cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Faisalabad
Geografi
Faisalabad tilhører Punjab-provinsen, nordøst i Pakistan. Faisalabad ligger drøyt 120 kilometer i luftlinje vest–sørvest for Lahore og 250 kilometer sør–sørøst for Pakistans hovedstad Islamabad.
Geologi
Grunnfjellet består av tertiære bergarter, samt en plattform av metamorfe og magmatiske bergarter fra prekambrisk tid. Over ligger store løsmasseavsetninger fra kvartærtiden. Dette er restene av tidligere flomsletter ved elvene som har rent ned fra Himalaya. Løsmasseavsetningene er de fleste steder mer enn 300 meter dype. Det øverste jordlaget består av ung, lagdelt, siltig lettleire eller veldig fin sandjord.
Klima
Faisalabad har et steppeklima, etter Köppens klimaklassifisering, med svært varme, fuktige somre og tørre, kalde vintre. Årsnedbøren er liten, med stor variasjon mellom våtår og tørrår. Omtrent halvparten av nedbøren kommer under monsunen i juli og august. Luftfuktigheten er særlig høy under monsunen og om vinteren.
Forhistorie og grunnleggelse
Området var tidligere bevokst av krattskog og i noen grad utnyttet som beitemark. Halvnomadiske stammer kjempet innbyrdes om kontrollen.
Overhøyheten i området har i historisk tid ligget hos rajputene, senere hos Delhi-sultanatet, Mogulriket og Sikhriket. I 1849 tok britene kontroll over Punjab, som dermed ble en del av Britisk India.
I 1870- og 1880-årene begynte britene å anlegge kanaler og jernbane, så området kunne dyrkes med vanning fra elvene, og jordbruksvarer fraktes til utskipningshavnene. Halvnomadene ble helt bofaste, dels ved at kolonistyret kriminaliserte deres tradisjonelle levevis. Bønder fra det sentrale og østlige Punjab flyttet vestover. At Punjab skulle bli delt, var på den tiden en fjern tanke. Mange fikk dyrkingsland som betaling for militærtjeneste.
Den nye markedsbyen Lyallpur fikk en stram byplan, tegnet etter Union Jack, med åtte basarer og et klokketårn i midten. Byplanen dekket et område på 3 kvadratkilometer, og byen var tiltenkt 20 000 innbyggere. Lyallpur ble en egen administrativ enhet på laveste nivå i 1896 og et eget distrikt i 1904.
Den britiske viseguvernøren i Punjab 1887–1892, James Broadwood Lyall, ledet byplanleggingen, og Lyallpur ble oppkalt etter ham. Endelsen -pur betyr «by» på sanskrit. Hinduer og sikher var opprinnelig i flertall i byen.
Delingen av India; industrivekst
I 1951 utgjorde muhajirene halvparten av befolkningen i Lyallpur. Den muslimske innvandringen fikk byen til å vokse raskt og tilføre den rikelig med arbeidskraft. Fra 1941 til 1961 vokste byen fra 70 000 til 425 000 innbyggere, men infrastrukturen hang etter, og mange kom til å bo i slumstrøk.
Da Pakistan ble uavhengig, hadde Lyallpur ett bomullsspinneri. Med mekanisering og statsstøtte ble industrien kraftig bygget ut, og i 1977 hadde byen 140 spinnerier og tekstilfabrikker. Det var i denne perioden at byen fikk tilnavnet «Pakistans Manchester».
Staten investerte også i forskning og undervisning, ikke minst med det store landbruksuniversitet, åpnet i 1961. Det bygde på et landbruksinstitutt som det britiske kolonistyret hadde etablert i 1906. Tekstilindustrien bidrog til at staten i 1959 opprettet et eget tekstilinstitutt, som senere har fått universitetsstatus.
Pakistans føderale myndigheter endret bynavnet til Faisalabad med virkning fra 1. september 1977. Navneskiftet var dels et oppgjør med kolonifortiden, dels for å ære den avdøde kong Faisal av Saudi-Arabia, som hadde stått Pakistan nært i utenrikspolitikken. Navneleddet abad er lånt fra persisk og betyr «bosted» eller «by».
Demografi og samfunn
Ved folketellingen i 2017 hadde Faisalabad by 3,2 millioner innbyggere, mens hele distriktet, med en mengde forsteder, hadde 7,8 millioner. Byen har en ung befolkning; i 2015 var en tredjedel under 15 år.
Nesten hele befolkningen, nærmere 96 % ved folketellingen i 2017, er muslimer. De fleste tilhører sunniislam. Det finnes muslimske sekter, som salafister, med tilhold i byen og overslag til voldelig ekstremisme.
Byen har en kristen minoritet (4 %). De er fordelt på en rekke kirkesamfunn. De kristne i Faisalabad er etterkommere av hinduer og sikher som konverterte i kolonitiden, og som bosatte seg i egne landsbyer i Punjab. De tilhørte en lav kaste i det indiske samfunnet, og etter kristningen ble de daliter, «kasteløse».
Etnisk og språklig er befolkningen svært sammensatt. Ved folketellingen i 2017 hadde 95 % panjabi som morsmål. Urdu er offisielt språk og utbredt som andrespråk, men morsmål for bare 3,5 %. Det tales også pasjto og en rekke andre minoritetsspråk. Engelsk er også offisielt språk og oppfattes som et høystatusspråk, men få har det som morsmål. Det undervises i engelsk som andrespråk fra og med grunnskolen, men språkferdighetene er ofte mangelfulle.
Byutvikling og offentlige tjenester
Den raske befolkningsveksten fører til stor byspredning, spesielt mot nordøst. I 2015 var tre fjerdedeler av hele arealet innenfor bygrensene nedbygd. De lokale myndighetene strever med å holde tritt med byspredningen med teknisk infrastruktur og sosiale tjenester. Det er fortsatt stor boligmangel, og en tredjedel bor i slumstrøk.
Grunnvann og overflatevann fra kanalene er byens viktigste drikkevannskilder. I 2017 hadde knapt 60 % av byens innbyggere tilgang til drikkevann av anbefalt kvalitet. Heller ikke alle husstander har innlagt kloakk eller septiktank, men holder seg med latriner. Forsøpling og grunnvannsforurensning er et helse- og miljøproblem. Svevestøv fra trafikk og industri er også en årsak til mange helseplager.
I 2017 hadde nesten alle boliger innlagt elektrisitet, og de fleste også gass til komfyr og oppvarming. Elektrisitetsforsyningen er mest basert på fossile brensler som olje og gass, samt vannkraft og kjernekraft.
