cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grytviken kirke
«Larsens prester» og deres virke
Løken ble lønnet av C.A. Larsen privat, og verken han eller kirken i Grytviken stod formelt under Den norske kirke. Likevel var begge opptatt av at kirken ikke skulle skille seg fra kirken i Norge i lære eller liturgi, og anså den som en del av Den norske kirke. Løken anså seg å være under biskopen i Kristianias tilsyn, og hadde også fått med seg en kirkebok fra denne biskopen.
Da Løkens kontrakttid i Grytviken gikk mot slutten bad Larsen konen om å finne en ny prest til kirken. Han sa at dette var en avtale «mellom vedkommende og mig personlig, da Pesca ikke vil have noget med Kirken eller Presten at gjøre». Siden han nå var klar over at han selv måtte bekoste presten, ville han ikke gi like mye i lønn som Løken hadde hatt.
14. mars 1914 kom stasjonens neste prest, Fridtjof Zwilgmeyer, til Grytviken. Dette gjorde at han og Løken var sammen i Grytviken i to og en halv måned, før Løken dro hjem til Norge 4. juni. Zwilgmeyer var teologisk student, og hadde gjort ferdig to år av studiene før han kom til Grytviken. Man vet ikke mye om Zwilgmeyers tid på øya, men fra de rapportene man har, kan det se ut som om også han opplevde liten interesse for kirkelig arbeid. Han var i Grytviken fram til 4. juli 1916. Etter dette var det i lang tid ikke prest i Grytviken. Kirken ble fremdeles brukt i ulike anledninger, og særlig biblioteket skal ha vært populært. Man vet at en teologistudent ved navn Jon Foen hadde en dåp i kirken 3. mars 1918, men det er uklart om han gjorde andre tjenester der.
I 1914, et halvt år før kontraktstiden var over, dro C.A. Larsen fra Grytviken for godt etter en bitter krangel med selskapet som eide stasjonen. Han snakket senere ofte om pengene han hadde gitt til kirke og bibliotek i Grytviken, og mente at det var vel anvendte penger, selv om han, i likhet med Løken, opplevde at det ikke var interesse for åndelige ting. Biblioteket ble derimot en suksess.
Sjømannsmisjonens prester
På midten av 1920-tallet ble det igjen aktuelt med en prest for hvalfangerne på Sør-Georgia. I prosessen fram mot en utnevnelse tilbød Hvalfangerforeningen seg å betale utgiftene til en prest, og Den Norske Sjømannsmisjon tok på seg oppdraget å finne presten. Til oppgaven ble den 24 år gamle Fredrik Knudsen utnevnt. Han hadde blitt ordinert allerede som 23-åring, og var konstituert som sogneprest i Johanneskirken i Bergen da han ble utnevnt.
Knudsen dro til Grytviken sammen med mannskapene som skulle arbeide der den påfølgende fangstsesongen, og kom til stasjonen i oktober 1925. Knudsen var optimistisk med tanke på det som møtte ham i Grytviken, og holdt gudstjeneste allerede første søndag etter at han kom.
Knudsen ble fort klar over at tjenesten i Grytviken var annerledes enn det en normal sjømannsprest møtte. For det første var ikke folk der sjømenn, men mange former for håndverkere og arbeidsfolk. I tillegg jobbet folk lange skift og hadde tidvis mye overtidsarbeid. I tillegg oppdaget han det samme som Løken hadde oppdaget, nemlig at folk ikke var særlig interessert i det som skjedde i kirken, men at «[d]e aandelige interesser blir [...] anvist til en bakgrundsplass».
Han gikk løs på oppgavene med friskt mot, og valgte å fokusere på «det humane», men ble etterhvert oppgitt over miljøet han møtte. Derimot trivdes han bedre i Husvik der han også hadde møter. Her følte han at han møtte mer lydhøre ører.
Trivselen ble ikke bedre, til tross for at han hadde et lysbildeforedrag som samlet godt med folk, og han rapporterte i desember at prestens hovedkvarter burde flyttes fra Grytviken til Strømnes. Han skriver samtidig at han ikke ser at han er i stand til å fylle oppgaven han er satt til på øya og at han derfor bare vil bli der denne ene sesongen.
Blant folk på øya var derimot inntrykket av Fredrik Knudsen bedre. I et brev til Sandefjords Blad skildres han som en «brennandes kjekk kar» og det blir sagt at han trakk fulle hus på møtene sine. Etter hvert samlet det seg også en gruppe kristne til jevnlige møter i Prince Olav Harbour hvor det også ble bygd et slags bedehus til formålet. Knudsen ble også oppfordret til å bli en sesong til. Formannen i Hvalfangerforeningen bad ham gifte seg og ta med seg kona til øya, noe Knudsen ikke var enig i. «Syd Georgia er intet sted for damer, og allermindst for en prestefrue», skrev han. Beslutningen om å dra hjem ble styrket av at en avis i Sandefjord og Tønsbergs Blad trykker noe av brevene han hadde sendt hjem til Norge.
I sin sluttrapport til Sjømannsmisjonen melder Knudsen at han hadde 24 gudstjenester på øya. På disse gudstjenestene kom det tilsammen rundt 1400 mennesker. Han hadde 12 møter der det kom rundt 1230 besøkende tilsammen, og i tillegg foredrag og lysbildekvelder som ble godt besøkt.
Fredrik Knudsen oppfordret til fortsatt prestetjeneste på øya, men Hvalfangerforeningen ville ikke finansiere dette lenger, kanskje delvis på grunn av Knudsens raske hjemreise. Sjømannsmisjonen fikk beskjed om at Hvalfangerforeningens styre enstemmig bestemte å avslutte prestehold på Sør-Georgia i et møte 26. mai 1926, noe Sjømannsmisjonen i sitt organ Bud og Hilsen sa at de var sikre på at «vil vække stor sorg blant de mange som herefter skal sende sine nærmeste der ned, langt borte fra hjem og kirke.» Samme måned avsluttet Knudsen sitt engasjement.
Også på Sør-Georgia ble Eika en populær mann. Han engasjerte seg sterkt i å arrangere turneringer og instruere i fotball. Han arrangerte turneringer mellom de fem hvalfangerstasjonene på øya, og fikk satt i stand fotballbaner, og knyttet på den måten kontakter som gjorde at flere kom på gudstjenestene hans. Han arrangerte også engelskkurs for mannskapene, og mente at den direkte kontakten med folk på øya var den viktigste delen av tjenesten. Samtidig hadde han bibeltimer og gudstjenester. Til forskjell fra Knudsen fant han seg godt til rette mellom folk på øya, og skrev i Bud og Hilsen i juli 1930 at «det var en stor glede at faa være med dem til Syd Georgia som prest.»
