cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Surrogati
Risiko
Risikoen for donor, mottaker og barn i forbindelse med eggdonasjon er i hovedsak anslått å være den samme som for ordinære IVF-pasienter. 0,6 % av rapporterte inngrep gir blødninger, men det er registrert dødsfall. Alvorlige bivirkninger skjer nesten utelukkende hos den som blir gravid og ikke den som gir fra seg egget. Det har også skjedd at både barn og surrogatmor har omkommet like etter fødselen.
Surrogati internasjonalt
Få land har per 2017 et omfattende lovverk for surrogati. Hellas og Sør-Afrika er unntak, der gestasjonell, altruistisk surrogati er tillatt under gitte omstendigheter. Israel er det eneste landet med et offentlig tilbud, da med sterke begrensninger på hvem som kan være surrogater og foreldre. Australia og Nederland tillater altruistisk surrogati, mens blant annet Ukraina, Russland og flere stater i USA tillater alle former for surrogati.
På dansk kalles surrogatmor for «rugemor», og på svensk kalles surrogati «värdmödraskap». Danmark og Sverige tillater ikke surrogati.
India
India var tidligere det klart største markedet for kommersiell surrogati, overveiende for vestlige personer. At vestlige personer reiste til India og betalte indiske kvinner for å være surrogater var svært kontroversielt i India, og ble av indiske politikere, menneskerettighetsorganisasjoner og medier sett på som en form for menneskehandel der velstående utlendinger utnyttet indiske kvinner. I 2013 og 2015 forbød India surrogati i to omganger. I 2013 vedtok India et forbud mot all surrogati for andre enn gifte ektepar, definert som én mann og én kvinne; dette forbudet rammet en stor del av surrogatiindustrien, ettersom svært mange av dem som kjøpte surrogati var homofile og enslige. I 2015 ble kommersiell surrogati totalforbudt i India som en form for utnyttelse av kvinner og menneskehandel.
Norge
Surrogati er forbudt etter norsk lov, og er regulert i barneloven som sier at: «Som mor til barnet skal reknast den kvinna som har fødd barnet.». Det eksisterer ikke noe forbud mot bruk av surrogatmødre i utlandet for norske statsborgere.
Politisk og etisk diskusjon
I 2017 vedtok Venstre, som foreløpig eneste parti, å åpne for altruistisk surrogati. Det har i de senere årene vært en åpen og omfattende diskusjon i flere av de politiske partiene. Det virker å være en generell enighet om at kommersiell surrogati ikke er aktuelt i Norge.
Meningsmålinger har vist at et tydelig flertall av befolkningen støtter altruistisk surrogati, til tross for motstanden på stortinget. Tilhengere av surrogati er opptatt av at surrogati kan hjelpe barnløse norske par å få etterlengtede barn og stifte familier. Det argumenteres ofte at det er formyndersk av staten å nekte surrogatmødre som er godt informert og har et inderlig ønske om å hjelpe andre med å få barn. Det trekkes også frem at man kan redusere uetisk surrogati i andre land ved å legge til rette for en etisk organisering med strenge reguleringer i Norge.
Argumenter mot surrogati tar forskjellige utgangspunkt. De handler enten om at surrogatmor kan bli et offer for økonomisk eller sosialt press, og at det er usikkerhet om barn med utradisjonelle opphav kan lide psykisk av identitetsproblematikk.
Charles Bradley
Charles Edward Bradley (født 5. november 1948 i Gainesville i Florida, død 23. september 2017 i Brooklyn i New York) var en amerikansk soulmusiker som startet sin karriere ved å imitere soulartisten James Brown.
Surrogati
Politisk og etisk diskusjon
Kommersiell surrogati, og internasjonal surrogati, byr på flere etiske utfordringer knyttet til ivaretakelsen av surrogatmor. Det at «fertilitetsturisme» til land hvor surrogati er lov forekommer brukes også som et argument for å forby surrogati i utlandet.
Alpint under Vinter-OL 2002 – Slalåm kvinner
Slalåm for kvinner under Vinter-OL 2002 ble avholdt i Deer Valley, øst for Park City 20. februar 2002.
Surrogati
Juridiske utfordringer
Surrogati har også juridisk problematiske sider. Feilregistering i folkeregisteret basert på attester om morskap og farskap fra andre land har ført til at surrogatibarn har fått to juridiske fedre. Surrogati-avtaler inngått i andre land er ikke bindende, og surrogatmors ektefelle vil per 2017 anses som far til barnet. Er surrogatmor ugift vil en domstol kunne fastsette barnets far. Barn født i Norge av utenlandske surrogatmødre oppgir den pretenderende faren som barnets far. Det har skjedd at et par har ønsket barn født av surrogatmor, der paret har skilt lag og barnets biologiske (og pretenderende) far har nektet sin tidligere partner å bli barnets mor.
Charles Bradley
Bradley slapp sitt debutalbum først som 63-åring i 2011, og rakk å utgi tre studioalbum før han i 2016 ble diagnostisert med magekreft. Han ble behandlet og friskmeldt, men kreften returnerte og spredte seg til leveren. Etter å ha kjempet mot kreften i ett år, sovnet han inn 23. september 2017.
Alpint under Vinter-OL 2002 – Slalåm kvinner
Resultater
Resultatene var som følger:
Primera División 1992–1993
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Granbergstubben (Oslo)
Granbergstubben (7–11, 2–214) er en vei på Bjørndal i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei østover fra Slimeveien.
Verdenscupen i orientering 2008
Verdenscupen i orientering 2008 var den 14. utgaven av Verdenscupen i orientering. Den bestod av 13 arrangementer som foregikk i Latvia, Norge, Tsjekkia, Sverige og Sveits. Både EOC (EM) og WOC (VM) var inkludert i verdenscupen. Anne Margrethe Hausken vant kvinnenes verdenscup sammenlagt.
Granbergstubben (Oslo)
Veien fikk navn i 1985 etter plassen Granberg (under Slime).
Bjørndal skole ligger i nr. 7. For øvrig ligger det meste av bebyggelsen på nordsiden og tilhører Granberg borettslag. Sentralt i borettslaget ligger Bjørndal Senter med Coop Prix, grønthandler, Bjørndal Pizza & Kebab og en frisørsalong.