Bykommunen er den viktigste plan- og reguleringsmyndigheten og leverandøren av offentlige tjenester. Under bykommunen finnes egne bydelsstyrer. Det finnes også en egen byutviklingsmyndighet for areal- og transportplanlegging og tekniske tjenester. Skolemyndigheten ligger på distriktsnivå, men de fleste skoler er privat drevet, i samarbeid med det offentlige. Det samme gjelder innenfor helsevesenet.
Utdannelse
Befolkningens utdannelsesnivå er relativt lavt. Mange elever avslutter skolegangen for å arbeide i industrien og bidra til å forsørge familien. I 2014/2015 hadde en tredjedel av arbeidsstyrken ingen utdannelse utover femårig grunnskole, og ytterligere en fjerdedel hadde bare åtteårig grunnskole.
Undersøkelser viser at 50–60 % av kvinnene og 60–70 % av mennene i Faisalabad er lese- og skrivekyndige.
Det viktigste høyere lærestedet er Faisalabads landbruksuniversitet med 35 000 studenter (2021). Det regnes blant Pakistans ledende universiteter. Ytterligere ett offentlig breddeuniversitet med sete i byen har 26 000 studenter (2021). Lahores ingeniør- og teknologifaglige universitet har også en campus i Faisalabad.
Det finnes også flere offentlige og private høyskoler, tekniske skoler og yrkesopplæring på videregående nivå.
Kriminalitet
Kriminalitetsratene i Faisalabad har steget på 2000-tallet, og politistyrken er ikke tilstrekkelig bemannet eller faglig utviklet. Innbyggerne har også lav tillit til politiet, dels fordi korrupsjon blant offentlige tjenestemenn er utbredt. Vinningskriminaliteten og ulovlig narkotikaomsetning er den mest synlige kriminaliteten i gatebildet. Voldtekts- og drapsratene er høye. I 2014 ble det begått 10,4 drap per 100 000 innbyggere i Faisalabad. Til sammenligning var drapsraten 1,1 per 100 000 i Oslo, 12,3 i Mexico by, 15,1 i Chicago og 66,3 i Cali i Colombia.
Samferdsel
Faisalabad er et knutepunkt for vei- og jernbanetrafikk. Motorvei M-4 går fra Multan i sørvest til Faisalabad, der den møter M-2, som forbinder Faisalabad med både Lahore og Islamabad. Pakistan Railways driver både passasjer- og godstrafikk på jernbanen. Byen har en stor omlastingsterminal for gods mellom vei og bane.
De vanlige transportmidlene rundt om i byen er autorickshaw, motorsykkel, bil og buss. Det offentlige driver noe busstrafikk, men kapasiteten er begrenset, så det er vel så vanlig å benytte seg av privatdrevet buss- og drosjetrafikk. Mange pendler også med toget på jernbanestrekningen som løper gjennom byen.
Faisalabad internasjonale lufthavn ligger 15 kilometer sør for bykjernen. Herfra er det ruteflyvninger til pakistanske storbyer og de arabiske gulfstatene.
Næringsliv
Faisalabad er Pakistans nest største industriby, etter Karachi. Det er fremfor alt tekstilindustrien, basert på bomull og silke, men også lærtøy, som driver økonomien. De viktigste eksportmarkedene er Europa og USA. I 2016 stod Faisalabad for over halvparten av Pakistans tekstileksport, til en verdi av 50 milliarder norske kroner.
Byen ligger i et viktig bomullsdistrikt, men det dyrkes også ris, linser, mais, sukkerrør, hvete, raps og frukt, som mango, guava og sitrus, samt en rekke grønnsakssorter. Næringsmiddelindustrien er viktig for økonomien. Det produseres også industrikjemikalier, papir og kartong, maskiner og landbruksredskaper. Mange er også sysselsatt innen handel, transport og tjenesteyting.
Et stort samarbeidsprosjekt mellom Pakistan og Kina, kalt «den pakistansk-kinesiske økonomiske korridor», har stor betydning for næringsutvikling og infrastrukturutbygging i Faisalabad. Det skal knytte det vestre Kina nærmere utskipningshavnene i Pakistan. Prosjektet er en del av Kinas «ett belte, én vei»-politikk.
Faisalabads industriutviklingsselskap (FIEDMC) står bak tre store næringsparker, som til sammen et dekker et areal på drøyt 30 kvadratkilometer. De er Pakistans største spesielle økonomiske soner. Det er etablert mange pakistansk-kinesiske fellesforetak.
Kultur
Matkulturen i Faisalabad er en blanding av panjabiske, mogulske og angloindiske elementer. Sterkt krydret samosa fås både som gatemat og som gourmetmat på restauranter. Annen vanlig gatemat er dahi bhalla, golgappa og pakora. Biryani med en særskilt type ris anses som en spesialitet.
Kunstrådet i Faisalabad, etablert i 1982, er en offentlig institusjon til fremme av kunstformer som billedkunst, litteratur, musikk og scenekunst. Kunstrådets bygning har fasiliteter som auditorium og galleri.
Det holdes i løpet av året en rekke lokale, nasjonale og religiøse feiringer. Blant disse er de årlige blomsterfestivalene, som markerer at våren har kommet. Det er også tradisjon for drageløp, basant.
De største publikumsidrettene er cricket og landhockey. Faisalabad har et cricketstadion, Iqbal Stadium, med plass til 18 000 tilskuere, og et landhockeystadion med plass til 25 000. Disse er vertskap for både nasjonale og internasjonale turneringer.
Det finnes flere offentlige parker, et badeanlegg, en fornøyelsespark og en dyrehage. Herreklubben Chenab Club ble etablert i 1904, den gangen for britiske tjenestemenn, og tilbyr trenings- og rekreasjonsfasiliteter for sine medlemmer.
Evangelia Tsagka
Hun representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun deltok i stafettene.
North American A-27
North American A-27 var et amerikansk angrepsfly basert på treningsflyet AT-6 Texan. A-27 ble utstyrt med en Wright R-1820-75 9-sylindret stjernemotor med en ytelse på 785 hk, en bestykning på i alt fem 7,62 mm mitraljøser ( to i nesen, én i hver vinge og én operert av naviagtøren ) og kunne ta en bombelast på opptil 180 kg.