Eika argumenterte ovenfor Sjømannsmisjonen at de burde bekoste at han var der minst en sesong til, og han hevdet at den økonomiske situasjonen ville bedre seg. Dette fikk han rett i, og da han tok til med sin andre sesong fikk Sjømannsmisjonen økonomisk støtte til prestestillingen fra flere av selskapene som var i aksjon på øya, inkludert Pesca som hadde nektet å samarbeide om dette med C.A. Larsen.
Hans andre sesong på Sør-Georgia ble svært annerledes enn den første da hvalfangstindustrien, som resten av verdensøkonomien, var rammet av krise. Etter sesongen ble det ett års pause for stasjonene på øya, og prestetjenesten ble avviklet for godt. Eika dro videre som sjømannsprest i Buenos Aires da han forlot Grytviken i april 1931. Der møtte han mange av de samme folkene som han hadde fått kontakt med i Grytviken.
Kirkens videre bruk var i hovedsak til begravelser der det som regel var den britiske magistraten som forrettet. Kirkeboken Kristian Løken hadde hatt med seg ble fremdeles delvis ført, i hovedsak av bestyreren. Også prester fra Royal Navy brukte kirken fra tid til annen, og domprosten i Christ Church Cathedral i Stanley på Falklandsøyene avholdt en begravelsesseremoni for Ernest Shackleton fra kirken i 1932. I tillegg til begravelser ble kirken brukt på julaften.
Sjømannsmisjonen sendte på 1950-tallet ut diakoner med de flytende hvalkokeriene, og i sesongen 1958-59 sendte de også en diakon til Sør-Georgia. Johan Schrøder Lunde ble stasjonert i Husvik hvor han ble fram til 1961. Siden han var stasjonert i Husvik i stedet for Grytviken ble kirken lite brukt i denne perioden, men den var i bruk i høytider. Langfredag, 31. mars 1961 holdt Schrøder Lunde gudstjeneste i Grytviken kirke. Dette skulle bli den siste gudstjenesten i kirken mens det var hvalfangst fra øya. Omtrent 30 mennesker møtte fram til denne gudstjenesten.
Britisk bruk av kirken og restaurering
3. april 1982 ble King Edward Point, ikke langt fra Grytviken, okkupert av argentinske styrker som en del av Falklandskrigen. Sivilbefolkningen søkte da tilflukt i Grytviken kirke i håp om at kirkefreden skulle bli respektert. Da britene gjenerobret det tapte territoriet ble det stasjonert britiske soldater på King Edward Point. Disse tok i bruk kirken i Grytviken fra tid til annen til gudstjenester og seremonier. Sammen med British Antarctic Survey (BAS) vedlikeholdt de også bygget. Samtidig fikk kirken oppmerksomhet fra turister og fra Erkebiskopen av Canterbury, som etterhvert hadde fått eierskapet til kirken.
One Touch of Nature
One Touch of Nature har flere betydninger:
Grytviken kirke
Britisk bruk av kirken og restaurering
Sammen med guvernøren på Falklandsøyene jobbet stiftelsen med å etablere et museum for Sør-Georgia, og man ble enige om at kirken skulle inngå i prosjektet.
Britiske soldater hadde stått for vedlikehold av kirken siden 1983, og i 1992 ble prosten i Stanley sendt til kirken av erkebiskopen i Canterbury for å undersøke tilstanden. Han fant da at det var stort behov for utbedringer. I 1994 kom George Carey, erkebiskopen av Canterbury, til Norge. På forhånd hadde han skrevet brev til Sigurd Osberg, biskop i Tunsberg, og bedt om hjelp til å skaffe penger til restaurering av kirken. Den britiske ambassaden hadde kontaktet det norske utenriksdepartementet med samme forespørsel uten at det så langt hadde gitt resultat.
På bispedømmekontoret i Tønsberg tok man kontakt med minnestiftelsen, og sammen – og i fellesskap med hvalfangerforeninger rundt Oslofjorden – arrangerte de seminaret «Øya og kjærka» i september 1994. Seminaret hadde utenlandske gjester som prosten i Stanley og direktøren for museumsprosjektet Nigel Bonner.
Fra bispedømmehold fikk man også samlet inn penger. Man fikk 50 000 fra et fond Pesca var i ferd med å avslutte, Solveig G. Jacobsen som ble døpt i kirken i innvielsesgudstjenesten gav 10 000 og gjennom arbeid opp mot utenriksdepartementet fikk man ytterligere 100 000 kroner. Man søkte også Riksantikvaren om midler, og fikk etterhvert £ 15 000 derfra. Jotun fabrikker gav malingen som det var behov for og myndighetene på Falklandsøyene gav 240 000 kroner. Også turoperatører og turister hjalp til, og man hadde til slutt 680 000 kroner til restaurering av kirke og gravplasser.
Tim og Caroline Carr hadde på dette tidspunktet flyttet til Grytviken i funksjon av å være kuratorer for museet. Tim Carr utarbeidet en totalplan for restaureringen, og reparerte personlig, og alene, taket på kirken, et område av bygget som var særlig skadet. Ekteparet ledet restaureringsarbeidet men også folk fra BAS og militæret hjalp til i arbeidet. Det ble blant annet stilt militært helikopter til disposisjon, noe som lettet arbeidet betraktelig.
Øyas Venner og nyvigsling
Da restaureringsarbeidet nærmet seg slutten ble det satt i gang et arbeid med å arrangere en fellestur til Sør-Georgia, både slik at folk kunne besøke plassen de hadde jobbet og bodd og for at folk skulle få muligheten til å besøke graver på øya. Interessen for turen var så stor at det måtte arrangeres to turer i begynnelsen av 1999. Den første turen gikk i januar, og hadde også en offisiell oppgave da man skulle gjenvigsle kirken i Grytviken. Biskop Osberg skulle stå for oppgaven, men ble forhindret fra å dra, slik at domprost Magne Storli ble den som stod for den kirkelige representasjonen på turen. Rundt femti mennesker var med på turen, og 16. januar 1999 kom de til Grytviken etter å ha vært innom andre plasser på øya tidligere.
To dager tidligere hadde kirken blitt brukt i nyoppusset stand for første gang, da Alistair McHaffie, prosten i Stanley, hadde viet et ektepar i kirken. De ønsket også en norsk velsignelse av den norske presten, og denne velsignelseshandlingen ble den første kirkelige handlingen i kirken etter nyvigslingen.
