge og for eksempel frontkjempernes handlinger i andre land ble ikke berørt. Andre ble tiltalt bare for medvirkning til deportasjonene. Wilhelm Wagner var den eneste som ble funnet skyldig i forsettlig medvirkning til drap. De norske jødene ble internert og arrestert av norsk politi og ingen norske politifolk ble dømt for dette. Knut Rød i statspolitiet var ansvarlig for aksjonen mot jødene i Oslo og Aker. I saken mot Rød var det ikke tvil om de fakta han var tiltalt for. Han ble frifunnet basert på en samlet vurdering av Røds innsats, fordi han, samtidig som han var i statspolitiet, også hjalp motstandsbevegelsen. Hellmuth Reinhard, Gestapo-sjef i Norge, ble i 1960-årene av en tysk domstol funnet skyldig i deportasjonene fra Norge, men punktet var foreldet etter tysk strafferett. Heinz Roch tok sitt eget liv i Trondheim 10. mai 1945.
Israel
Fra 1950 gjennomførte Israel straffesaker mot antatte kollaboratører i konsentrasjonsleirene, i de såkalte kapo-rettssakene. I alt 40 saker ble gjennomført og med ett unntak var ingen tiltalte nazister, knapt halvparten endte med frifinnelse. Det juridiske grunnlaget for disse sakene var en egen straffelov («loven om nazister og nazikollaboratøre») vedtatt i 1950. Loven omhandlet blant annet forbrytelser mot det jødiske folk (denne bestemmelsen var nokså lik folkemordkonvensjonen), forbrytelser mot menneskeheten og krigsforbrytelser. Adolf Eichmann ble i 1962 dømt og henrettet i henhold til denne loven.
Adolf Eichmann
Adolf Eichmann ble kidnappet fra sitt skjulested i Argentina og stilt for retten i Israel i 1961. Eichmann ble dømt til døden og hengt i Israel i 1962 etter å ha holdt seg skjult i blant annet Argentina siden krigen. Rettssaken ble en internasjonal begivenhet og ofrene for nazistenes utryddelsespolitikk var i sentrum i rettssalen. Dette var en av de mest profilerte sakene med spesiell vekt på holocaust i tiltalen og holocaust i Ungarn var viktig i bevisførselen mot Eichmann. Eichmann fremstilte seg selv som en lydig byråkrat som bare fulgte ordre.
Imre Finta
Imre Finta ble stilt for retten i Canada (dit han hadde utvandret og blitt statsborger i 1950-årene) i 1987. Han var tiltalt for tyveri, ulovlig internering, kidnapping og drap i forbindelse med deportering av 8617 jøder fra Szeged der han var kommandant for gendarmeriet. Interneringen av jødene på et industriområde og deporteringen skjedde under Fintas kommando i 1944. Fintas medvirkning til holocaust i Ungarn ble gjort offentlig kjent av Canadian Holocaust Remembrance Association og fjernsynskanalen CTV (som viste en dokumentar om Fintas virke under krigen), hvorpå Finta i 1983 saksøkte dem for ærekrenkelser. CTV la frem omfattende dokumentasjon fra øyenvitner i Ungarn og fra overlevende i Østerrike og Israel, hvorpå Finta trakk tilbake søksmålet. I straffesaken ble Finta frikjent i to lavere domstoler og av Canadas høyesterett. Dette var første gangen noen ble tiltalt etter Canadas nye krigsforbryterlover innført i 1987 og Finta ble et symbol på Canadas rettslige håndtering av antatte krigsforbrytere. Høyesterett uttalte i dommen at det var grunnlovsstridig å bruke Canadas strafferett mot Finta. Finta ble opprinnelig dømt in absentia av en ungarsk domstol i 1948. I Canada ble han frikjent fordi han fulgte ordre. Finta døde i 2003 uten å bli straffet for sin medvirkning. Randolph L. Braham vitnet i saken mot Finta.