Prototypen NA-44 ble utstyrt med en Wright R-1820-F52 motor på 750 hk og bakre del av skroget, som på tidligere modeller var kledd med duk, ble nå bygget i aluminium. NA-44, den ene prototypen ble i august 1940 overført til det Canadiske flyvåpenet hvor den uformelt fikk navnet «Super Harvard» på grunn av den kraftige motoren, ble annonsert for eksportsalg, noe som første til bestillinger fra Brasil ( 30 ), Chile ( 12 ) og Thailand ( 10 ). Disse flyene ble levert under betegnelsene NA-69 ( opprinnelig for Thailand ), NA-72 ( Brasil ) og NA-74 ( Chile ) med R-1820-75 motor og en bestykning bestående av fem 7,7 mm mitraljøser ( flyene til Chile med fire, bare én 7,7 mm mitraljøse i nesen ). Flyene som skulle til Thailand ble på grunn av Thailiands forhold til Japan rekvirert av amerikanske myndigheter og overført til USAAC og utstyrt med amerikanske 7,62 mm mitraljøser under betegnelsen A-27.
De 10 A-27 ble operative med 4th Composite Group på Filippinene våren 1941. Av disse var bare fem operative når Japan angrep 7. desember 1941 ( fire var vraket, og én var under reparasjon ). Lite tyder på at de gjenværende ble brukt i kamp, og flere av dem kan ha blitt erobret av japanske styrker.
Spenningsrekke
I den galvaniske spenningsrekken ligger de uedle metallene, som lettest gir og tar imot elektroner på den ene siden som anoder, mens edelmetallene ligger på den andre siden som katoder. Når flere metaller er elektrisk forbundet og ligger neddykket i en elektrolytt, så vil det uedleste metallet løses opp hurtigst. Forskjellen kan måles som spenninger mellom metallene. Denne effekten er grunnlaget for batteriers funksjon.
I skip og båter forbindes skroget til en sinkkloss som ligger åpent i sjøvannet, som er en elektrolytt. Denne spises opp og skiftes derfor fra år til år, mens resten av skroget slik blir beskyttet mot oppløsning. Sinkklossen kalles en offeranode.
Detaljene i rekkefølgen er noe avhengig av omgivelsene (temperatur og aktuell elektrolytt), i motsetning til den elektrokjemiske spenningsrekken, som defineres i forhold til en standardtilstand.
Rekkefølgen nedenfor gjelder for oksygenfattig sjøvann, spenning i Volt. Verdiene kan variere noe, alt etter legeringen. Det går frem at sink-grafitt-batteriet vil ha en spenning på rundt 1,5 V.
Cory Niefer
Cory Niefer (født 18. oktober 1975) er en canadisk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 38 i 50 meter rifle, liggende.
Hallfrid Ravn Klæboe
Hallfrid Angelika Ravn Klæboe (født 13. mai 1870 på Liland i Evenes i Ofoten, død 17. desember 1929 i Evenes) var en norsk forfatter.
Liv og virke
Ved trettiårsalderen arbeidet Hallfrid Ravn Klæboe som telegrafist på Sømnes i Brønnøy. Henimot førtifem år gammel bokdebuterte hun i 1914 med Jens Burkhardt – og andre fortællinger om Nordlandsbarn. Boken består av tre lengre fortellinger som byr på levende miljøskildringer fra nord-norske miljøer. Boken fikk sin direkte fortsettelse i Nordal Fykpaa (1915), der forfatteren har valgt en annen hovedperson, en morløs fattiggutt, til å drive fortellingen videre. Voksent folk fra 1922 rommer en serie småfortellinger for barn. Klæboes roman Janken (1923) skildrer to motstridende jenteskikkelser i et bedrestilt miljø.
Familie
Hallfrid Ravn Klæboe var datter av handelsmann Petter Dass Klæboe og Petrica Jalles Ravn. Hun forble ugift.
Nile Wilson
Nile Wilson (født 17. januar 1996) er en britisk gymnast som konkurrerer i apparatturn.
Janata Party
Janatapartiet (engelsk Janata Party, 'Folkepartiet') er et politisk parti i India grunnlagt i 1977 og slått sammen med Bharatiya Janata-partiet i 2013. Janatapartiet ble grunnlagt av Jaya Prakash Narayan som en valgallianse mellom flere opposisjonsgrupper mot Indira Gandhis kongresspartistyre etter at unntakstilstanden i landet tok slutt, og ble det første partiet til å dann4 regjering ut4n Kongresspariet i et selvstendig India. De viktigste opposisjonsgruppene i alliansen var Bharatiya Lok Dal, Bharatiya Jana Sangh, noen sosialistiske partier og flere utbrytere fra Kongresspartiet.
Ved parlamentsvalget i 1977 stilte Janatapartiet opp under partinavnet til Bharatiya Lok Dal. Da partiet vant valget ble den parlamentariske lederen Morarji Desai den første statsminister i India som ikke tilhørte Kongresspartiet. Charan Singh, partilederen til Bharatiya Lok Dal, ble visestatsminister. Atal Bihari Vajpayee ble utenriksminister.
Regjering
Ved makten utmerket Janatapartiet seg særlig ved en ny utenrikspolitikk. Forholdet til naboene Pakistan og Folkerepublikken Kina, som landet nylig hadde hatt kriger med, ble bedret. Landet gjenopprettet diplomatiske relasjoner med Kina, og i 1979 dro Atal Bihari Vajpayee til Beijing og møtte kinesiske ledere. Etter et ønske om å være helt alliansefritt under den kalde krigen nærmet landet seg også USA, som hadde gitt støtte til Pakistan. I 1978 ble Jimmy Carter den første amerikanske president som kom på offisielt besøk til India. Landene ble enige om å styrke handel og samarbeid om vitenskap og teknologi.
Janatapartiet hadde mindre suksess med sine økonomiske reformer. Det la fram den sjette femårsplanen landet hadde hatt med mål om å øke jordbruksproduksjon og industri på landsbygden. For å styrke nasjonalt næringsliv stilte regjeringen krav om at flernasjonale selskaper måtte inngå partnerskap med indiske selskaper for å virke i landet. Dette førte til at flere selskaper som Coca-Cola og IBM forlot India.
Sammenbrudd
Partiet hadde makten i to år før det revnet av indre splid. Alliansen favnet mange politiske retninger, som sosialistar og fagforeningsledere på ene side og forretningsledere på den andre. Sosialister og sekulære medlemmer av alliansen hadde også vansker med å godta hindutvabevegelsen som flere medlemmer av det tidligere Bharatiya Jana Sangh tilhørte. Da BJS-ledere som Atal Bihari Vajpayee og Lal Krishna Advani fikk valget mellom å forlate den ytterliggående hindutvabevegelsen Rashtriya Swayamsevak Sangh eller å forlate regjeringen, valgte de å forlate den og partiet.