Også den andre ekspedisjonen «Øyas Venner» arrangerte i 1999 brukte kirken. På den andre turen var det med en sjømannsprest, og på fastelavnssøndag ble det avholdt enda en norsk gudstjeneste i kirken, denne gangen ledet av Atle S. Johansen.
Gravplass og begravelser
Det er flere gravplasser på Sør-Georgia, og gravplassen i Grytviken ligger et stykke fra kirken. Til sammen ligger over 150 personer gravlagt på øya, og 247 dødsfall er registret der. 172 av disse har kjent nasjonalitet, og av disse igjen er 118 norske, og av dem man ikke kjenner nasjonaliteten på tyder navnene på at mesteparten var norske eller skandinaviske.
Gravplassen i Grytviken inneholder 63 graver. Åtte av disse er for ukjente. De fleste av gravene er merket med like marmorsteiner med navn og dato innhogd. Minst to personer fra samme familie ligger gravlagt her, en far og sønn som døde med sju års mellomrom. En grav skiller seg betraktelig fra de andre gravene. Det er graven til Ernest H. Shackleton som ble gravlagt i 1922, og fikk en stor minnestein reist etter seg i 1928.
I forbindelse med Shackletons død ble det gjennomført tre seremonier i kirken. Etter en balsamering ble det avholdt en bisettelsesseremoni i kirken. Deretter ble kisten fraktet til Montevideo i Uruguay. Mens den stod der, gav Shackletons kone beskjed om at mannen ønsket å bli begravd på Sør-Georgia. Man avholdt så enda en bisettelse før kisten ble sendt tilbake til Grytviken. 5. mars ble selve begravelsen avholdt fra Grytviken kirke. Seremonien ble ledet av magistraten, og Shackleton ble gravlagt på gravplassen i Grytviken. I 1928 kom den store gravsteinen som står på gravplassen i dag til Grytviken fra England, og ble satt opp på graven hans. Siden det ikke var en prest på øya da Shackleton ble gravlagt, fikk han ikke noen kirkelig begravelse. På grunn av dette kom domprosten i Christ Church Cathedral i Stanley på Falklandsøyene til Grytviken i 1932. 17. desember 1932, over ti år etter at han døde, avholdt domprosten en gudstjeneste der han velsignet Shackletons grav.
Kirken i dag
Grytviken kirke er i dag en del av South Georgia Museum, som igjen ligger under South Georgia Heritage Trust. Kirken blir i dag brukt til gudstjenester for dem som oppholder seg på øya og for turister på cruiseskip. Sigurd Osberg omtalte i 1999 kirken som «Tunsbergs sydligste kirke», og sa at bildet av kirken hang blant bildene av de andre kirkene i bispedømmet. Den er i dag en av de fremste turistattraksjonene på Sør-Georgia. I en rapport fra Norsk Polarinstitutt i 1990 ble det pekt på at Grytviken var svært verneverdig siden det var øyas første fangststasjon og har øyas eneste kirke.
I forbindelse med kirkens hundreåsjubileum i 2013 arrangerte «Øyas Venner» en tur til Sør-Georgia i årsskiftet 2013/14. I forbindelse med dette ble det avholdt tre gudstjenester i kirken. To på julaften, og en jubileumsgudstjenste på 1. juledag 2013, på dagen hundre år etter at kirken ble innviet.
Nordisk mesterskap i kappgang 2017
Nordisk mesterskap i kappgang 2017 ble arrangert 17. september 2017, på Sätra Idrottsplass i Stockholm i Sverige.
Øvelser:
Senior
Celeste Scheepers fra Sør-Afrika deltok også, men utenfor mesterskapet, og gikk inn på 1:06:35,98.
Kjell Trygve Grunnsvoll
Kjell Trygve Grunnsvoll (født 7. januar 1976) var ordfører i Gjerstad i perioden 2011-2015 (Sentepartiet). Han har vært medlem av kommunestyret siden 1999.
Grunnsvoll er utdannet økonom og har jobbet som rådgiver i bank.
Den norske loven (Israel)
Den norske lov (hebraisk: החוק הנורווגי, HaḤok HaNorvegi. The Norwegian Law ), først Mini-Norwegian Law (החוק הנורווגי הקטן) for dens første versjon, er navnet gitt til en justering av Basic Law: The Knesset, del av Israels grunnleggende lover.
Den gjelder utnevnelser av regjeringsministre og av medlemmer av Knesset. Justeringen tillater ministre og viseministre til å fratre fra Knesset men forbli ministre, og slik at den neste på deres partis valgliste inntar den plass i Knesset de forlater. Dersom den som fratrådte senere går ut av regjeringen, inntar han eller hun atter plassen i Knesset, til fortrengsel for den saom kom inn som erstatning. Opprinnelig tillot loven et parte kun én slik fratreden og erstatning.
Lovgivningen ble alment kalt Den norske lov på grunn av at et lignende system regulerte stortingsrepresentanter og ministre i Norge. Endringen ble godkjent av Knesset med 64 mot 51 stemmer den 30. juli 2015.
Hilde Thorkildsen
Hilde Kristin Westhrin Thorkildsen (født 15. oktober 1963) er en norsk politiker for Arbeiderpartiet. Hun er ordfører i Nittedal kommune siden 2011.
Thorkildsen var varaordfører i Nittedal kommune fra 1999 til 2007 og fjerde vararepresentant til Stortinget i perioden 2005 til 2009. Tidligere har hun vært politisk rådgiver i Arbeids- og administrasjonsdepartementet.
Hun har arbeidet i NAV, og før hun ble ordfører arbeidet hun som personalleder i Jernbaneverket.
Tiltale for grov korrupsjon
I juni 2020 rapporterte Romerikes Blad at hun var siktet for grov korrupsjon basert på et anonymt varsel i september 2019. Saken ble sagt å være knyttet til et utbyggingsprosjekt. I desember 2020 ble Thorkildsen tiltalt for grov korrupsjon av påtalemyndigheten i Norge. Hun ble suspendert som ordfører frem til straffesaken er avgjort. Økokrim påsto 1½ år fengsel. I oktober 2021 ble hun frikjent i Romerike og Glåmdal tingrett, men Økokrim anket dommen. I juli 2022 ble hun også frifunnet av lagmannsretten.
Litteraturåret 2015
Bestselgere i Norge
Mestselgende bøker i norske kjede-bokhandlere ifølge Bokhandlerforeningen.