USA
USA avsto fra å rettsforfølge antatte krigsforbrytere innenlands basert på lover innført etter krigen (ex post facto). Istedet ble antatte krigsforbrytere fratatt statsborgerskap og utvist, det gjaldt for eksempel Feodor Fedorenko som ble deporert til Sovjetunionen hvor han ble dømt og henrettet i 1987. Noen krigsforbrytere ble værende og skjermet av amerikanske myndigheter.
USA tok i mot omkring 400,000 displaced persons fra Europa frem til 1952. Amerikanske immigrasjonsmyndigheter hadde ikke kapasitet til å grundig bakgrunnssjekk av alle og anslagsvis 10,000 antatt krigsforbrytere kom seg inn i USA på den måten. Personer som hadde oppnådd statsborgerskap på falske premisser kunne få dette inndratt og deportert. Uønskede utlendinger kan ganske enkelt deporteres, mens landets egne statsborgere kan utleveres for rettsforfølgelse i et annet land på dette landets forespørsel. Justisdepartementet opprettet i 1979 en egen etat, Office of Special Investigations, for å etterforske mulige krigsforbrytere med opphold i USA.
Vurderinger og betydning for ettertiden
Hovedprosessen i Nürnberg er en rettshistorisk viktig hendelse og har blitt nøye studert, trolig den mest studerte rettsprosess i historien. Hovedprosessen er gransket mest fra vestlig perspektiv og mindre fra sovjetisk perspektiv. De etterfølgende prosessene i Nürnberg er mindre utforsket. Hovedprosessen har blitt symbolet på rettsoppgjøret mot nazismen. Den britiske historikeren Donald Bloxham mener at rettssakene i Nürnberg i lang tid ga verden et forvrengt bilde av utryddelsen av Europas jøder. Av juridiske grunner ble den historisk nye tiltalen «forbrytelser mot menneskeheten» pakket inn i tradisjonelle tiltalepunkter om krigsforbrytelser og forbrytelser mot freden. Bloxham mener at holocaust på denne måten ble et underordnet punkt og bare en av flere forbrytelser begått av nazistene. I stedet for å konfrontere tyskerne med holocaust, begravde Nürnberg folkemordet «i krigens ruiner», ifølge Bloxham. Bloxham mener derfor at Nürnbergprosessen ikke var tilstrekkelig pedagogisk når det gjaldt holocaust som var nazistenes største forbrytelse.
I de etterfølgende prosessene ble dokumentasjon av folkemordet fragmentert slik at forskerne tross den omfattende dokumentasjonen brukte lang tid på å sette det samme til et hele. Den britiske okkupasjonsmakten vegret seg mot å gjennomføre prosesser som kunne støtte jødiske krav om en stat i Palestina. Jødene var en minoritet i alle europeiske land og jødenes skjebne var ikke sentral i noen lands historie som seg selv under krigen. Den amerikanske rettsteoretikeren Lawrence Douglas mener at aktor i Nürnberg forsøkte å legge vekt på holocaust så langt som mulig uten å undergrave saken blant annet brukte de annenhånds vitner (engelsk: hearsay) om nazistenes forbrytelser i øst. Douglas mener at saken mot Eichmann kan kritiseres på flere punkter (han ble kidnappet, han ble prøvd i henhold til israelsk lov 1950 (som ble brukt tilbakevirkende), og aktor førte vitner som ikke hadde noe direkte med Eichmanns forbrytelser å gjøre), men mener at det ikke var en skueprosess fordi bevisene mot Eichmann var rikelige (blant annet hans ansvar for holocaust i Ungarn).