En annen viktig rift var mellom Morarji Desai og Charan Singh, som følte seg forbigått og maktesløs gjennom den hovedsakelig symbolske stilling som visestatsminister. Singh og BLD trakk seg også fra regjeringen, og den 19. juli 1979 trakk Desai seg som statsminister. Charan Singh ble valgt til ny statsminister, men hadde ikke stor nok støtte. Etter å ha vendt seg til Kongresspartiet og Indira Gandhi og blitt avvist, måtte han utskrive nyvalg etter bare tre uker i stillingen. Ved valget i 1980 hadde Janatapartiet kraftig tilbakegang, og tapte 172 parlamentsseter.
Partiet har senere dannet flere utbrytergrupper og endret navn en rekke ganger. Den 11. august 2013 kunngjorde partilederen Subramanian Swamy at Janatapartiet hadde slått seg sammen med Bharatiya Janata-partiet etter et møte med BJP-president Rajnath Singh.
Chrome Hoof
Opprinnelig var gruppen en duo bestående av de to brødrene, men siden 2007 har gruppen rekruttert flere musikere på mange forskjellige instrumenter. Bandet bestod per januar 2010 av ti medlemmer, og hadde instrumenter som saksofon, trompet, fiolin, gitar, bass og trommer.
Chrome Hoof er et stort orkester, og deres musikk spenner over flere varierte musikksjangre som f.eks. metal, elektro, funk, jazz, disco og kammermusikk. Musikken har blitt beskrevet som både progressiv, futuristisk og psykedelisk.
Mario Smash Football
Mario Smash Football (kalt Super Mario Strikers i USA og Japan) er et fotballspill med Mario og andre figurer fra Mario-spillene.
Spillet er ikke i nærheten av å være et ekte fotballspill, fordi det ikke har regler i det hele tatt, man kan gjøre hva man vil med motstanderne, som for eksempel å slå dem ned (straffen for dette er at motstanderen får et «gratis» våpen), og når ballen kommer for nær kanten av banen, spretter den tilbake. I tillegg er det kun fem spillere på hvert lag (en lagleder, tre andre spillere som alle er like, og en Kritter som er målvakt), og spillere har muligheten til å bruke forskjellige gjenstander som våpen, for eksempel bomber, Koopa-skall og bananskall. Sist, men ikke minst, kan lagkapteinen bruke et spesialangrep som kan score opp til to mål på en gang. Alt dette er med på å gjøre Mario Smash Football til et veldig action-fylt fotballspill.
Heksesot
Heksesot er et fenomen der klebrig sot fester seg på overflater i hus. Fenomenet oppstår gjerne der det er benyttet løsemiddelfrie produkter ved oppussing. Fenomenet oppsto første gang på 1990-tallet. De løsemiddelfrie produktene bruker lang tid på avdampingsprosessen og etterlater et klebrig belegg som sot fester seg i, særlig på kalde flater som for eksempel dårlig isolerte yttervegger og der kuldebroer finnes. Fenomenet tiltar ved bruk av peisvarme, stearinlys, sigarettrøyking eller andre sotkilder.
Synderen er TMPD-MIB
Stoffet finnes i enkelte malingtyper, gulvpolish, trykkfarger og andre materialer vi omgir oss med i hverdagen. «Når det er kaldt ute og tørr luft inne, legger dette molekylet seg på gipsveggene og gjenstander av plast, og det blir sort».
Vanlig interiørmaling for tak og vegg inneholder ikke dette stoffet.
Keiserinne Wu Zetian
Keiserinne Wu Zetian av Zhong (forenklet kinesisk: 武则天; tradisjonell kinesisk: 武則天; pinyin: Wǔ Zétiān, født 17. februar 624, død 16. desember 705 i Luoyang) var keiserinne i Kina fra 690 til 705. I realiteten var hun makthaver i Kina i en periode på 40 år, ved at det var hun som fattet vedtakene selv om det formelt var først hennes ektemann, keiser Gaozong av Tang, og deretter hennes to sønner Zhongzong og Ruizong som suksessivt satt på keisertronen. Hun kalte sitt styre for Zhou-dynastiet, og det ble et mellomspill i Tang-dynastiet.
Wu er den eneste kvinnen som formelt har sittet på Kinas keisertrone og hvis navn finnes i den kinesiske keiserrekken.
Liv og virke
Wu Zetian ble født i Wenshi, som er et fylke i Shanxi-provinsen. I oppveksten ble Wu oppfordret av faren Wu Shihou, til å lese bøker og konsentrere seg om skolefag; dette var høyst uvanlig for jenter i datidens Kina. Men Wus far ønsket at datteren skulle bli velutdannet. Hun fikk blant annet undervisning i politikk og retorikk. Utdannelsen omfattet også å lære å spille musikkinstrumenter og skrive poesi..
Ved keiserhoffet
Som fjortenåring ble Wu i 637 en av konkubinene til den regjerende keiser Taizong, altså medlem av hans harem. Da keiseren ble avsatt og døde tolv år senere, ble hun sendt i kloster som buddhistnonne. Dette var det vanlige for keiserlige enker.
Wu fikk fire sønner og én datter med keiser Gaozong. Datteren døde som nyfødt, og Wu anklaget Wang for å ha kvalt barnet. Wang var den siste personen som hadde blitt sett i rommet der barnet lå, og hun hadde heller ikke noe alibi. Wu beskyldte også Wang og moren for å praktisere heksekunst. Wang ble funnet skyldig i alle anklager, noe som førte til at Gaozong skilte seg fra kona og nektet moren å oppholde seg i palasset. Wu ble nå forfremmet til førstekone og keiserinne over Kina. Moderne historikere har lansert ulike teorier om hva som kan ha skjedd. Det er mulig at det faktisk var Wang som hadde tatt livet av Wus datter, men noen historikere mener at det er like sannsynlig at Wu selv hadde drept barnet for å kaste skylden på Wang. Det har også blitt stilt spørsmål ved om spedbarnet døde av naturlige årsaker, eventuelt av kullosforgiftning forårsaket av at det ikke fantes ventilasjon i datidens bygninger som kunne føre avgassene fra ovnene som varmet opp værelsene, vekk fra rommet der spedbarnet lå.
Medkeiserinne, regent, keiserinne, guddom
Keiseren var ved kronisk svak helse. I 660 ble keiseren rammet av et lammende slag, og i 674 ble Wu Zetian gjort til hersker sammen med mannen. Keiser Gaozong og Wu var nå «to-keisere» sammen. Men allerede neste år trakk keiseren seg tilbake fra all politikk og hun ble gjort til regent, og som dette styrte hun i 24 år. Fra 678 var det hun som alene mottok hoffembedsmennene og fremmede utsendinger i det keiserlige palass. Hennes eldste sønn Hoang, kronprinsen, døde uventet i 675, og det ble alminnelig mistenkt at moren hadde forgiftet ham. Den neste kronprinsen, Xian, ble forvist til Sichuan, og der ble han til slutt tvunget av sin mor til å begå selvmord i 684.