Leib Yaffe
Leib Yaffe (hebraisk: אריה לייב יפה, Arie Lejb Jaffe, født i 1876 i Grodno i Tsarrussland, død 11. mars 1948) var en jødisk poet, journalist og også redaktør av avisen Haaretz.
Han ble sionist, og flyttet til Det britiske Palestinamandatet der han ble redaktør for avisen Haaretz, en stilling han hadde helt frem til sin død 11. mars 1948, da han og 12 andre ble drept av arabere med en bilbombe.
En gate i bydelen Talpiot i Jerusalem er oppkalt etter ham, (חוב לייב יפה, Rechov Lejb Jaffe, Leib Yaffes gate).
Demodioides
Demodioides er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor, sjokoladebrun trebukk. Oversiden er glatt, kraftig punktert, pronotum rundet uten tenner på sidene. Dekkvingene er jevnbrede, i den bakre delen med et kremgult tverrbånd.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Utbredelse
Arten er utbredt på Borneo.
Friidrett under parapanamerikanske leker 2019 - 800 meter T54 menn
800 meter T54 for menn under Parapanamerikanske leker 2019 ble arrangert i Lima 25. august 2019 kl 18:59. Kun finale ble avholdt.
T54 er en klasse for funksjonsshemmede utøvere innen parafriidrett, der utøverne bruker rullestol. Utøverne har noe funksjon i beina, og delvis til full funksjon i overkroppen, samt normal funksjon i skuldre og armer.
Rekorder
Gjeldende rekorder i klassen T54 før parapanamerikanske leker 2019, og eventuelle nye rekorder satt under lekene:
Taekwondo under Sommer-OL 2020 – Kvinner 57 kg
Taekwondo under Sommer-OL 2020 – Kvinner 57 kg ble arrangert i Makuhari Messe den 25. juli 2021.
Paramispilopsis
Paramispilopsis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utbredelse
Tross artsnavnet er arten bare kjent fra Bhutan, ikke fra India.
Christian Clemmons
Christian Clemmons (født 28. februar 1995 i Pittsburgh i Pennsylvania er en parafriidrettsutøver fra USA, som konkurrerer i klassen T54. Dette er en av klassene for rullestolbrukere innen parafriidrett.
Bakgrunn
Clemmons er født med ryggmargsbrokk (spina bifida), og begynte med parafriidrett i 2014. Han konkurrerer hovedsakelig innen sprintløp og mellomdistanseløp innen rullestolracing, men har også deltatt i Boston Marathon 2019, der han kom på 29.-plass.
Idrettskarriere
Han deltok i USA-mesterskapet i friidrett 2017, og fikk der bronse på 1500 meter, og han kom på fjerdeplass på 200 meter og femteplass på 400 meter.
Under Boston Marathon 2019 kom han på 29.-plass i rullestolracing. Han deltok i friidrett under parapanamerikanske leker 2019, og kom der på fjerdeplass på 800 meter og femteplass på 1500 meter.
Referanser
<References />
Vindenergi i Danmark
Danmark har vært pioner innenfor utvikling av kommersiell vindenergi helt tilbake i 1970-årene og rommer i dag en vesentlig del av vindmøllene rundt om i verden. Mange er produsert av danske produsenter slik som Vestas og Siemens Wind Power sammen med mange komponentleverandører. Vindprodusert elektrisitet utgjorde 33 % av Danmarks samlede elforbruk i 2013 og 39 % i 2014. I 2012 vedtok den danske regjeringen en plan om å øke andelen av elproduksjon fra vind til 50 % i 2020, og til 84% i 2035.
Étoile de Bessèges
Étoile de Bessèges er et fransk etapperitt i landeveissykling som arrangeres hvert år i februar. Rittet har blitt arrangert siden 1971. Rittet er av UCI klassifisert med 2.1 og er en del av UCI Europe Tour.
Y-veien
Y-vei er forkortelse for yrkesfaglig vei og er utdanning på universitet eller høyskole.
Y-veien tilbys kandidater med fagbrev eller svennebrev fra videregående skole og læretid i bedrift eller relevant praksis. Studieopplegget på y-veien tar hensyn til kandidatenes yrkesfaglige bakgrunn og kan derfor bare tas i faglig forlengelse av fagbrevet. Y-veistudier er vanligst innen ingeniørutdanninger og maritime fag.
Y-vei i ingeniørfag er lagt opp med mer matematikk og fysikk, og mindre andel praktiske fag enn på en ordinær ingeniørutdanning. Bakgrunnen for tilpasningen er at utdanningen til fagarbeiderne innen realfag er på et lavere kompetansenivå sammenlignet med dem som har gått studiespesialisering. Samtidig anses en større del av kravene til praktiske og grunnleggende tekniske emner å være gjennomført i den yrkesfaglige utdanningen, inkludert læreperioden.
Se oversikt over y-veistudier hos utdanning.no.
Historie
I 2002 var tidligere Høgskolen i Telemark, i dag fusjonert til Universitetet i Sørøst-Norge (USN), først i landet sammen med Høgskolen i Østfold med å lansere ingeniørutdanning via y-veien.
Utdannings- og forskningsdepartementet ga tillatelsen til å starte prøveopptak med 3-årig ingeniørutdanning tilpasset søkere med fagbrev innenfor elektro og kjemi.
Bakgrunnen var nasjonale og internasjonale reformer på 90-tallet og erkjennelse av at fagbrevkandidatene sitter med høy kompetanse innenfor faget sitt. Arbeidslivet etterspurte også ingeniører med fagbrev og praktisk kompetanse.
Betegnelsen y-vei ble opprinnelig tatt i bruk av Høgskolen i Telemark, som fra 2007 startet y-veitilbud ved alle ingeniørstudiene sine. På bakgrunn av omfattende følgeforskning ble y-vei samme år omgjort fra pilotprosjekt til ordinær studievei og dermed åpnet for andre universiteter og høyskoler.
I Telemarksmodellen vektlegges kandidatenes faglige tyngde og spesialisering fra fagbrevet, og undervisningen på bachelorstudiet tilpasses deretter.
I dag har Universitetet i Sørøst-Norge lengst erfaring med y-vei som eneste universitet som har tilbudt y-vei kontinuerlig etter lanseringen. Y-veien ved Universitet i Sørøst-Norge er tilpasset et arbeidsliv i endring.