Peder O. Mæhre
I tida 1880–1889 var han ordfører i Åsen. Han var også valgmann ved stortingsvalg, valgt som venstremann. Han var bankkasserer i Aasen Sparebank i åra 1878–1896.
Édouard-Henri Avril
Édouard-Henri Avril  (født 21. mai 1849, død 28. juli 1928) var en fransk maler. Under pseudonymet Paul Avril illustrerte han erotisk litteratur.
Avril ble født i Alger og studerte kunst i ulike salonger i Paris. Fra 1874 til 1878 studerte han på École des Beaux Arts i Paris. Etter å ha fått i oppdrag å illustrere Théophile Gautier's roman Fortunio tok han pseudonymet Paul Avril. Hans ry som kunstner ble raskt etablert og han fikk mange oppdrag for å illustrere både store forfattere og den såkalte «galant litteratur» i dag, en form for erotikk. Disse bøkene ble vanligvis solgt i små opplag på abonnement-basis, organisert av bibliofiler.
Avril illustrert slike verk som Gustave Flauberts Salammbô, Gautiers Le Roi Caundale, John Clelands Fanny Hill, Jean Baptiste Louvet de Couvray's Adventures of the Chevalier de Faublas, Mario Uchards Mon Oncle Barbassou (scener fra et harem), Jules Michelet's Madam, Hector Frankrikes Musk, Hasjish and Blood, skrifter av Pietro Aretino, og den anonyme lesbiske roman Gamiani. Hans viktigste jobb var tegningene til De Figuris Veneris: A Manual for Classica Erotica av den tyske forsker Friedrich Karl Forberg.
Avril døde i Le Raincy i 1928.
Olav Rekdal
Olav Kristensen Rekdal (født 14. april 1899 på Rekdal, død 1981 på Rekdal) var en norsk ingeniør, bonde og bygdebokforfatter i Vestnes. Han var NS-oppnevnt ordfører i Vestnes fra 1941 til 1945. Han var fra gården Rekdal. Han skrev flere bygdebøker og én om folkeminne.
Han var sønn av Kristen Kristensen Rekdal og Olianna. Han ble gift i 1938 med Elthie (Pikenavn: Hoel) (f. 1912, d. 2002).
Under landssvikoppgjøret i 1947 ble han dømt til 1,5 års tvangsarbeid og 10 års begrenset rettighetstap.
NM i vektløfting 2016
Norgesmesterskapet i vektløfting 2016 ble arrangert i Trondheim 19.–21. februar. Arrangør var Trondheim Atletklubb. Kongepokalene ble vunnet av Kim Eirik Tollefsen og Ruth Kasirye.
Jokum Rohde
Jokum Rohde (født 4. januar 1970 i København) er en dansk forfatter og dramatiker. Hans foreldre er skuespiller Christiane Rohde og billedkunstneren Per Arnoldi. Jokum Rohdes morfar var direktør for Det Kongelige Teater, Henning Rohde.
Det litterære utgangspunkt for Jokum Rohde var å skrive en roman, men dette prosjekt ble i første omgang lagt på hyllen. I stedet reiste han til Paris, hvor han tilbragte to dager i undergrunnen. Turen avfødte dramaet To dage ud fra lørdag nat (1993), som han debuterte med som 23-årig. Året etter utkom romanen Jonas’ bog (1994).
Jokum Rohdes forfatterskap har en stor spennvidde: Han har oversatt en roman av William S. Burroughs og noveller av Paul Bowles og fulgte i 2001 opp sin debutroman med sin andre roman Falkonmysteriet. I 2005 utkom novellesamlingen Löwenlandet. Dessuten har han laget versjoner av Arthur Schnitzlers Anatols Kabinet (1893/1999) og Célines Kirken (1927/2004) og de store klassikerversjoner Snedronningen (2000) og Ivanhoe (2003), hvorav sistnevnte var et tilløpsstykke, der ble oppført av Det Kongelige Teater i Ulvedalene.
I sommersesongen 2006 ble Thor oppført, som det antydes av titlen, har innhentet sagnstoff fra den nordiske mytologi. I 2006 utkom dessuten en fotomontasje om København, som Jokum Rohde har laget sammen med Søren Ulrik Thomsen. Senest har han hatt premiere med radioteaterspillet Karnevalsmordet i desember 2006 på P2. Jokum Rohde var medlem av kanonutvalget for scenekunst.
Jokum Rohde har deltatt i den offentlige debatt på flere områder. Han har blant annet kritisert ny politisk dramatikk, hvor han advarer om en tendens til å sammenblande kultur og politikk. I forlengelse av den diskusjonen har han bidratt med adskillige innlegg til en diskusjon av teatrets rolle i nyere tid.
Priser
Jokum Rohde har mottatt flere hederspriser. Blant annet har han mottatt Marguerite Viby prisen i 1997, Carlsbergs Idé-legat i 1999, Johannes Allen-prisen 2005 og Reumert Prisen som Årets Dramatiker 2005. Han var videre nominert til Nordisk Dramatikerpris 2006 for stykket Pinocchios aske. I 2007 mottok han Kjeld Abell-prisen.
Dramatiske verk og oppsetninger
Oversat til Tysk, udenlandsk premiere på Bochum Schauspielhaus 1999.
Samenes forhistorie
Samenes forhistorie handler om folkegruppens opprinnelse og deres aner tilbake til stein-, bronse og tidlig jernalder i Fennoskandia. Så langt tilbake som omtrent 1000 år før Kristus er det arkeologiske spor etter utvikling av to adskilte kulturer i Norden, nemlig en innlands- og en kystkultur. Disse to kulturene eller identitetene bestod av en fangstkultur i innlandet og en landbrukskultur ved kysten. Senere utviklet disse seg til norrøn og samisk identitet. Det samiske språket er en helt sentral del av utviklingen av deres identitet. Hvorledes det samiske språket har oppstått, er uklart for forskerne, men en mener at det må ha vært forårsaket av en ytre påvirkning. En teori er at et tidlig finsk-samisk urspråk ble snakket i den kamkeramiske kulturen i steinalderens Finland og at det ble splittet opp i to språk i møtet med stridsøkskulturen. Ut fra det kunne språkene ha utviklet seg videre til ursamisk og urfinsk språk.