Da ektemannen til slutt døde i 683 ble hennes unge sønn keiser (Zhongsong), men han ble avsatt etter bare 55 dager og erstattet med hennes fjerde sønn, keiser Ruizong. Men gutten var mindreårig, derfor fortsatte Wu Zetian forsatte som hans formynderregent.
I 690 abdiserte hennes sønn Ruizong «frivillig» for å bli «keiser-på-vent», og Wu Zetian ble den første kvinne i Kinas historie som åpent satt på keisertronen i sitt eget navn. Hun hadde da allerede regjert i tretti år. For å konsolidere sin makt begynte hun på et terrorvelde, med informanter og nådeløse embedsmenn i sin tjeneste. Hun er også blitt beskyldt for å ha bygd opp et harem av gigoloer, blant dem buddhistmunker.
Men selv de mest fordomsfulle kinesiske historieskrivere har måttet innrømme at hun hadde et talent for å oppdage og knytte til seg dyktige folk som tjente hennes regjering med effeltivitet og lojalitet. Det gikk egentlig fremover med riket i hennes regjeringstid. Økonomien blomstret, den territorielle ekspansjon fortsatte. Målt etter antall husholdninger vokste riket med 60 prosent i løpet av et halvt århundre. På alle vis var Wu Zetians regjering fremgangsrik.
Da et manifest som gikk til personangrep på henne og oppfordret til væpnet oppstand ble opplest for henne, ble hun så imponert av forfatterens om enn giftige så likevel elegante språkførsel, at hun bemerket at hennes ministre hadde forsømt seg stort når de ikke hadde oppdaget dette talent og rekruttert ham til hoffet.
Hun hadde imidlertid ikke antatt den tradisjonelle stillingen som «guddom», som keisere normalt innehadde. Dette gjorde hun i 696, og hadde dermed oppnådd en posisjon fullt jevnbyrdig med sine mannlige motstykkers. Hennes stilling var dermed enestående. Hun flyttet hoffet fra Chang'an til den østlige hovedstad, Luoyang, og satte i gang en rekke store byggeprosjekter. Hun fremmet buddhismen og synes å ha vært delaktig i noen av verdens aller første trykkeriprosesser, særlig i trykkingen av en gammel kort sutra som hadde spådd om en fremtidig kvinnelig hersker.
Zhou dynastiet
Zhou dynastiet ble grunnlagt av Wu da hun ble keiserinne av Kina i 690, og endte med hennes tvungne abdikasjon i år 705. Wu sitt Zhou dynasti, som var oppkalt etter det historiske Zhou dynastiet (1046 – 256 f.Kr.), oppfyller ikke det tradisjonelle konseptet om et dynasti. Dynastier involverer vanligvis arv av herskere fra en familie. Wus Zhou dynasti blir derfor vanligvis ikke sett på som et fullstendig virkeliggjort dynasti, men heller et avbrudd av familien Li sitt Tang-dynasti.
Abdikasjon og død
Hun døde den 16. desember samme år, etter å ha vært holdt i husarrest de siste månedene av sitt liv.
Kildekritikk
De kinesiske historiekrønikers skildringer av keiserinne Wu Zetian bør betraktes med en viss skepsis. Det er gjennomgående slik at kvinner på eller nær keisertronen beskrives svært negativt i eldre kinesiske kilder; det finnes ingen eksempler på at slike mektige kvinner er blitt beskrevet positivt.
Notater
Wu Zetian er avbildet i Wu Shuang Pu (無雙 譜, Oversikt over Uforlignelige Helter) av Jin Guliang.
Simon Marklund
Bo Simon Penny Marklund (født 14. september 1999 i Piteå, Sverige) er en svensk fotballspiller som spiller for.
Georgia Manoli
Georgia Manoli (født 23. april 1983) er en gresk svømmer.
Hun representerte Hellas under Sommer-OL 2004 i Athen, der hun deltok i stafettene.
Deen Dayal
Deen Dayal (født i 1844 i Sardhana nær Meerut i Nort-Western Provinces and Oudh i Britisk India, død 5. juli 1905 i Bombay) var en indisk fotograf. Han fikk en rekke ærestitler og er også kjent som Raja Lala Deen Dayal. Deen er kjent for sine portretter og fotografier av arkitektur, steder og hendelser i kolonitidens India.
Liv og virke
Dayal fikk utdannelse ved Thomason Civil Engineering College i Roorkee. Fotografikunsten var populær i India i andre halvdel av 1800-tallet og en rekke herskere i de mange fyrstestatene støttet fotografer. Deen Dayal var først tilknyttet herskeren av Indore og fikk arbeid i Indore Public Works Department. I 1884 ble Dayal utnevnt til hoffotograf i staten Hyderabad. Nizamen av Hyderabad ga Deen ærestittelen raja.
Han knyttet forbindelser til mange ledende personer og var fotograf ved fyrsten av Wales' besøk i India i 1875. Han var også offisiell fotograf ved visekongenes reiser i India og ved Delhi-durbaren i 1903. Han drev fotoatelier i Bombay, Indore og Secunderabad.
Indira Gandhi National Centre for the Arts i Bombay har bevart en samling av glassplatenegativer av Deens fotografier.
Shanghairussere
De fleste av dem hadde kommet fra den russiske delen av Det fjerne østen, de «hvite» russere med japansk assistanse hadde klart å holde seg frem til høsten 1922.
Allerede mot slutten av 1800-tallet kom de første russere til Shanghai. Det kom i gang en fast skipsrute mellom Shanghai og Vladivostok, og russiske kjøpmenn slo seg til i Shanghai og livnærte seg særlig med te handel. Et russisk konsulat ble åpnet i 1896. Rundt 250 russere var bosatt i Shanghais internasjonale bosetning i 1905.
Men storinnrykket kom fra Vladivostok da den provisoriske Amurregjeringen brøt sammen mot avslutningen av den russiske borgerkrig. Bare i admiral Starks skvadron kom det med mange tusen hvite russere fra Vladivostok til Shanghai i 1922. Mange harbinrussere kom etterhvert fra Mandsjuria i løpet av de påfølgende år, lokket av forlydender og den økonomiske vekst der. Noen reise til Paris eller Berlin viste seg å være umulig for de aller fleste, så for mange var ikke Shanghai første valg. Men Shanghai var ofte eneste mulighet på grunn av at innreise dit ikke krevde verken visum eller arbeidstillatelse. Av samme grunn strømmet senere mange jøder på flukt fra nazistene til byen.