De tiltalte i Nürnberg avviste tribunalets legitimitet og mente det var seierherrenes justis. Forskning av blant andre Richard Overy har vist at de tiltalte tidlig begynte å forberede og tilpasse sin beretning både for å unnslippe dødsstraff og for å sikre sitt eget ettermæle. Notatene fra Leon Goldensohns psykiatriske vurdering dokumenterte også hvordan de tiltalte korrumperte historiske fakta: De tiltalte mente det var Versaillestraktaten som hadde skyld i krigen. Norman Goda, amerikansk historiker og holocaustekspert, fremholder at en slik rettssak ikke er en fullverdig historiefaglig redegjørelse for hendelsene blant annet på grunn av tidspress og at rettsprosessen har andre spilleregler enn forskningen. Goda skriver også at Israel i saken mot Eichmann lot sannhet gå foran lov, mens Tyskland forvrengte sannheten av hensyn til loven. I saken mot John Demjanjuk ble han plassert i Treblinka i stedet for Sobibor fordi saken i stor grad var basert på øyenvitner. I Legeprosessen ble de medisinsk forsøkene og avliving av pasienter vinklet som et ledd i krigsinnsatsen i stedet for som et ledd i folkemordet. Karl Brandt og andre tiltalte mente forsøkspersonene var frivillige eller dødsdømte og at forsøkene dermed kunne begrunnes med den medisinske kunnskapen de frembragte.
Antonio Molinari (maler)
Molinari lærte sitt håndverk av faren.
Antonio Molinari produserte hovedsakelig malerier for venetianske patrisierfamilier, fraterniteter og kirkebygg. Motivene er oftest hentet fra bibelhistorien og antikken.
Betydelige samlinger av Molinaris verk befinner seg i Düsseldorfs  og i Louvre.
Av Molinaris elever kan Giovanni Battista Piazzetta nevnes.
Borgesyssel
Borgesyssel eller Borgarsyssel (norrønt Borgarsýsla), av Borg, var i middelalderen et syssel i Norge som i hovedsak omfattet det nåværende Østfold fylke. Unntakene var Morsurdal (nå Hobøl kommune) som tilhørte Oslosyssel og Enningdalen (nå del av Halden) som tilhørte Ranrikesyssel. Det historiske norske fylket Vingulmark ble på slutten av 1100-tallet delt i to, Oslosyssel i nord og Borgesyssel i syd.
Borgesyssel var delt i 16 skipreider, som noenlunde svarte til de nåværende herreder, men ofte bar andre navn. Det hørte juridisk under Borgartinget, kirkelig under Oslo bispedømme (Sarpsborg og Eidsberg prosti). I Borg og på Valdisholm i Glomma var det befestninger. Navnet Borgesyssel/Borgarsysla ble på 1500- og 1600-tallet fortrengt av Smålenene, men benyttes fremdeles i den geistlige inndeling i Østre og Vestre Borgesyssel prostier.
Skipreider
Borgesyssel var inndelt i 16 skipreider:
Prostier
Borgarsyssel var inndelt følgende prostier (norrønt: prófastdœmi):
Lookout Mountain
Lookout Mountain er en fjellkjede beliggende i det nordvestre hjørnet av den amerikanske delstaten Georgia, det nordøstlige hjørnet av Alabama og langs den sydlige grensen til Tennessee ved Chattanooga. Lookout Mountain var åstedet for det «siste slaget til cherokeene» under det som ble kalt Nickajack-ekspedisjonen, som fant sted på 1700-tallet, så vel som slaget ved Lookout Mountain 24. november 1863 under den amerikanske borgerkrig.
Opprinnelse
Navnet «Lookout Mountain» sies å stamme fra general Andrew Jacksons soldater, men det kommer mer sannsynlig fra cherokee-ordet for «to fjell som ser mot hverandre».
Kurt Goldschmid
Kurt Goldschmid (født 4. august 1919, død 31. desember 1979) var en sveitsisk landhockeyspiller.
Han representerte Sveits under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 7.
Katelyn Garbin
Garbin har Downs syndrom, og var tidligere aktiv RG-utøver i klassen Special Olympics. Hun fikk fem gullmedaljer under Special Olympics 2007 - hun vant 4-kamp, tau, ring, ball og vimpel. Hun var aktiv utøver fram til 2012. Som instruktør trener hun blant andre Emilie Ziegler Søiland, Fride Farestad Spakrud og Maren Iversen.
Våren 2023 debuterte hun i tv-serien Cammo som Kamilla med downs syndrom.