Kilder
Clausen, T., Hagen, S.T., Hasleberg, H., Aarnes, J.H. (2003). Recruiting Engineering Students from Vocational School (Lead paper). 6th UICEE Annual Conference on Engineering Education, Cairns, Queensland, Australia, 10-14 February.
Clausen, T., Hagen, S.T., Hasleberg, H. (2004). Recruiting competence from vocational school – Paradise Regained? (Lead paper). 7th UICEE Annual Conference on Engineering Education, Mumbai, India, 9-13 February.
Lyrikkåret 2014
Lyrikkåret 2014 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til lyrikk i 2014.
Y-veien
Kilder
Hagen, S.T. (2004). Electrical engineering programme based on vocational school.
International Conference on Engineering Education, Gainesville, FL, USA, 16-21 October 2004.
Clausen, T. (2004). Vocational School Interdisciplinarity as a Key to Success. Frontiers in Education Conference (FIE), Savannah, GA, USA, 20-23 October.
Clausen, T, Hagen, S.T. (2010). An Engineering Education Response to a Globalising World. World Transactions on Engineering and Technology Education, Vol. 8, No 1.
Aakre, B.M., Hagen, T.T. (2011). Fra fagbrev til ingeniør – et didaktisk perspektiv. Uniped, Vol. 34, nr 1, s. 5-20.
Clausen, T., Hagen, S.T. (2011). Results of the Cooperative Learning Program at Telemark University College. Norway, 41th ASEE/IEEE frontiers in Education Conference, Rapid City, SD, USA, 12-15 October.
Avaldsnes Idrettssenter
Avaldsnes Idrettssenter er et idrettsanlegg på Avaldsnes i Karmøy kommune. Anlegget består av en hovedbane med naturgressunderlag, en kunstgressbane, en fotballhall, en ballbinge og klubbhus. Det er hjemmebane for Avaldsnes Idrettslag.
Amadeus Sögaard
Joseph Amadeus Sögaard (født 26. januar 1998 i Uppsala, Sverige) er en svensk-norsk fotballspiller som spiller for.
Karriere
Sögaards sin moderklubb er IF Brommapojkarna. I november 2017 gikk han over til IK Frej, etter å ha skrevet under på en toårskontrakt. Sögaard debuterte i Superettan den 2. april 2018 i en 2–2-kamp mot Norrby IF.
I juni 2018 ble Sögaard lånt ut til Assyriska FF, for så i desember 2019 å vende tilbake til IF Brommapojkarna. I desember 2021 forlenget Sögaard sin kontrakt med Stockholmsklubben for ytterligere to år.
Familie
Amadeus Sögaard sine foreldre er sangeren Carola Häggkvist og den norske tidligere predikanten Runar Søgaard.
Paul Larsen Forsæth
Paul Larsen Forsæth (født 1762, død 26. desember 1817 ) var en gårdbruker, lensmann og stortingsmann fra Klæbu, bror av Lars Larsen Forsæth. Han var representant til det første overordentlige Storting i 1814 hvor han representerte Søndre Trondhjems amt.
Forsæth var Dannebrogsmann.
RMS «Mauretania»
RMS «Mauretania» var et britisk-flagget havgående transatlantisk atlanterhavsskip konstruert av Leonard Peskett og bygget ved Swan, Hunter & Wigham Richardson for det britiske rederiet Cunard Line. Hun ble sjøsatt den 20. september 1906 og var verdens største skip frem til RMS «Olympic» ble bygget i 1911. Hun var også det raskeste frem til SS «Bremen»s jomfrutur i 1929. «Mauretania» ble foretrukket av passasjerene. Etter at hun tok det østgående Atlanterhavets blå bånd på sin første reise tilbake i desember 1907, tok hun det vestgående blå bånd for den raskeste transatlantiske overfarten i løpet av sin 1909-sesong. «Mauretania» beholdt begge fartsrekordene i tjue år.
Skipets navn ble hentet fra Mauretania, en gammel romersk provins på Afrikas nordvestkyst, ikke det moderne Mauritania som ligger lenger sør. Tilsvarende navn ble også gitt til «Mauretania»s søsterskip RMS «Lusitania», som ble oppkalt etter den romerske provinsen rett nord for Mauretania, over Gibraltarstredet, dvs. det nåværende Portugal. «Mauretania» var i tjeneste fram til 1934, da hun ble pensjonert, og ble senere hugget opp. RMS «Lusitania» ble senket i mai 1915 av en tysk ubåt.
Oversikt
På omtrent  samme tid gjorde den amerikanske finansmannen J. P. Morgans's International Mercantile Marine Co. et forsøk på å monopolisere sjøfarten, og selskapet hadde allerede kjøpt Storbritannias andre store transatlantiske rederi, White Star Line.
For å møte konkurransen var Cunard Line fast bestemt på å gjenvinne sin prestisje og dominans innen sjøfart, ikke bare for rederiet, men også for Storbritannia I 1902 inngikk  Cunard Line og den britiske regjeringen en avtale om å bygge to superskip, «Lusitania» og «Mauretania», med en garantert minstefart på 24 knop (44 Km/t). Den britiske regjeringen lånte rederiet  2,6 mil. pund for bygging av skip til en rente på 2,75% med tilbakebetaling over tjue år, med den forutsetning at skipene kunne konverteres til væpnede kryssere hvis det skulle bli nødvendig. Ytterligere finansiering ble oppnådd da Admiralitetet sørget for at Cunard fikk årlige subsidier for posten på 150 000 pund.
Utforming og konstruksjon
«Mauretania» og «Lusitania» ble begge gitt form av Cunards arkitekt, Leonard Peskett, med Swan Hunter og John Brown som utarbeidet tegningene for en rask «havets mynde» med en hastighet på 24 knop i moderat vær, som vilkårene i kontrakten om subsidier for frakt av post krevde. Pesketts opprinnelige konfigurasjon for skipet i 1902 var med tre skorsteiner, og med plan om dobbeltvirkende dampmaskiner som fremdriftskraft. En gigantisk modell av skipet dukket opp i Shipbuilder's magazine i denne konfigurasjonen, men Cunard besluttet å bytte fremdriftsløsning til Parsons nye turbinteknologi, og skipets profil ble igjen endret da Peskett la til en fjerde skorsten. Bygging av fartøyet begynte tilslutt med strekking av kjølen i 1904.