Med utviklingen av ursamisk i Finland og spredningen av det nord- og vestover på Den skandinaviske halvøy rundt 500-tallet, var det menneskene som var jegere som tok til seg språket. Den samiske kulturen ble omformet til en livsform spesialisert på naturprodukter. Samtidig sluttet den samiske kulturen med andre aktiviteter som disse menneskene tidligere hadde drevet med, da de var mer eller mindre selvforsynte. Salg av pels kan ha vært drivkraften som fikk den tidlige samiske kulturen til spre seg. Disse jeger- og samlerfolkene hadde kontakter med germanske handelsnettverk som samtidig spredde seg utover.
Fra begynnelsen ble samene koblet opp mot finnene, ettersom det samiske språket åpenbart er nært beslektet med finsk. Da den biologiske antropologien ble utviklet på 1800-tallet ble samene sett på som avvikende fra alle omgivende folkegrupper. Det gav opphavet til en teori om at samene utviklet seg som en isolert gruppe under istiden, da de skulle ha overvintret ved Nordishavet. Teorien er kjent som overvintringshypotesen. Lingvister har forsøkt å finne samenes opphav øst for Volga eller Ural ved å sammenligne språkene, ettersom samisk har språklige likheter med samojediske språk. En annen metode, som antropologer anvendte på 1800-tallet, var å undersøke etnisitet og rase basert på målinger av hodeskaller. Sammen med sosialdarwinistiske tenkemåter ble det spekulert på hvordan samene kunne ha språklige likheter med finner, men ikke ha utviklet seg til samme «høyere kulturelt nivå». Med dette mente en at samene var nomadiske, mens finnene var bofaste. Slike tankemåter ga seg uheldige utslag med nedvurdering av samene som mennesker og deres kultur, noe som først ble endret etter andre verdenskrig.
Samenes egne oppfatninger om tidlig historie
Samenes tidlige historie på Den skandinaviske halvøy har vært tema for både samer og andre. Hvem som «kom først» har vært et spørsmål under debatt siden begynnelsen av 1800-tallet, både for historikere og språkforskere. Likeså spørsmålet om samenes utbredelse i forskjellige tidsperioder. Fra 1700-tallet og utover har samiske fortellinger om egen historie blitt nedskrevet.
Den svenske presten Petrus Martini Högström (1714–1784) skrev i 1740-årene at: «noen Lappere vil påstå at deres forfedre i gamle dager var eiere av hele Sverige; men at de ble drevet vekk og fortrengt under fremmed herredømme […]» Som svar på hvor samenes forfedre kommer fra, sier samene at: «Lapper og svensker var fra begynnelsen ett folk, men da det kom en voldsom storm, ble noen av dem redd og gjemme seg under et brett. Noen av etterkommerne ble svensker, og Gud lot brettet gjøres om til et hus. Men de andre, som var dristigere og ikke ville søke tilflukt, ble stamfedre til lappene, som fortsatt har sitt tilholdssted under åpen himmel den dag i dag.»
Den norske misjonæren Knud Leem (1697–1774) skriver i 1767 at samene selv oppgir å være de eldste innbyggerne i Norden. Senere har et annet folk fordrevet samene lenger mot nord. En mer utførlig beretning om dette ble nedskrevet av den finske presten Jakob Fellman (1795–1875), som fikk høre historien i et episk dikt med oppkomst fra Finnmark. Ifølge denne kan samenes historie i Norden inndeles i tre perioder. Først kom samene til Nord-Skandinavia etter en lang vandring, vanskeliggjort av store elvestryk. Landet var karrig og de kalte det for Samieatnam (Sameland). Det var mennesker der fra før som ikke talte samisk, men samene fordrev dem. De siste urmenneskene bodde en tid ved Tanaelva. Av de fordrevne lærte samene seg hvordan de kunne bo i det kalde landet. Samene benyttet stein for å lage våpen til jakt. I den andre perioden kom det nye stammer med samer, og disse hadde en «mer utviklet kultur.» Senere innvandret enda en gruppe samer med reinsdyr fra sørvest. Etter en tid med stridigheter mellom de samiske folkene kom de frem til at de alle var i slekt. Gruppene smeltet sammen til en stor gruppe, som dagens samer tilhører. Den tredje perioden oppstod da samene ble underlagt konger.
Blant samer fra Torneå fantes et sagn om at samene opprinnelig kommer fra et sydlig land, som noen mener er Himalaya. Imidlertid ble de skilt av fiender og de av dem som ikke hadde reinsdyr ble i området og kjempet mot inntrengerne. De andre som hadde rein, flyktet og utvandret langs to veier: en mot nord og en mot sør. Den sørlige gruppen dro mot Kaukasus og Alpene, mens den andre gruppen dro mot Jylland i Danmark. Videre over det skånske sundet dro de så i små skinnbåter, og etter seg i vannet dro de store skinnposer med utstyret sitt. Da de så kom til Den skandinaviske halvøy dro de mot nord og de ubebodde områdene der. Senere kom det også andre folk inn i Skandinavia og lagde ufred for samene, som da dro mot nord.
Samen Johan Turi (1854–1936) skrev i 1917 at samene ikke kommer fra noe sted, men at de alltid har vært urinnvånere i Skandinavia. I gamle tid bodde samene ved kysten i Norge og overalt i Sverige, og visste ikke at det fantes andre folk enn dem.
Tidlige språklige og etnografiske oppfatninger om samenes opphav
Europeiske lærde hevdet på 1600-tallet at samene var Skandinavias urbefolkning. Den tysk-svenske lærde Johannes Schefferus (1621–1679) utga i 1673 boken Lapponia hvor han skrev at samene nedstammet fra finnene. Han mente at samene i flere perioder hadde blitt tvunget til å forlate Finland på grunn av angrep, skattelegging og kristning under tvang. Schefferus argumenterte for at begge folkeslagene har mye til felles, både i lynne og utseende: «Finnene har svart hår, brede ansikter og et bistert oppsyn, slik også samene har.» Til og med i klesdrakten syntes Schefferus det bare fantes ubetydelige forskjeller mellom samer og finner.