Mange av russerne holdt til rundt vestre ende av gaten Nanjing lu i det som i dag er distriktet Jing'an, der det fremdeles (2002) overlever spor etter dem som pelsforretningen Nr. 1 Xibilia (=Sibir) og Shanghai Kafei-hus. Ellers var det en betydelig russisk bosetning i Avenue Joffre i den franske konsesjon.
De første shanghairusserne måtte tilpasse seg vanskelige levekår. Sovjetregjeringen hadde fratatt alle russiske emigranter deres statsborgerlige rettigheter i 1921, og det eneste reisedokumentet de fleste av dem kunne oppvise var Nansenpass, utstedt av Folkeforbundet. Til forskjell fra andre utlendinger i Kina nøt de ingen ekstraterritoriale rettigheter, som ellers tilerkjente utlendingene i Shanghai immunitet fra vanlige kinesisk lokal lov og rett. I tillegg var det vanskelig for dem å gå inn i det vanlige yrkesliv. Utlendinger i Shanghai måtte kunne gjøre seg godt forstått på enten engelsk eller fransk, og det var mer enn de fleste russerne klarte. Hele familier ble avhengige av hustruers og døtres inntekter som taxidansere (dansepartnere til utleie). En undersøkelse utført for Folkeforbundet i 1935 skal ha konkludert at rundt 22 prosent av alle Shanghais russiske kvinner mellom 16 og 45 var i noen grad innblandet i prostitusjon.
Mange eksilrussere etablerte seg med restauranter i det område som ble kjent som Lille Russland, og russiske musikere (som for eksempel den svenskættede Oleg Lundstrem) oppnådde en viss dominans innen det utenlandske orkestermiljø i byen. En kjent russisk sanger, Aleksander Vertinskij, flyttet fra Paris til Shanghai; og Fjodor Sjaljapin turnerte i Shanghai. Vladimir Tretchikoff, «kongen av kitsj», tilbragte sine ungdomsår i byen. Russiske lærere underviste innen teater og dans. Den engelske ballerinaen Margot Fonteyn studerte som barn i Shanghai under russiske instruktører; én av dem, George Gontcharov, hadde tidligere danset i Bolsjojteateret i Moskva. Men det var de russiske kvinners bidrag i underholdningsindustrien som gav byen mye av sitt eksotiske rykte i mellomkrigstiden.
Under den japanske okkupasjon av Shanghai opprettet de nye myndigheter et eget byrå for russerne; det utstedte de nødvendige identifikasjonspapirer for bosted, arbeid og reise. shanghairusserne måtte velge mellom sovjetisk statsborgerskap eller fortsatt status som statsløse. De statsløse russerne ble offisielt favorisert av byrået, men i virkeligheten stolte man ikke på dem, de ble gjerne mistenkt for å spionere for Sovjetunionen. De ble også gjerne innkalt til arbeidstjeneste for hæren nær grensen mot Sovjetunionen. Etter 1941, da Sovjetunionen og Nazityskland skilte lag og ble fiender, ble situasjonen for shanghairusserne enda mer utsatt. For bedre å skjelne mellom de antiibolsjevikiske russere og sovjetrusserne ble de førstnevnte beordret å bære et nummerert aluminiumsmerke i tsarens farger på sine klær.
Etter annen verdenskrig flyktet shanghairusserne i 1949 fra kommunistene til en flyktingeleir på øya Tubabao i Filippinene og derfra til USA eller Australia.
De russiske minnesmerker i Shanghai unnslapp ikke kulturrevolusjonens herjinger mot slutten av 1960-årene. Statuen av Aleksandr Pusjkin, som var blitt avduket på hundreårsdagen for dikterens død, ble smadret av rødegardistene i 1966. Den ble restaurert i 1987.
Den ortodokse St. Nikolai-katedralen, som ble innviet i 1933 og rikt dekorert med fresker, ble først omgjort til en fabrikk for vaskemaskiner, og senere omgjort til restaurant. Byregjeringen avsluttet leieavtalen til restauratøren i 2004.
Sean Stone
Sean Ali Stone (født i New York City i New York) er en amerikansk filmregissør, produsent, fotograf, manusforfatter og skuespiller.
Coruscant
Coruscant (uttales //) er navnet på en fiktiv planet i Star Wars universet. Planeten ligger i hjertet av galaksen, og var høysete for Den galaktiske republikken. Gjennom tusener av år hadde planeten blitt en eneste stor by som dekket hele overflaten, med ragende skyskrapere. Planeten var også hjemstedet for den mektige Jediordenen, som bevarte freden i galaksen. Dette opphørte da Det galaktiske imperiet tok over planeten og senere resten av galaksen. Coruscant blir regnet som den viktigste planeten i galaksen, bevist av det faktum at koordinatene er (0,0,0).
Geografi
Planetens hav har blitt fjernet og lagt i vannreservoarer under bakken for fremtidig bruk. Den eneste synlige delen av vann er Vestsjøen, som blir brukt av turister og andre besøkende. Den eneste andre synlige delen av landmassen som er urørt er toppen på Manarai-fjellene, som ligger nært Det imperiale palasset. Antallet på planetens befolkning er anslått til å være 1 billion. Siden det ikke er noe vann igjen på overflaten, har ingeniørene bygd et komplekst rørsystem som pumper vannet fra polisen til alle bydelene på planeten. Et problem er de enorme mengdene av karbondioksid som befolkningen skaper hver dag. Store «luftrensere» er derfor plassert i bane rundt planeten for å fjerne gassene. «Galaktisk standardtid» ble opprettet på Coruscant og bygger på Coruscants døgn, som er 24 timer med 368 dager i året.
Den galaktiske by er delt opp i flere tusen bydeler, som igjen er delt opp i nummererte sektorer. Større deler av planeten er avsatt til kun industriell bruk. Den største av dem heter The Works. Der produserte man deler til romskip, droider og byggematerialer, som ble lagd i voldsomme mengder i flere hundre år. Men det ble omsider slutt, og området ble overtatt av kriminelle, slik at folk flest holdt seg unna det. The Works var en møteplass for sithene Darth Sidious og Grev Dooku.