I 1906 ble «Mauretania» sjøsatt og døpt av Hertuginnen av Roxburghe. På den tiden da hun ble sjøsatt var hun den største bevegelige konstruksjonen som noen gang var bygget, og med litt større brutto tonnasje enn «Lusitania». De viktigste visuelle forskjeller mellom «Mauretania» og «Lusitania» var at «Mauretania» var fem meter lengre. «Mauretania» hadde også kraftigere turbiner, noe som gjorde henne litt raskere enn «Lusitania». «Mauretania» og «Lusitania» var de eneste skip med direktekoblede dampturbiner som fikk Det Blå Bånd; i de senere skip ble det hovedsakelig brukt reduksjonsgirede turbiner. «Mauretania»s bruk av dampturbin var den til da største anvendelsen av den nye turbinteknologien som var utviklet av Charles Algernon Parsons. . Under hastighetsprøver ble det konstatert at fremdriftssystemet gav betydelige vibrasjoner ved høy hastighet; «Mauretania» fikk så en oppgradering i akterkant av fremdriftssystemet og nye propeller før hun ble tatt i bruk, noe som reduserte disse vibrasjonene til et akseptabelt nivå. «Mauretania» var formgitt for å passe den edwardianske smak. Skipets interiør var tegnet av arkitekt Harold Peto, og skipets passasjerområder var tegnet av to fremragende London-arkitekter Ch. Mellier & Sons og Turner and Lord,. Det ble brukt 28 forskjellige tresorter sammen med marmorgulv, tapeter og andre møbler slik som det fantastiske åttekantede bordet i røkesalongen. Trepanelet i hennes lugarer på første klasse var angivelig utskåret av tre hundre håndverkere fra Palestina, men dette virker usannsynlig og unødvendig, da disse arbeidene mest trolig ble utført av verftet eller underleverandører, som tilfellet var for flertallet av lugarene i andre og tredje klasse. I den fler-etasjers spisesalen på første klasse var det tak i eik innredet i fransk renessansestil med et stort kuppelvindu. En rekke heiser var en sjeldenhet for datidens passasjerbåter. Disse var utført med gitter i det relativt nye lette materialet aluminium, og de ble installert ved siden av «Mauretania»s store trapp laget av valnøttre. En nyhet var veranda-kaféen på båtdekket hvor passasjerene ble servert drikke i et vær-beskyttet miljø med utsikt over havet. Denne ble lukket inne etter et år da den originale konstruksjonen viste seg upraktisk.
Tidlig karriere (1906-1914)
«Mauretania»forlot Liverpool på sin jomfrutur 16. november 1907 under kommando av kaptein John Pritchard, og på sin returreise tok hun rekorden for raskeste østgående kryssing av Atlanterhavet, med en gjennomsnittlig hastighet på 23,69 knop (43,87 km/t). I september 1909 tok «Mauretania» det Blå Bånd for den raskeste vestgående kryssing, en rekord som skulle stå i mer enn to tiår. Æ I desember 1911, på samme måte som i New York i desember 1910, slet «Mauretania» seg fra sine fortøyninger i Mersey-elven og ble påført skader som forårsaket kansellering av hennes spesielle raske juletur til New York. En rask endring av hendelser som førte til at  Cunard flyttet «Mauretania»s tur med «Lusitanin» som nettopp hadde kommet tilbake fra New York, under kommando av kaptein James Charles. «Lusitania» fullførte juleturen for «Mauretania»,  og reiste triumferende tilbake til New York. «Mauretania» var på en tur vesttover fra Liverpool til New York den 10. april 1912 og lå forankret i Queenstown, Irland på den tiden RMS «Titanic» forliste. «Mauretania» fraktet «Titanic»s cargomanifest og Cunard Lines sjef, Mr A.A. Booth som organiserte en minnestund for «Titanic»s ofre. I juli 1913 fikk både Kong George og Queen Mary en spesiell tur med «Mauretania», den gang Storbritannias raskeste handelsskip, som skulle legge ytterligere celebriteter til skipets omdømme. Den 26. januar 1914, da «Mauretania» hadde sitt årlige vediehold i Liverpool, ble fire menn drept og seks såret da en gassflaske eksploderte mens de arbeiet på en av hennes dampturbiner. Skaden på skipet var minimal, hun ble reparert i den nye Gladstone tørrdokk og var tilbake i tjeneste to måneder senere.
Verdenskrig (1914-1919)
Kort tid etter at Storbritannia erklærte krig mot Tyskland den 4. august 1914, ble «Mauretania» for sikkerhets skyld ankret i Halifax, til 6. august. Kort tid etter at hun og søsterskipet RMS «Aquitania» ble bedt av den britiske regjeringen om å bli bevæpnet som kryssere,  Deres enorme størrelse og drivstofforbruk gjorde dem uegnet for dene tjenesten, men de gjenopptok sin sivile tjeneste 11. august. Senere, på grunn av mangel på passasjerer som ville krysse Atlanteren, ble «Mauretania» lagt opp i Liverpool til mai 1915 på den tiden da «Lusitania» ble senket av en tysk «ubåt». «Mauretania» var i ferd med å fylle tomrommet etter «Lusitania», men hun var bestilt av den britiske regjeringen til å tjene som et troppetransportskip for å frakte britiske soldater til slaget om Gallipoli . Hun unngikk å bli bytte for tyske ubåter på grunn av sin høye hastighet og mannskapets gode sjømannskap. Som troppetransportskip ble hun malt i mørk grå kamuflasjemaling med sorte skorstener som båter i denne tjeneste Når de kombinerte styrker fra det britiske imperiet og Frankrike begynte å lide store tap, ble «Mauretania» bordret til å tjene som skip sammen med den andre Cunarder «Aqutania» og White Stars HMHS «Britannic» for å behandle sårede inntil 25. januar 1916. Som hospitalskip ble fartøyet malt hvitt med grå skorstener og store Røde Kors-merker. Syv måneder senere ble «Mauretania» igjen troppetransportskip sent i 1916, nå rekvirert av den kanadiske regjering for å frakte kanadiske tropper fra Halifax til Liverpool. Hennes krigsinnsats var ennå ikke var over da USA erklærte Tyskland krig i 1917, og hun fraktet tusenvis av amerikanske soldater. I denne farten fikk skipet navnet HMS «Tuberose»  som ble henes navn til krigens slutt, Men båtens navn ble aldri endret av Cunard. I mars 1918 hadde «Mauretania» kamuflasje, en type abstrakt farge utviklet av Norman Wilkinson i 1917 i et forsøk på å forvirre fiendens skip. Den første kamuflasje-malingen utviklet i mars 1918, var kurvelineære former og store områder med oliven, svart, grått og blått. Den andre utformingen var mer en geometrisk utforming ofte referert til som «Dazzle». Dette designet som ble brukt til juli 1918, var for det meste mer mørk blått og grått med noen svarte striper. Etter krigen ble hun malt i en grå-grå farge og til slutt Cunards ordinære farge på midten av 1919.