I 1770 publiserte den ungarske jesuittpresten János Sajnovics (1733–1785) en artikkel der han påpekte en lingvistisk sammenheng mellom samisk og ungarsk. Med dette arbeidet bidro han til grunnleggende forståelse av de finsk-ugriske språkene.
Oppfatninger om dannelsen av samene som etnisk gruppe
Opp gjennom tidene har en hatt to hovedsyn på opphavet til samene; enten som relativt sene immigranter til Skandinavia eller at de tvert om er urinnvånere med svært lange historiske røtter på Nordkalotten, i Norden eller endog med utbredelse i store deler av Nord-Europa. I tidligere historisk forskning ble mennesker, rase og etnisk tilknytning oppfattet som mer eller mindre sammenfallende begreper. De fysiske forskjellen mellom mennesker, som kropps- og kranieform var ansett som viktige for å kartlegge folkegruppers forskjeller og deres opphav. Fra midten av 1900-tallet gikk en mer og mer bort fra oppfatningen om slike sammenhenger i kulturforskningen.
For samene har handel vært en viktig del av deres levebrød, helt siden forhistorisk tid da jakt var basisen for deres eksistens. En mener at jakt har vært en viktig faktor for dannelse av den samiske identiteten. Det er forskere som mener at den samiske identiteten som ble dannet i den nordlige delen av Fennoskandia oppstod som et resultat av samvirke mellom jegerfolk og bofaste bondesamfunn. Et omfattende distribusjonssystem oppstod mellom jegere i nord, handelsfolk og produsenter i øst og sør. Jakten som samene drev, var en spesialisering som i neste omgang gjorde samene avhengig av handel.
De fire fasene for forståelsen av samisk forhistorie
Den svenske arkeologen Inger Zachrisson (1936–) har delt idéhistorien om samenes forhistorie inn i fire faser. I perioden 1820–1860 mente lærde, som den svenske arkeologen Sven Nilsson (1787–1883), at samene var en nordisk urbefolkning. Disse skulle ha levd over hele Skandinavia. Mens perioden 1860–1900 var kjennetegnet av oppfatningen om de «to steinalderkulturen», en i nord og en annen i sør. Mer radikale overtoner tok plass i den tredje perioden fra 1900 til 1970, der den svenske arkeologen Oscar Montelius (1843–1921) anså samene som en egen rase. En annen svensk arkeolog, Gustaf Hallström (1880–1962), var overbevist om at steinalderkulturen i Nord-Sverige var av skandinavisk opphav, mens samene hadde migrert inn i regionen mye senere. Den fjerde perioden etter 1970 utviklet seg i Norge og var inspirert av sosialantropologi. Sosialantropologen og arkeologen Knut Odner (1924–2008) og arkeologen Bjørnar Olsen (1958–) var inspirert av teoriene til sosialantropologen Fredrik Barth (1928–2016), som dannet en teori om at samisk etnisitet hadde oppstått under kulturelle interaksjoner. Disse interaksjonene hadde innbefattet både samarbeid og konflikt. Samhandlingene oppstod mer spesifikt mellom jegergrupper i Nord-Norge og Finland og jordbrukere som produserte metall i det sentrale og østlige Russland. Dette skulle ha skjedd i bronsealderen. Zachrisson inndeling av periodene er fulgt i den følgende fremstillingen.
1820–1860: samene var en nordisk urbefolkning
På 1700- og begynnelsen av 1800-tallet var det en utbredt oppfatningen innenfor vitenskapen at samene var opprinnelige innbyggere i Fennoskandia. Den svenske naturhistorikeren Sven Nilsson (1787–1883) mente endog at samene fra svært langt tilbake i tiden hadde holdt til i store deler av Nord-Europa (Danmark, Nord-Tyskland, Storbritannia og muligens deler av Frankrike), kjent som storutbredningsteorin. Argumentasjonen bygget han på at funn av samiske kranier i Varanger var like dem som var funnet på gravplasser i Sør-Sverige, videre at funn av verktøy og gravkamre på kontinentet lignet dem som samene skulle ha hatt i Sverige. Nilsson mente at de så hadde blitt fortrengt lenger og lenger mot nord av germanske grupper. Den svenske anatomen og antropologen Anders Retzius (1796–1860) hadde omtrent samme oppfatning og mente at de mye mer kulturelt avanserte nordiske folkeslag hadde fortrengt samene nordover. Lignende oppfatninger ble fremført i 1820- og 1830-årene av den danske språkforskeren Rasmus Rask (1787–1832) og den svenske historikeren Erik Gustaf Geijer (1783–1847).
De norske historikerne Peter Andreas Munch (1810–1863) og Rudolf Keyser (1803–1864) hadde samme oppfatninger. Keyser begrunnet dette med at de forhistoriske periodene stein-, bronse- og jernalder, representerte mennesker på ulike «Trin af Dannelse». Den samiske folkekarakter og utviklingsgraden tydet på at de stod nært den opprinnelige og mest primitive tilstanden. Således tilhørte bronsealderen kelterne og jernalderen germanske folk. Munch mente at de redskaper fra steinalderen som en hadde funnet i Norge, hadde tilhørt et «vidt omvankende Jæger- og Nomade-Folk» som samene. Vesentlig i denne oppfatningen var at samene hadde blitt fortrengt av innvandrende fra nord, senest av nordiske stammer, som hadde fortrengt dem vekk fra store deler av Den skandinaviske halvøy. Teoriene til Munch og Keyser fra 1830- og 1840-årene er av senere historikere hevdet å ha vært påvirket av nasjonalistiske strømninger. Oppfatningene ble stort sett akseptert av samtidige vitenskapsfolk i Danmark og Sverige. En som opponerte mot Munch og Keyser var imidlertid den norske historikeren Ludvig Kristensen Daa (1809–1877). Han mente at den historiske utviklingen i hovedsak skjer som små forandringer over lang tid, ikke som «katastrofer» og «revolusjoner» som oppfatningen til Munch og Keyser var.