Historie
Siden 25000 f.s.y. (før slaget ved Yavin) var det en global by som dekket det meste av Coruscants overflate. Nye bygninger ble bygd på de gamle, og det var snart ikke mer synlig land igjen. I byens undernivå hersker mørke, forurensning og kriminalitet. Høyere oppe er det rådhus og andre mer velstående bygninger. Coruscant er mest sannsynlig hjemverdenen til menneskene i galaksen. Under klonekrigen invaderte separatistenes hær byen, og forårsaket stor skade på de bevaringsverdige bygningene under beleiringen og kampen mot republikkens hær. Separatistenes stjerneflåte iverksatte også massiv bombing av byen. Under Imperiets styre fikk Coruscant navnet Det imperiale senter, og Den galaktiske by fikk navnet Imperiets by. Ikke-menneskelige arter ble forflyttet fra bydelen og måtte bo i egne bydeler i Imperiets by. Den grådige Keiseren begynte å forme Coruscant etter sitt eget ønske, med blant annet et massivt overvåkningssystem over hele byen. Det ble også plassert skjoldgeneratorer over hele Coruscant. De utløste stormer som gav byen et gotisk utseende som gjenspeilte desperasjonen til mange innbyggere under Keiserens herredømme. Keiseren fikk også Republikkens palass gjenreist og gav det navnet Det imperiale palass. Palasset var en veldig bygning og et av de største byggverkene på Coruscant. Etter Keiserens død fikk den delen av befolkningen som var blitt rammet av Imperiets urett sin oppreisning. Palpatines død ble også feiret med et veldig fyrverkeri, og hans statue ble revet.
Men noen av keiserens krigsførere hadde ikke gitt opp, og blant dem var Ysanne Isard som hersket over Det Imperialske Senteret. Isards herredømme ble avbrutt av krangelen mellom de andre krigsførerne og Den Nye Republikken. Før hun forlot Det Imperialske Senteret forgiftet hun byens vannreservoarer med det dødelige Krytos viruset, som bare angriper ikke-menneskelige arter. Men Den Nye Republikken fikk fjernet viruset og frigjorde Det Imperialske Senteret, og gav det tilbake sitt gamle navn, Coruscant. Isard brukte sin skjulte stjernekrysser, Lunsankya til å unnslippe, under flukten ble millioner drept og en stor del av bylandskapet ble ødelagt før hun til slutt for over i overlysfart og forsvant.
Fotnoter
<references group="lower-alpha"/>
Eksterne lenker
Lista över platser i Star Wars
Federico Pizarro (håndballspiller)
Federico Pizarro (født 7. september 1986) er en argentinsk håndballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på tiendeplass med det argentinske landslaget.
Kertsjstredet
Kertsjstredet, eller Kertsjsundet, (russisk: Керченский пролив – Kertsjenskij proliv, ukrainsk: Керченська протока – Kertsjenska protoka, krimtatarisk: Keriç boğazı) er et sund eller strede mellom Svartehavet og Azovhavet, og som skiller Kertsjhalvøya på Krim i vest fra Tamanhalvøya i øst.
Den viktigste havna er byen Kertsj, som har gitt navn til stredet. I antikken ble det kalt Kimmeriske Bosporos, som ga navn til Det bosporanske rike. Det andre Bosporos, som skiller Europa fra Asia, ble omtalt som enten Trakiske Bosporos eller Khalkedoniske Bosporos.
På Krasnodar kraj-siden av stredet ligger Tamanbukten, og i sør en demning på 2,8 km som ble bygd av russerne i 2003. I nord ligger Tsjusjka, en lang og smal halvøy. Russland begynte byggingen av en stor havn for frakt i nærheten av Taman, som er den viktigste russiske bosetningen ved stredet.
Stredet er rundt 45 km langt, 4,5 til 15 km bredt og opp til 18 meter dypt. I antikken synes det som om en gruppe av øyer ble sammenføyd ved tilsilting fra elven Kuban (i antikken kalt for Hypanis). Romerne kjente stredet som Bosporus Cimmerius, fra dets greske navn, Κιμμέριος Βόσπορος, Kimmérios Bosporos. Navnet æret kimmeriere, steppenomader som oppholdt seg i nabolaget.
Kertsjbroen over Kertsjstredet er en bro som knytter Russland sammen med Krim. Arbeidet ble startet i desember 2015, etter den russiske anneksjonen av det ukrainske Krim, og den ble åpnet for biltrafikk 15. mai 2018, syv måneder før planlagt ferdigstillelse 18. desember 2018. Den ble åpnet for jernbanetrafikk i 2019. Firmaer og privatpersoner som hadde bidratt til å brygge broen ble satt på sanksjonsliste av Den europeiske union, grunnet Russlands anneksjon av Krim.
Sparbu stasjon
Sparbu stasjon ligger til Nordlandsbanen i Steinkjer kommune i Trøndelag. Stasjonen ble åpnet som Sparbuen i 1905 da Hell–Sunnanbanen ble tatt i bruk til Sunnan. I 1910 fikk den dagens navn.
Stasjonsbygningen er tegnet av Paul Armin Due.
I 1997 ble stasjonsbygningen solgt.
Kaare Tronitz Refsland
Kaare Tronitz Refsland (1909-1981) var en norsk maler og barnebokforfatter fra Egersund.
Han var utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole og ved Carl von Hannos malerskole. Han hadde stor produkjon av malerier, akvareller og tegninger. Han begynte sitt forfatterskap som 58-åring.
Han holdt på med en bok da han omkom. Han døde som følge av en husbrann i sitt hjem 17. januar 1981.
Haiti under Panamerikanske leker 1967
Haiti under Panamerikanske leker 1967. Haiti deltok i de femte Panamerikanske leker som ble arrangert i Winnipeg mellom 23. juli og 6. august 1967. De vant ikke noen medaljer.
Javier López
Javier López (født 15. mars 1989) er en spansk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hans beste resultat var nummer 35 i 50 meter rifle, liggende.
Challenger 1
Historie
Challengers opprinnelse er fra Shir 2, som opprinnelig ble utviklet for Iran. I mars 1983 leverte Royal Ordnance Leeds (senere overtatt av Vickers) de første vognene til den britiske hæren. I alt 420 ble bygget.
Teknisk
Vognføreren sitter framme i skroget. Skytteren og vognkommandøren sitter på tårnets høyre side og laderen på venstre side.
Five Leaves Left
Five Leaves Left er det første av tre album fra den britiske musikeren Nick Drake. Det ble ikke utgitt singler fra albumet. Albumet ble rangert på 85.-plass da Channel 4 hadde en undersøkelse for å rangere de hundre beste albumene gjennom tidene. I 2003 kom albumet på 283.-plass da magasinet Rolling Stone kåret de 500 beste albumene noensinne.
Challenger 1
Teknisk
Challenger bruker Chobham-panser både i skroget og i tårnet.