Karrière etter krigen (1919-1934)
«Mauretania» var tilbake i sivil tjeneste 21. september 1919. Hennes travle ruteplan forhindret henne fra å ha en omfattende overhaling som var planlagt i 1920. Men i 1921 tok Cunard Line og fjernet henne fra seilinger da det brøt ut brann på E-dekket og de bestemte seg for å gi henne en sårt tiltrengt overhaling. . Hun gikk tilbake til Tyne shipyard hvor hun ble bygget, der hennes kjeler ble bygget om til oljefyring og gikk til tjeneste i mars 1922. Cunard la merke til at «Mauretania» hadde problemer med opprettholde sin vanlige fart over Atlanteren. Selv om skipets hastighet hadde blitt forbedret, og den brente mindre kull enn tidligere, var det ikke samme fart på henne som før krigen. I 1922 klarte skipet en gjennomsnittlig hastighet på bare 19 knop. Det var nå at Cunard besluttet at skipet var i desperat behov for en overhaling. I 1923 begynte en stor re-montering i Southampton. «Mauretanis» turbiner ble demontert. Halvveis gjennom overhalingen gikk arbeiderne til streik, og arbeidet ble stoppet, og Cunard fikk skipet slept til Cherbourg, Frankrike hvor arbeidet ble fullført på et annet verft. I mai 1924 gikk skipet tilbake til atlanterhavsfarten. I 1928 ble «Mauretania» modernisert med nytt interiør og i det neste året ble hennes rekord slått av den tyske SS «Bremen». med en hastighet på 28 knop (52 km/t; 32 km/t). Den 27. august gjorde Cunard et siste forsøk på at den tidligere havets mynde skulle gjenerobre sitt rykte. Hun ble tatt ut av tjeneste, hennes motorer ble modifisert til å yte mer og gi henne høyere hastighet, men dette var likevel ikke nok. «Bremen» representerte en ny generasjon av ocean liners som var langt kraftigere og mer teknologisk avansert enn den aldrende Cunard liner. Selv om «Mauretania» ble slått av sin tyske rival. I 1929 kolliderte «Mauretania» med en jernbaneferge i nærheten av Robbins Reef Fyr. Ingen ble drept eller skadet og skaden ble raskt reparert. I 1930, som følge av en kombinasjon av den Den store depresjonen og nyere konkurrenter i Atlanterhavet ble «Mauretania» cruiseskip  og gjennomførte seks dagers cruise fra New  Den 19. november 1930 reddet «Mauretania» 28 mennesker og skipets katt fra det svenske lasteskipet DS «Obidis» som forliste i Atlanterhavet 400 nautiske mils (740 km; 460 mi) sørøst for Cape Race, Newfoundland. I juni 1933, hun ble malt hvit for cruisefart. Da Cunard Line ble slått sammen med White Star Line i 1934, ble «Mauretania» sammen med RMS «Olympic» SS «Majestic» og andre eldrende oseanbåter ansett som overflødige i forhold til tidens krav og trukket tilbake fra tjeneste.
Avgang og utrangering
Cunard trakk «Mauretania» fra tjenesten etter en siste reise østover fra New York til Southampton i september 1934. Turen ble gjennomført med en marsjfart på 24 knop (44 km/t; 28 km/t), som tilsvarerte den opprinnelige kontraktsmessige farten for hennes postsubsidier. Hun ble deretter lagt opp til Southampton sammen med den tidligere White Star Line's flaggskip RMS «Olympic», hennes 28 års tjeneste var over.
I mai 1935 ble hennes innredning og utstyr satt opp for auksjon av Hampton and Sons og den 1. juli det året hun forlot Southampton for siste gang var det til Metal Industries shipbreakers i Rosyth. En av hennes tidligere kapteiner, den pensjonerte commodore Sir Arthur Rostron, kaptein på RMS «Carpatia» som var det første skip som kom RMS «Titanic»'s passasjer til unnsetning, kom for å se henne på hennes siste avgang fra Southampton. Rostron nektet å gå ombord i «Mauretania» før sin siste reise, sier at han foretrakk å huske skipet som hun var da han hadde kommdoen over henne.
Siste reis
På vei til Rosyth stoppet «Mauretania» ved verftet Tyne hvor hun ble bygget og stanset en halv time der. Hun tiltrakk seg tusenvis av tilskuere Raketter ble avfyrt fra broen, telegrammer videresendt, og hun ble bordet av Newcastles ordfører som sa henne farvel sammen med fra folk i Newcastle, og hennes siste kaptein, A.T. Brown. Hun gjenopptok sin kurs for Rosyth. Med sine master kuttet ned til å passere under, gikk skipet under Forth Bridge og «Mauretania» kom til Rosyth i Skottland 4. juli 1935. I en liten bris passererte hun under Firth of Forth jernbanebro kl 6:30 om morgenen og gikk hun til Metal Industries under kommando av losen, kaptein Whince. En ensom skotte med sekkepipe var til stede på kaia, spilte en begravelsesmelodi for det elskede fartøy. Det ble rapportert til forfatteren og historikeren John Maxtone-Graham at ved den endelige stengning av hennes store motorer, ga de et «mørkt endelige skjelvende... Puh.»
Retten til å bli glemt
Retten til å bli glemt skal sikre at søketreff på internett koblet til en person, under visse betingelser kan kreves fjernet (avindeksert). Retten ble prøvet for Domstolen i EU i 2014. Domstolen slo fast at borgerne har rett til å få søketreff på sine navn fjernet dersom de er utilstrekkelige, irrelevante, eller ikke lenger relevante for formålet de ble bearbeidet for. Hensynet til personvernet kan bli overstyrt av hensynet til vektige samfunnsinteresser.
Begrepet «Retten til å bli glemt» stammer fra den østerrikske jus-professoren Viktor Mayer-Schönberger.
RMS «Mauretania»
Opphugging
For å hindre at konkurrerende reder bruke henes navn og for å holde det tilgjengelig for en fremtidig Cunard White Star liner, ble det gjort en avtale med Red Funel for hjuldamperen «Queen» til å bli omdøpt til «Mauretania» i mellomtiden.