Keysers og Munchs oppfatninger fikk stor betydning for den norske nasjonsbyggingen. Keyser hadde utviklet «innvandringsteorien» som gikk ut på at germanske stammer hadde innvandret over Skandinavia fra øst og nord, fra år 100 til 300 etter Kristus. Munch var også tilhenger av teorien. Historikeren Knut Kjeldstadli (1948–) mener at det var viktig for Keyser og Munch, at de første nordmenn innvandret fra nord og øst og ikke fra sør. At de kom fra sør, ville være det samme som at de nedstammet fra dansker og svensker. Istedenfor var de et eget folk og en egen organisatorisk enhet. Keyser og Munch hadde ikke noen referanser til andre teorier, når de påstod at samene hverken hadde noen rett til land eller ressurser i området de var i. De kan ha vært påvirket av andre europeiske ideer angående nomadismebegrepet og hvordan eiendomsrett til jord oppstår: En jordbruker dyrker jorden og legger ned arbeid i den, noe som i seg selv gir eiendomsrett og dermed av seg selv driver vekk nomaden.
«Innvandringsteorien» til Keyser og Munch ble også formidlet i lærebøker brukt i skolen. Allmennheten ble dermed også kjent med teorien, og styringseliten, embetsfolkene og stortingspolitikerne fikk dermed en oppfatning om samene som et folkeslag som fra naturens side var underlegne. Historikeren Ottar Dahl (1924–2011) har skrevet: «[Innvandringsteorien] med dens sterke appell til nordmennenes nasjonalfølelse og med støtte i Keyser og Munch autoritet ble snart fastslått som en urokkelig sannhet i Norge.»
1860–1900: de to steinalderkulturene
Et skifte i synet på samenes kultur kom i løpet av 1860-årene. Tidligere historikere hadde ofte gitt positive karakteristikker av samene, men i denne tiden ble omtalen mer nedsettende. Denne trenden kan sees i hele den vestlige verden på midten av 1800-tallet i synet på «de andre». De folkeslag som tidligere ble idealisert som «edle ville», ble heretter beskrevet som late og umoralske. Den nye oppfatningen hadde sammenheng med gjennombruddet for evolusjonisme og raseteorier, der sosialdarwinismen vant frem som en rådende politisk retning. Ledende arkeologer i Norden så på den nordskandinaviske kulturen som mer primitiv enn den i sør, og at den nordlige kulturen hadde mindre mulighet til å utvikle seg.
Etterhvert som en gjorde flere og flere arkeologiske funn, ble det klart at steinalderen i Nord-Skandinavia skilte seg fra den i Sør-Skandinavia. I sør ble det benyttet redskaper av flint, mens det i nord ble benyttet skifer. Den svenske arkeologene Hans Hildebrand (1842–1913) og hans norske kollega Oluf Rygh (1833–1899) mente at siden funn av redskaper av skifer var mest vanlig i Troms og Finnmark, måtte dette være samenes bruksredskaper. Slike gjenstander hadde også blitt funnet i Finland og Russland, og en mente derfor at disse hadde østlig opphav. Senere utviklet oppfatningen seg til at bruken av det ene eller det andre materialet kunne forklare kulturelle forskjeller. Flint var hardt og varig, det krevde dyktighet og planlegging å omskape det til redskaper, mens skifer var bløtt og forgjengelig. En mente derfor at skiferen representerte samenes mentalitet.
I 1870-årene introduserte den danske arkeologen Jens Jacob Worsaae (1821–1885) og den svenske etnografen Gustaf von Düben (1822–1892) en teori om at samene var sene innvandrere fra øst. Dübens bok ''Om Lappland och lapparne, företrädesvis de svenske. Ethnografiska studier'' fikk stor innflytelse, blant annet ble teorien om svært stor utbredelse av samer i store deler av Nord-Europa tilbakevist. Senere, på begynnelsen av 1900-tallet, var det en rådende oppfatning at samene hadde migrert fra Russland eller Sibir. På denne tiden ble imidlertid forbindelsen mellom samene og «skiferkulturen» i større grad avvist (kjent som «lappehypotesen» blant de få som enda holdt fast på dette synet.) Årsaken var at redskaper av skifer hadde blitt avdekket på Øst- og Vestlandet, samt i Midt-Norge. Historikeren Yngvar Nielsen (1843–1916) mente at han i 1891 kunne bevise at samene til da bare hadde holdt til i Trøndelag og Hedmark de siste 200 år. Dermed mente han at de ikke kunne sies å være noen urbefolkning i sentrale deler av Norge.
Karl Bernhard Wiklund
Karl Bernhard Wiklund (1868–1934), en svensk finsk-ugrisk språkforsker, var en av de mest innflytelserike forskerne rundt samiske spørsmål på begynnelsen av 1900-tallet. Han utga en omfattende mengde publikasjoner angående samisk opphav. I tillegg var han ekspert for en rekke statlige undersøkelser og komiteer angående samiske spørsmål. Blant annet ble han kjent for lapp skall vara lapp-ideologien. En av hans tidlige teorier var at svensker ikke var de første innbyggerne i Nord-Sverige, men at samiske veidefolk hadde drevet sine aktiviteter langt tilbake i tiden. I 1925 skrev han at arkeologer og historikere kunne bidra lite når det gjaldt samenes opphav og inntreden i nordområdene. Istedenfor måtte en analysere språket deres, nærmere bestemt lånord fra skandinavisk. Han var på denne tiden klar på at samene hadde immigrert inn på Den skandinaviske halvøy etter at germanske stammer hadde inntatt området. Samene hadde sitt opprinnelige stamland i nordlige deler av Finland og Russland.
I boken The race biology of the Swedish Lapps fra 1932 argumenterer Wiklund for at samene hadde foretatt et språkskifte fra sitt opprinnelige ukjente språk, til deres nåværende finsk-ugriske språk. Språkbyttet skulle etter denne teorien sannsynligvis ha skjedd 1000–500 år før Kristi fødsel. Han mente at samene hadde utvandret fra Finland og hadde ankommet Den skandinaviske halvøy rundt 100 år før Kristus. Dette var selve proto-lappene mente han da. På slutten av sitt liv, i 1930-årene, kom han opp med enda en ny teori, der han argumenterte for at samenes forfedre hadde levd i Skandinavia siden den siste istiden. Under den siste istiden hadde de så «overvintret» på isfrie kystområder av Nord-Atlanteren og ut mot Nordishavet. Restene av deres bosteder fra istiden var komsakulturen, og at de hadde levd isolert under hele den siste istiden var forklaringen på deres unike antropologiske opphav.