Referanser
<References/>
Pierre Martin Ngô Đình Thục
Pierre Martin Ngô Đình Thục (født 6. oktober 1897 i Phu-Cam i Huế i Fransk Indokina, død 13. desember 1984 i Carthage i Missouri i USA) var katolsk erkebiskop av Huế i Vietnam, og senere tilknyttet en sedevakantistrisk kirke som ble ekskommunisert av den katolske kirke. Han ble forsonet med den katolske kirke før sin død i 1984.
Biografi
Han var medlem av Ngô-familien som styrte Sør-Vietnam i årene frem til Vietnamkrigen. Han var grunnlegger av det katolske universitet i Dalat.
Noen årtier etter sin død hevder tusenvis av menn fra forskjellige uavhengige katolske, sedevakantistiske og nygnostiske grupperinger at de er biskoper som gjennom erkebiskop Martin Ngô Đình Thục står i gyldig apostolisk suksesjon.
Mens Thục var i Roma og deltok på andre sesjon av Det andre Vatikankonsil, skjedde det sørvietnamesiske kuppet i 1963. Da ble hans yngre bror, Ngô Đình Diệm, som var president i Sør-Vietnam, styrtet og myrdet. Thục klarte etter dette ikke å returnere til Vietnam, og levde resten av livet i eksil i Italia, Frankrike og USA.
Alexander J. Dallas
Alexander James Dallas (født 21. juni 1759 i Kingston på Jamaica, død 16. januar 1817 i Philadelphia i Pennsylvania) var en amerikansk advokat og demokratisk-republikansk politiker kjent som landets sjette finansminister i perioden mellom 6. oktober 1814 og 21. oktober 1816 under president James Madison.
Biografi
Dallas ble født på Jamaica, men flyttet sammen med foreldrene til Skottlands hovedstad Edinburgh da han var fem år gammel. Derifra flyttet han videre med familien til London og forsøkte å studere rettsvitenskap, men med begrensede midler måtte han gi opp. Dallas giftet seg i 1780 med Arabella Maria Smith fra Pennsylvania, og året etter flyttet de tilbake til Jamaica hvor han lyktes å bli advokat takket være farens kontakter. På grunn av helsetilstanden til Arabella Maria flyttet de nordover til USA og Philadelphia i 1783.
Pierre Martin Ngô Đình Thục
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alexander J. Dallas
Biografi
Dallas fikk oppdraget med å rapportere De forente staters høyesteretts domsavgjørelser i perioden 1790 til 1800. Han hadde ingen forgjengere som rapportør ettersom høyesteretten var i samling for aller første gang i 1790. Oppdraget var derfor ikke sett på som offisielt, og Dallas måtte selv bekoste rapportene, som i ettertid har blitt kritisert for manglende nøyaktighet. Som sekretær i delstaten Pennsylvania i perioden 1791 til 1801 fikk han utøve seg i guvernørstillingen i den senere delen av 1790-tallet på grunn av guvernør Thomas Mifflins alkoholisme. Dallas var med på å grunnlegge det demokratisk-republikanske partiet i Pennsylvanias, og han arbeidet som distriktsaktor i perioden 1801 til 1814.
Da finansminister Albert Gallatin hadde problemer med å finansiere USAs forsvar under den britisk-amerikanske krigen hjalp Dallas finansministeren ved å skaffe til veie penger til krigføringen mot Storbritannia. Da Dallas selv ble utnevnt til finansminister i 1814 var USA på randen av konkurs, men han lyktes i å få overskudd på statsbudsjettet og kjempet hardt for å kunne grunnlegge en ny nasjonalbank under navnet Second Bank of the United States. Etter at hans tid i James Madisons kabinet var ute i 1816 dro han tilbake til Philadelphia hvor han døde 16. januar 1817.
Hans sønn George M. Dallas ble James K. Polks visepresident i perioden 1845 til 1849. Dallas County i Alabama har for øvrig fått sitt navn etter Alexander James Dallas.