cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kimberley (Sør-Afrika)
Kimberleys økende viktighet førte til en av de tidligste sørafrikanske og internasjonale utstillingene som ble iscenesatt i Kimberley i 1892. Den ble åpnet av sir Henry Loch som da var guvernør i Kappkolonien, den 8. september. Den presenterte kunstutstillinger, en utstilling av malerier fra den kongelige samlingen til dronning Victoria og gruvemaskiner blant andre ting. Utstillingen førte til betydelig internasjonal interesse som resulterte i en konkurranse om utstillingsplassene.
Hertugdømmet Westfalen
Erblandesvereinigungen og Soestfeiden
Erkebiskopene forsøkte flere ganger å finansiere politikken ved å pantsette deler av landet. Mot trusselen om fragmentering og oppløsning av landet slo ridderskapet og stendene seg sammen. De tvang landherrene til å forsikre om at de aldri mer skulle pantsette landsdeler. I de påfølgende år måtte kurfyrstene anerkjenne Erblandesvereinigung ved innsettelse i embedet. I 1590 kom det til en sentralisering av landet gjennom en fornyet forfatningen. Den fastsatte landherrenes og landstendernes ansvarsområder, og Erblandesvereinigung av 1463 ble slått sammen den offentlige forvaltningen i Amt Marschall, det gamle grevskapet Arnsberg og Amt Waldeburg. Først på dette tidspunktet kan man snakke om ét sammenhengende territorium, selv om rudimenter av selvstendig styre fortsatte å bestå.
Kimberley (Sør-Afrika)
Sør–Afrikas første gruveskole ble åpnet her i 1896 og senere flyttet til Johannesburg, før den ble kjernen i Universitetet i Witwatersrand. De to første årene ble foregikk undervisningen i Cape Town, Grahamstown og Stellenbosch, det tredje året i Kimberley og det fjerde året i Johannesburg. Bygningene ble bygget for en totalkostnad på £9000 der De Beers bidrog med pund for pund.
Hertugdømmet Westfalen
Mislykkede protestantiske reformasjonsforsøk
Det gikk relativt lang tid før reformasjonen fikk noen nevneverdige virkninger på hertugdømmet Westfalen. Bare i frigrevskapet Düdinghausen, som stod under sterk innflytelse fra Waldeck, kunne reformasjonen få fotfeste over lengre tid. I første rekke var det forskjellige enkeltpersoner eller familier, som f.eks. Fogdene av Elspe, som i alle fall delvis sluttet seg til protestantismen. Fra byen og Amtet Medebach kom det flere studenter som hadde studert ved den evangeliske høgskolen i Marburg. Enkelte pastorer i dette området hadde også vendt seg til den nye troen.
Kimberley (Sør-Afrika)
Kimberley ble beleiret 14. oktober 1899 ved begynnelsen av andre boerkrig. Britiske styrker som forsøkte å unnsette beleiringen led tunge tap. Beleiringen ble opphevet 15. februar 1900, men krigen fortsatte til mai 1902. Innen dette tidspunktet hadde britene bygget en konsentrasjonsleir i Kimberley for å huse boerkvinner og barn.
Hertugdømmet Westfalen
Mislykkede protestantiske reformasjonsforsøk
To landsherrer fremstod som spesielle trusler mot katolisismen. Kurfyrste og erkebiskop Hermann von Wieds overgang til den protestantiske tro under Riksdagen i Worms i 1521, og dennes forsøk på å etablere et evangelisk kirkevesen i erkestiftet og hertugdømmet Westfalen, provoserte frem blandede reaksjoner. I byer som Brilon, Geseke og fremfor alt i Werl, var Kölnreformasjonen ganske vellykket, mens den møtte spesielt stor motstand i Arnsberg fra kloster Wedinghausen. Til syvende og sist hindret protestantenes nederlag under den schmalkaldiske krig og nedleggelsen av biskopembedet en mulig seier for den nye trosbekjennelsen i den Kölniske staten. På enkelte steder greide rester av protestantiske samfunn å holde et fotfeste enda en stund. I Geseke fantes det fortsatt i 1564 evangeliske forkynnere innenfor Abbedkirken og Kollegiatkirken. Reformasjonen i Marsberg slo igjennom omkring 1550 etter å ha pågått siden 1540-årene.
Kimberley (Sør-Afrika)
Sør–Afrikas første flyskole åpnet der i 1913 og begynte å utdanne piloter til South African Aviation Corps, senere South African Air Force. Byen huset også Sør–Afrikas første børs.