Nordisk mesterskap i fotball 1929–32
Nordisk mesterskap i fotball 1929–32 var den andre nordiske mesterskapet i fotball som ble arrangert. Fire nordiske land deltok;, , og. Turneringen ble arrangert av Sveriges fotballforbund (SvFF) som feiret sitt 25. årsjubileum. Pokalen ble navngitt Guldkrus.
Samenes forhistorie
Karl Bernhard Wiklund
Wiklunds såkalte overvintringsteori bygget på den norske botanikeren Rolf Nordhagens (1894–1979) forskningsresultater om planter, publisert som De senkvartære klimavekslinger i Nordeuropa og deres betydning for kulturforskningen (1933). I tillegg koblet han sammen teorien rundt komsafunnene og så en mulighet for å forklare samenes antropologiske og arvemessige særstilling. Etter hans død ble Wiklunds teori om samenes overvintring under siste istid sterkt kritisert. Den svenske etnografen Ernst Manker (1893–1972) uttalte: «[..] så skjedde det at Wiklund, som i løpet av sin levetid hadde vært en av de skarpeste og mest fryktede kritiker, etter sin død selv ble offer for den hardeste kritikk, det som manifesterer seg i en så latterlig teori at en nå må synes synd på ham.»
1900–1970: samene som en egen rase
Arkeologen Anton Wilhelm Brøgger (1884–1951) utga i 1909 boken Den arktiske stenalder i Norge hvor han argumenterer mot at samene skulle ha noe med skiferkulturen og den arktiske steinalderen å gjøre. Brøgger talte for at steinalderen i Nord-Skandinavia var kjennetegnet med skiferkultur, helleristninger og en spesiell type keramikk. Han skrev «[…] at anta at lapperne, hvis kultur er bundet til den halvtæmmede ren, har havt tid og anledning til at utvikle en sådan keramikk og stenindustri [er urimelig]». I samtiden så en på samene som statiske, uten evne til kulturelle og teknologiske endringer. Gjenstandene av skifer tydet isteden på en eller annen østlig innflytelse. Med disse uttalelsene ble samisk historie ytterligere marginalisert.
Den norske anatomen Kristian Emil Schreiner (1874–1957) utga i 1935 verket Zur Osteologie der Lappen, der samenes opphav og rasetilhørighet ble behandlet. Hans teori går ut på at det opprinnelig var en urrase i Nord-Europa, som senere utviklet seg til protolapper, protoalpiner og protomongoler. Protoalpinerne dro mot vest og protomongolene mot øst hvor de spesialiserte seg. Protolappene, derimot dro mot Ural hvor de dannet et «urhjem» og «lukket seg» mot videre spesialisering. Senere hadde så disse protolappene vandret mot vest og innvandret i Finland og Den skandinaviske halvøy. Schreiner hevdet senere at et urnordisk folkeslag var den opprinnelige befolkning i Finnmark og ikke samene. Påstanden baserte han på funn av en hodeskalle funnet i en grav fra yngre steinalder i Nyelv i Varanger. Disse urnordisk folkene hadde blitt isolert fra andre folk, men senere blitt blandet med samene (protolappene) da de innvandret.
Den svenske arkeologen Gustaf Hallström (1880–1962) publiserte i 1929 en hypotese om hvordan den samiske innvandringen til Skandinavia skjedde. Han støttet Brøggers oppfatning om at det ikke var noen sammenheng mellom skiferkulturen og samene, tross alt var det mangel på flint som gjorde at skifer ble tatt i bruk i nord. Noen etnisk sammenheng var det derfor ikke. Hallström mente at samene hadde innvandret i før-romersk og romersk jernalder. På grunn av en klimatisk forverring var Nord-Skandinavia på denne tiden avfolket. Dermed lå områdene åpne for innvandring av et fremmed, østlig innlandsfolk, altså urlappene. Denne teorien fikk stor innflydelse, og har vært populær langt opp mot slutten av 1900-tallet. Senest i 1970-årene ble det ut fra gjennomgang av arkeologisk materiale i Sverige, diskutert tidspunkt for samisk innvandring.
Etnografen Gutorm Gjessing (1906–1979) utga i 1935 verket Fra steinalder til jernalder i Finnmark, der han ikke støtter Hallströms hypotese. Gjessing påpeker at allerede 1000 før Kristi hadde samene en fullt utviklet kystkultur i Finnmark. Da var det mer sannsynlig at samene hadde vært der lenge enn at de var et sent innvandret innlandsfolk. Han antyder en sammenheng mellom den samiske «urrasen» og komsakulturen i eldre steinalder. Imidlertid er konklusjonene hans vage og selvmotsigende. På denne tiden var det ofte slik, at om arkeologiske funn manglet eller ikke ga klare nok svar, så ble troen på etnisitet i form av biologiske og rasemessigere karakteristika avgjørende. Den fysiske antropologien var dominerende for å forklare samenes opprinnelse langt opp i etterkrigstiden.
Kongekamp
Kongekamp er et storstrategispill utviklet av Paradox Entertainment og utgitt av Levende bøker i 2001. Spillet er en norsk versjon av spillet Svea Rike III, som ble utgitt i Sverige av Levande Böcker i 2000. Den engelske tittelen er Europa Universalis: Crown of the North.
Samenes forhistorie
1900–1970: samene som en egen rase
I 1956 fremla den finske arkeologen Ville Luho (1911–1982) sine resultater om den såkalte askolakulturen fra Askola i Finland. Funnene er fra eldre steinalder (mesolittisk), rundt 7500 år før Kristi. Ut fra formen til redskapene som er funnet, anses dette å kunne være komsakulturens opphav.
Etter 1970: Sosialantropologiske og sosiologiske perspektiver
Den danske arkeologen Povl Simonsen (1922–2003) tok til orde for å se på samisk etnisitet som noe som har oppstått på grunn av sosiale og kulturelle prosesser i nordre Fennoskandia. Han uttalte i 1959: «'Hvornår invandrede samene?' muligens er [dette et] helt forkert stillet [spørsmål?]» Istedenfor må en spørre «på hvilket tidspunkt opstod der et begrep, som vi har lov at kalde samisk?» Selv om mange arkeologer og historikere på den tiden innså at rase, kultur og etnisitet ikke er det samme, så manglet teoriene og metodene for å behandle slike temaer. Simonsen mente at samene ikke emigrerte til Skandinavia, men via en prosess som tok over 4000 år oppstod en befolkning i sentrale deler av Nordkalotten som for 2000 år siden ble de første samer.