Retten til å bli glemt
Dommen fra 2014
Domstolen i EU slo blant annet fast at behandling av korrekte opplysninger, som opprinnelig var lovlig, med tiden kan komme i strid med direktivet, når disse opplysningene ikke lengre er nødvendige av hensyn til det formålet de er innsamlet for.
Piccirilli-brødrene
Piccirilli-brødrene tilhørte en familie på italiensk-amerikanske skulptører og marmorhoggere. Giuseppe Piccirilli (1844-1910) var allerede en velkjent steinhogger i Massa Carrara i Toscana i Italia. I 1887-1888 utvandret han med hele sin familie, inkludert seks sønner: Attilio, Furio, Feirrucio, Getulio (Giulio), Masaniello, og Orazio. De var alle utdannet og opplærte som skulptører og steinhoggere, og etablerte seg med et meget vellykket verksted i New York City. De kom i fellesskap til å markere en epoke i amerikansk monumental kunst. De spesialisert i å hogge store verker i stein fra mindre modeller på oppdrag fra andre kunstnere, blant annet for MacMonnies og D.C. French. Det mest kjente av disse verkene er Frenchs enorme, sittende statue av Abraham Lincoln (1920) i Lincoln Memorial, Washington, D.C.. Av sønnene som oppnådde individuell berømmelse som skulptører av egne verker var Attilio Piccirilli (1866–1945) og Furio Piccirilli (1869–1949).
RMS «Mauretania»
Inventarets skjebne
Noen av møbler fra «Mauretania» ble plassert i en bar/restaurant i et hotell i Bristol kalt Mauretania Bar (nå Java Bristol) i Park Street. Baren ble panelt med store mengder av det rikt utskårne og forgylt trevirke av afrikansk mahogni fra hennes første klasse salong. Neon-skilt laget for 1937 åpningen på sørveggen annonserer fremdeles Mauretania og hennes navn fra baugen brukes over inngangen. I tillegg er nesten hele første klasse lese-skrive rom med de opprinnelige lysekroner og utsmykkede forgylte bokhyller tatt i  bruk i styretrommet på Pinewood Studios vest for London. Dessverre, de er ikke lenger det sølvglinsende sycamoretreet det en gang var– det er blitt endret i løpet av årene til en oransje farge
Retten til å bli glemt
Dommen fra 2014
En berørt persons interesse er ifølge dommen beskyttet av Den europeiske unions charter om grunnleggende rettigheter, slik at disse går foran søkemaskintilbyderens økonomiske interesser, men også offentlighetens interesser i å ha adgang til opplysningen. Det gjelder likevel unntak for det tilfellet at inngrepet i personens grunnleggende rettigheter er begrunnet i en vesentlig interesse hos offentligheten («begrundet i offentlighedens vægtige interesse») til å få kunnskap om opplysningen.
Markus Neby
Markus Ekrem Neby (født 1. september 1991 i Oslo) er en norsk humorist, musiker, tv-programleder og radiovert. Neby var fra 2014 til 2019 programleder i radioprogrammet P3morgen sammen med Ronny Brede Aase og Silje Nordnes.
RMS «Mauretania»
Inventarets skjebne
Skipsklokken finnes i dag i resepsjonen til Lloyds Register of Shipping, Fenchurch Street, London. Hvert år, for å minnes dagen da hun ble slettet i Lloyds Register er det to minutters stillhet og det legges en krans foran klokken til ære for de menn og kvinner som holdt skipet igang En stor modell, som viser «Mauretania» i sin hvite maling som cruiseskip, kan sees i det Maritime maritime museum  i Halifax, Nova Scotia. Opprinnelig var det en modell av «Lusitania». Den ble endret til å representere «Mauretanis» etter at «Lusitania»ble torpedert.
Retten til å bli glemt
Senere utvikling
Etter dommen har Google, Yahoo! og Bing opprettet skjemaer der europeiske borgere kan kreve å få søkeresultater fjernet. Dersom Google velger å ikke avindeksere et søketreff, kan saken klages inn for de lokale datatilsynene. I Norge er det Datatilsynet som har fått denne oppgaven. Norske borgere hadde i hadde i august 2015 krevet 12772 nettadresser avindeksert fra Google. Datatilsynet hadde mottatt 26 klager og gitt medhold i 6 av disse (6 var fortsatt til behandling). I tillegg har Datatilsynet gitt to borgere medhold i klager på belastende søkeforslag. I Storbritannia hadde det britiske datatilsynet i mai 2015 håndtert 184 klager, og gitt klageren medhold i omtrent en firedel av klagene.
Markus Neby
Neby ble kjent for sine humoristiske intervjuer og sangintervjuer med gjestene i P3morgen, og han ble av Brede Aase regnet som det yngre og humoristiske tilskuddet til programmet. I 2017 vant han sammen med de andre programlederne i P3morgen både Kringkastingssjefens språkpris og Norsk Målungdom s dialektpris.
Han har vært medprogramleder i talkshowet Kåss til kvelds på NRK1 sammen med Else Kåss Furuseth siden 2020. Han ble nominert til Humorprisen 2020/2021 til publikumsprisen året morsomste på TV. Det samme ble Kåss Furuseth mens Kåss til kvelds ble nominert som årets underholdningsprogram. I 2022 var han programleder for NRKs humoristisk reality-serie og julekalender 24-stjerners julekalender. For blant annet 24-stjerners julekalender og Kåss til kvelds ble han for andre gang nominert som årets morsomste på TV under Humorprisen 2022.
Kanadisk stavelsesskrift
Kanadiske stavelsesskrifter brukes for tiden til å skrive alle creespråkene fra naskapi (snakkes i Québec) til Rocky Mountains, inkludert østcree, skogcree, myrcree og præriecree. De brukes også til å skrive inuktitut øst i arktisk Canada; for dette språket er det latinske alfabetet også offisielt i Nunavut. De brukes regionalt for de andre store kanadiske algonkinske språkene: ojibwa i vestlige Canada, og har tidligere blitt brukt for blackfoot. Blant de athabaskiske språkene lenger vest har kanadiske stavelsesskrifter blitt brukt til å skrive dakelh, chipewyan, slavey, tlicho og danezaa. De har av og til også blitt brukt i USA av folk som finnes i grenseområdene, men er primært et kanadisk fenomen.
Markus Neby
I tillegg til programlederjobben spiller Neby synthesizer i elektronikabandet Lemaitre. Han samarbeider også med rapperne Oral Bee og Mr. Pimp-Lotion og har blant annet lagd flere gitarsoloer på sangene deres, i tillegg til å spille konserter med dem.