Magnar Birkeland
Magnar Birkeland (født 27. mars 1971) er en musiker, komponist, arrangør og produsent fra Sauda. Han er mest kjent som keyboardist for Kristian Valen gjennom mange år, men er også låtskriver og keyboardist i jazzfunk/fusionbandet Obsession og Vigdis Eidsvåg Band. I tillegg har han gitt ut musikkalbum under eget navn, der han blant annet har benyttet en rekke anerkjente norske studiomusikere og sangere.
Five Leaves Left
Navnet på albumet skal være fra en melding som var inni sigarettpapiret Rizla, som advarte folk om at det bare var fem papir igjen. I dag (2005) står det «There's only 10 left» istedenfor «Five leaves left».
Magnar Birkeland
Han har også samarbeidet med en rekke kjente musikere, og turnert som keyboardist med både eget band og Vigdis Eidsvåg Band.
Challenger 1
Teknisk
Kanonen er en 120 mm Royal Ordnance L11A5 riflet kanon, også i bruk i Chieftain. Den kan eleveres fra -10° til +20°. Ammunisjonen inkluderer APDS-T, APFSDS-T, HESH, røykgranater og kaldgranater. En 7,62 mm mitraljøse er montert koaksialt med hovedskytset, og en til er montert ved vognkommandørens luke på tårntaket.
Motoren er en Perkins Condor V-12 som yter 1 200 hk ved 2 300 omdreininger i minuttet. Den er montert bak i skroget og forsynes av dieseltanker på 1 592 liter.
Five Leaves Left
Det har også vært spekulert i om navnet kommer fra O. Henrys novelle The Last Leaf, der en kvinne sier at hun kan dø lykkelig når alle bladene på treet hennes har falt. Hun sier deretter at det ikke er lenge til siden det bare er fem blad igjen på treet. Samuel Becketts teaterstykke Mens vi venter på Godot, der handlingen foregår under et ensomt tre ved en landevei, inneholder linjen «The tree has four or five leaves».
Magnar Birkeland
Birkeland har spilt aldersbestemte landskamper i fotball for Norge på guttelandslaget og U21-landslaget, mens han spilte klubbfotball for henholdsvis og i 1. divisjon for.
Five Leaves Left
Sporliste
Alle sangene er fremført og skrevet av Nick Drake.
Luftens dæmoner
Luftens demoner ble opprinnelig spilt inn som en stumfilm, men deler av filmen ble spilt inn på nytt etter lydfilmens inntog. Dette, kombinert med dramatiske flyscener og scener innspilt i farger, gjorde at den endte opp som den dyreste filmen som til da var produsert, med kostnader på 3 950 000 dollar. Denne rekorden stod frem til den ble slått med en million dollar for produksjonen av Tatt av vinden (1939).
Five Leaves Left
Medvirkende
Nick Drake synger og spiller akustisk gitar om ikke annet er indikert.
Pla de l’Estany
Pla de l'Estany er et comarca i Catalonia, hvis hovedstad er Banyoles.
Five Leaves Left
Medvirkende
«Time Has Told Me»
Luftens dæmoner
Handling
Roy (James Hall) og Monte Rutledge (Ben Lyon) er to meget forskjellige brødre som studerer ved Oxford-universitetet da første verdenskrig bryter ut. Rolige og pliktoppfyllende Roy er svært forelsket i kjæresten Helen (Jean Harlow). Broren Monte derimot er en uansvarlig kvinnebedårer. Den tyske studenten Karl (John Darrow) er bestekamerat med dem begge.
Pla de l’Estany
Det grenser i nord til Garrotxa og Alt Empordà og sør til Gironès.
Five Leaves Left
Medvirkende
«River Man»
Luftens dæmoner
Handling
Under første verdenskrig befinner de tre kameratene seg på hver sin side i krigen. Karl blir innkalt til det tyske forsvaret, mens de to brødrene verver seg til det britiske flyvåpenet. Roy ønsker å tjene landet sitt, mens Monte verver seg for å få et kyss fra en jente på rekrutteringsstasjonen. I et selskap like etter blir Monte introdusert for Helen, og de to havner til sengs uten at Roy får vite om det.
I mellomtiden tjenestegjør Karl om bord i en Zeppeliner som har i oppdrag å bombe London. Karl saboterer oppdraget på grunn av sin kjærlighet til England, men før hans overordnede oppdager dette, angripes de av britiske fly, blant dem Roy og Monte. Selv om britene vinner dette slaget, blir brødrenes fly skutt ned, noe som gir Monte sterk angst.
Five Leaves Left
Medvirkende
«Three Hours»
Arthur Limpus
Arthur Henry Limpus (født 7. juni 1863, død 3. november 1931) var en admiral i Royal Navy som endte som Admiral Superintendent ved Malta Dockyard.
Luftens dæmoner
Handling
Etter hvert begynner ryktet å gå om at Monte er en feiging, noe hans bror gjerne vil ha slutt på. Roy og Monte melder seg derfor frivillig til et farlig bombetokt over Tyskland, et oppdrag de sannsynligvis ikke kommer til å overleve. Før avgang ønsker Roy å ta farvel med Helen, men finner henne sammen med en annen mann. Hun ydmyker ham offentlig og avslutter forholdet.
Five Leaves Left
Medvirkende
«Way to Blue»
Pla de l’Estany
Pla de l'Estany har 29 645 innbyggere og et areal på 262,83 km².
Luftens dæmoner
Handling
Brødrenes bombetokt lykkes, men flyet deres skytes ned, og de blir tatt til fange av tyskerne. De får valget mellom å bli drept eller røpe informasjon som kan skade deres egne soldater. Monte ønsker å snakke, så Roy blir tvunget til å drepe sin bror for å redde tusenvis av britiske soldater. Han blir selv drept til slutt, da han nekter å gi informasjon.
Five Leaves Left
Medvirkende
«Day is Done»
«'Cello Song»
Luftens dæmoner
Handling
Like etterpå angriper britiske soldater den tyske fronten.
Arthur Limpus
Karrière
Han ble kaptein i Royal Navy den 31. desember 1896, og ble kommandant på krysseren HMS Gibraltar i mars 1901, marinens medlem av Ordnance Committee i juli 1905 og kommandant for slagskipet HMS Albion i oktober 1907. Han ble admiral den 23. januar 1909, og Admiral Superintendent av Malta Dockyard i september 1914 under første verdenskrig. Han ble forfremmet til viseadmiral den 14. september 1914 og til admiral den 30. januar 1918.
Pla de l’Estany
Kommuner
Pla de l'Estany er delt inn i følgende 11 kommuner (municipis):
Five Leaves Left
Medvirkende
«The Thoughts of Mary Jane»