I 1960- og 1970-årene ble fagene sosialantropologi og sosiologi tatt i bruk for å forstå etniske og kulturelle forskjeller. Arbeidet til den norske sosialantropologen Fredrik Barth (1928–2016) utfordret oppfatningen om at kulturelle variasjonen er diskontinuerlig. Altså at hver folkegruppe hadde egen kultur, at det var klare forskjeller som skilte kulturene, samt at geografisk og sosial isolasjon var det som skapte kulturelle forskjeller. Så langt hadde antropologer og kulturhistorikere studert prosesser innad i en gruppe, men vært lite opptatt av prosessene mellom gruppene. Barth mente tvert om at etnisitet først og fremst handler om kontakt mellom folk, og hvordan denne kontakten er organisert. En annen egenskap med etnisitet og identitet er at den endres over tid. Videre mente Barth at etnisk identitet er en form for sosial organisering, snarere enn et aspekt med kultur.
I begynnelsen av 1980-årene skjedde det et markert tradisjonsskifte i studier av den samiske fortiden. På denne tiden skjedde det en stor oppvåkning innenfor samisk etnisk og kulturell forståelse, mye på grunn av Alta-konflikten som oppstod på grunn av vassdragsregulering av Altaelva. Spørsmålet om hvor samene kom fra, ble endret til et spørsmål om når og hvor samisk etnisitet ble dannet.
Den norske arkeologen Bjørnar Olsen (1958–) anser at den samiske etnisiteten har utviklet seg i en prosess hvor den først ble synlig i løpet av det siste årtusen før Kristi fødsel. Utviklingen har kommet som en samvirkning med samfunnet utenfor. Imidlertid kan en befolknings kultur eller bosetningshistorie gå lenger tilbake i tid og være mer stabil enn oppfatningen om etnisk tilhørighet. Den danske sosialantropologen Kirsten Hastrup (1948–) sier at det universelle med etnisitet er ideen om egen historie. Forskere har hatt forskjellige andre oppfatninger om hva som er vesentlig for definisjon av etnisitet.
I den første fasen av denne kontakten sier Odner at fangstfolkene tok til seg finnenes språk. Dette forklarer likheten mellom finsk og samisk. Et annet forhold er at fangstmennene ville etterligne bøndenes språk og kulturelle uttrykk for å signalisere tilknytning og vennskap, dette for i neste omgang å få tilgang til bøndenes produkter. I neste omgang ble forholdet mellom bønder og fangstfolk mer betydelig, dermed kom behovet for et mer omfattende symbolapparat for å gjøre forskjell på gruppene. Fangstfolkene hadde da gjort seg avhengig av produkter utenfra, dermed måtte de utvikle produksjonen mot de varene som ble etterspurt. Som et ledd i å utvikle egenart ble samisk språk dannet. Odner mente at samisk etnisitet ble utviklet i årene 200 til 300 etter Kristus. I den tredje fasen skjedde spredning av den samiske identiteten til andre grupper av fangstfolk nordover i Fennoskadia. Samisk identitet ble tilknyttet det å være jeger- og fangstmann, og pelshandel ble driveren for dette levesettet. Det ga store økonomiske fordeler med salg av pels og samisk etnisitet sprer seg derfor raskt. Andre grupper så fordelene med å etterligne samenes levesett, de tok til seg denne etnisiteten og fikk dermed adgang til å delta i deres transaksjoner og få tilsvarende produkter.
Odner begrunner med dette at samisk etnisitet ikke har noe med innvandring å gjøre, men at fangstfolk tar til seg samisk identitet i møte med bønder de driver handel med. Forøvrig mente han at opprinnelsen til en germansk etnisitet i Nord-Norge og Norrland heller ikke skyldes innvandring fra sør. Odner mente at nordre Fennoskandia hadde mange ulike grupper av fangstfolk uten noen etnisk organisering. I eldre jernalder kommer en etnisk organisering der to hovedgrupper dannes. En østlig og nordøstlig gruppe blir samiske, mens de øvrige adopterer en germansk etnisitet.
Etnolingvistisk forhistorie
Sammenlignende lingvistikk er en metode som brukes for å finne opphavet til et språk, og siden språk og etnisitet vanligvis er tett forbundet, kan denne tilnærmingen fortelle om etnisk opphav. Den samisk lingvisten Ante Aikio (1977–) og flere andre har gjort forskning for å finne røttene til samiske språk i et etnolingvistiske perspektiv. Aikio mener at svakheten med den sosialantropologiske teorien til Barth og senere utviklet av Odner, Hansen og Olsen, er at ikke noe helt nytt språk kan utvikle seg som en etnisk markør på grunn av ytre påvirkning. Aikio mener at en forklaring trengs for hvordan ursamisk konkret oppstod og ble basis for en oppstående samisk identitet.
En teori for utvikling av samisk etnisitet i fem faser
I dagens samiske områder må det tidligere ha vært et eller flere opprinnelige språk, men som har dødd ut. Disse språkene og etnisiteten til menneskene som snakket dem, vet en ikke noe som helst om. Generelt skjer et språkskifte raskt, og selv om noen individer vil holde fast med det opprinnelige språket, så er prosessen irreversibel når unge voksne overfører det nye språket til sine barn. De sosiale årsakene til språkskifte kan være komplekse, men de som forkaster det opprinnelige språket, forventer gjerne forbedringer av sin egen eller sine barns sosiale eller økonomiske status. At opprinnelige språk dør ut, er ikke nødvendigvis et mål, men en unngåelig konsekvens av å ønske seg et bedre liv. Selv om prosessen over ett stort geografisk område er komplisert, kan mange lokalsamfunn bli utsatt for de samme sosiale faktorene samtidig.
Wiklund formulerte i 1896 en teori om at samene først hadde talt et språk han kalte «protolappisch», før de skiftet til et uralsk språk påvirket av forfedrene til finnene. Selv om Wiklund opplagt tok feil i alle detaljer er det sannsynlig at det har skjedd språkskifter. Området der det bor samer i dag har vært befolket i kanskje 12 000 år, men det uralske urspråket kan neppe dateres til eldre enn 6000–4000 år før Kristus. Aiko og andre har sikkert påvist 550 ordrøtter med ukjent opprinnelse i samisk, og det egentlige antallet er sikkert over ett tusen. De fleste av disse ordene viser til naturfenomener som er vanlige i samiske områder, men som mangler eller er sjeldne i sørlige Finland og Karelen.
En mener at ursamisk utviklet seg i et nokså begrenset geografisk område i sørlige deler av dagens Finland eller Karelen. Den lingvistiske sammenhengen mellom finsk og samisk er omfattede og selv om en ikke kjenner til dynamikken imellom disse, vet en at språkene har påvirket hverandre gjensidig. Tidlig ursamisk (hämeläiset) og urfinsk (suomalaiset) har også blitt påvirket av germanske og baltiske språk. Det ser ut til å ha vært et opptak av lånord fra urgermansk til samisk i nordisk bronsealder ved kysten av Finland og Estland i perioden 1700–500 før Kristus. Samtidig har det vært kulturell påvirkning. Senere har også ursamisk og urskandinavisk språk påvirket hverandre.
Den finske arkeologen Christian Carpelan (1936–) har diskutert samenes opphav ved hjelp av arkeologiske, lingvistiske og genetiske data. Han har presentert en teori i fem faser for hvordan samisk kulturell identitet kan ha oppstått: Stadiene er overlappende kronologisk.
Stridsøkskulturen sprer uralske språk som senere utvikler seg til finsk-ugriske språk
Aikio har kritisert forsøk på å knytte tidlige arkeologiske kulturer fra før tidlig jernalder til samisk etnisitet og språk. Han mener at lånordene fra et forsvunnet språk ikke underbygger en så langvarig kontinuerlig samisk identitet på Nordkalotten. Han mener at lingvistiske beviser underbygger en mer sørlig tilblivelse av samisk etnisitet og at denne ikke spredte seg nordover før tidlig jernalder.
Hvordan og hvorfor de tidlige ursamiske og urfinske språkene utviklet seg og skilte seg fra hverandre er ukjent. En teori som har mange tilhengere er at de finsk-samiske tidlige urspråkene ble snakket i den kamkeramiske kulturen i steinalderens Finland. Senere, rundt 3200 år før Kristus, ble urspråket splittet opp i to grener som en følge av spredning av stridsøkskulturen, som representerte nordvestlige indoeuropeisk språk. Teorien har mange usikkerheter, blant annet at en ikke med sikkerhet vet at menneskene som tilhørte den kamkeramiske kulturen snakket uralsk (som senere utviklet seg til finsk-ugriske språk).
Ut fra kunnskap om tidspunktet for det ursamiske lydskiftet kan ikke ekspansjonen ha skjedd før de siste århundrene før Kristus. Dermed kan en søke etter arkeologiske spor i denne perioden som bygger opp om de lingvistiske funnene. I arkeologien er årene 250–800 etter Kristus kjent som den usynlige perioden. Det ser ut til at produksjon av jern og keramikk stoppet opp, og at alle metallobjekter fra denne tiden ble importert. Stedsnavn lånt fra urnordisk viser at samisk språk hadde nådd sentrale deler av Den skandinaviske halvøy rundt 500-tallet. Samtidig som de samiske språkene spredte seg til Nord-Skandinavia, døde de opprinnelige språkene i området ut.
Med spredningen av de samiske samfunnene, ser det ut til at de ble produsenter av pelsverk som ble tatt over av et handelsnettverk med mennesker som snakket urskandinaviske språk. Det er sannsynlig at den samiske kulturen ble omformet til en kultur spesialisert på naturprodukter og et liv i naturområder. Samtidig stoppet den samiske kulturen med andre aktiviteter som de tidligere hadde drevet med da de var mer eller mindre selvforsynte. Handel med pels kan ha vært drivkraften som fikk den samiske kulturen til spre seg utover Den skandinaviske halvøy. Her lå de opprinnelige områdene for ursamisk språk i en nøkkelposisjon for de germanske handelsnettverkene som spredte seg utover.
Genetiske studier av samer
På slutten av 1990-årene ble studier av det genetiske arvematerialet (DNA) tatt i bruk for å forsøke å finne opphavet til etniske grupper. Grupper med felles DNA kan tyde på slektskap, kontakt og felles opphav, mens forskjeller kan fortelle om isolasjon og historisk distanse. Det er utført DNA-studier som viser at samene avviker fra andre befolkninger i Europa, mer spesifikt gjelder det mitokondrielt DNA, en type arvestoff som kun overføres via morsleddet. Den finske genteknologen Antti Sajantila (1963–) skrev i en publikasjon fra 1995: «Den unike posisjonen til samene i det genetiske landskapet i Europa kan tyde på at de er en gammel populasjon i Europa, som er forskjellig fra andre europeiske populasjoner før det senere oppstår lingvistiske og kulturelle forskjeller. Alternativt kan de ha kommet til Europa fra en annen, så langt ukjent region.»
En annen som har brukt mye tid på å undersøke genetikken for samer var den svenske genetikeren Lars Beckman (1928–2005). I rundt 40 år var han opptatt av slike undersøkelser i befolkningen i Norrbotten og Västerbotten. Det var stor innblanding av genetiske kjennetegn fra svensker og finner, spesielt fant han at innblandingen med finner var størst i de svenske grenseområdene mot Finland.
Senere har andre forskere gjort lignende undersøkelser, og argumentert mot at mitokondrielt DNA er forskjellig fra andre grupper. Andre igjen har påpekt det paradoksale i at avviket for mitokondrielt DNA ikke kan finnes i det mannlige arvematerialet. Hvis samisk arvemateriale avviker fra andre europeeres, må forskerne spørre hvorfor. Skyldes det få eller ingen giftermål med andre grupper? Andre metodiske problemstillinger som har blitt fremsatt, er om prøvepersonene utgjør et representativt utvalg, og om de i så fall representerer spesielle samiske grupper.