Hertugdømmet Westfalen
Mislykkede protestantiske reformasjonsforsøk
I regjeringstiden til Hermann von Wied fant det også sted forskjellige sekulære reformer. I Arnsberg ble det i 1533 vedtatt en gruvelovgivning for alle områdene i Kurfyrstedømmet Köln. I 1537 ble de sekulære domstolene reformert og i 1538 også femedomstolene. I tillegg kom en ny politiordning og en avtale for kontroll av kurfyrstedømmets grenser for å bekjempe «pøbel». Senere kurfyrster etterlot seg i så måte relativt få spor i regionen. Under Friedrich IV von Wied ble det i 1567 opprettet et skatte- og avgiftsregister. Under Salentin von Isenburg begynte de første anstrengelser på å håndheve beslutningen til Konsilet i Trient innenfor territoriet. Han fremmet også skolesystemet i hertugdømmet. Omkring 40 år etter regjeringstiden til Hermann von Wied, kom det et fornyet reformasjonsforsøk ovenfra, ettersom erkebiskopen Gebhard I von Waldburg formelt gikk over til protestantismen i desember 1582. Den 2. februar 1583 ble han avsatt som erkebiskop og den 1. april 1583 ble han ekskommunisert av pave Gregor XIII. Kölnkrigen som kom i kjølvannet av dette, var ledsaget av plyndringer og vold mellom tilhengere og motstandere. Selv om den protestantiske fyrsten neppe fant støtte hos Kölnerne, fant han støtte i deler av den landlige adelen og i en rekke byer: Brilon, Geseke, Marsberg, Volkmarsen, Medebach, Winterberg og Hallenberg. Kurfyrsten Gebhard hadde sin operative base i hertugdømmet Westfalen, men måtte trekke seg etter et kort felttog i 1584. Etter kurfyrstens nederlag kunne protestantismen bare håpe på støtte på noen få steder, i alle fall for en kortere tid. I området omkring Marsberg fantes det muligens en protestantisk minoritet frem til 1600-tallet.
Kimberley (Sør-Afrika)
Kimberley foreslo i mai 2007 å bygge Kimberley Stadium for VM i fotball 2010, men forslaget ble ikke valgt som en av de ti stedene for turneringen.
Hertugdømmet Westfalen
Motreformasjon og klosterordener
I 1583 greide den nyvalgte erkebiskopen Ernst von Bayern endelig å etablere seg med hjelp fra bayerske tropper i hele erkebispedømmet Köln. Og med ham begynte en frem til 1761 uavbrutt rekke av erkebiskoper fra rekkene til de bayerske prinsene.
Etter heftige konflikter med sin familie, som ikke billiget hans private livsvandel, slo Ernst von Bayern seg på nytt ned i hertugdømmet i 1595, og residerte heretter i Schloss Arnsberg. Han levde sammen med Gertrud von Plettenberg, og fikk sammen med henne blant annet sønnen Wilhelm, den andre Landdrost og senere abbed i riksabbediet Stablo-Malmedy. Ernst von Bayern anerkjente i 1590 den såkalte Erblandesvereinigung og utstedet i 1596 en ny politiordning for sine rhinske og westfaliske besittelser. I året 1606 utstedet han også en medisinalordning for bekjempelse av pest. Han overlot i stor grad regjeringsembedet til sin nevø og koadjutor Ferdinand von Bayern, som i 1612 etterfulgte ham som erkebiskop. Først under ham ble håndhevingen og gjennomføringen av motreformasjonen påskyndet i hertugdømmet.
Fra 1612 innsatte den nye landherren for første gang i hertugdømmet og i Vest Recklinghausen spesielle kommissærer med vidtrekkende fullmakter til å gjennomføre kirkelige motreformer. Den første visitasjonsberetningen viser helt tydelig at det fortsatt fantes protestantiske grupper i området. I 1614 utstedet kurfyrsten også en for hertugdømmet gjeldende religionsordning. I denne ble det gjort klart at ansettelse av embedsmenn var forbundet med at de måtte gjøre seg avhengige av den katolske trosbekjennelse. I tillegg fremmet kurfyrsten utviklingen av betlerordener hvor fattigdomskravet var gjeldende. I 1637 ble Fransiskanerordenens klostre grunnlagt i Attendorn og Geseke. I året 1645 fulgte grunnleggelsen av Kloster Werl, tilhørende Kapusinerordenen. Andre sammenlignbare klostre ble grunnlagt under Maximilian Heinrich av Bayern. Ferdinands regjeringstid var også tiden for grunnleggelsen av Gymnasium Laurentianum og Gymnasium Marianum Seraphicum. I begynnelsen ble Premonstratenserordenen støttet av abbediet Wedinghausen, og til slutt av Fransiskanerordenen. Senere kom også Gymnasium Petrinum Brilon og Gymnasium Antonianum Geseke til. I hans tid inntraff også etableringen av Jesuittmisjonen i Arnsberg.
Hekseforfølgelser
Spesielt i første halvdel av 1600-tallet var man i hertugdømmet vitne til en bølge av hekseprosesser. Westfalen var sentrum for hekseforfølgelsene i hele Nordvesttyskland. Den første bevarte nedskrevne prosessen fant sted i Winterberg i 1521. Den første store prosessen med flere anklagede fant sted i byen Kallenhardt i 1573 og 1574. Den første bølgen av prosesser fant sted omkring 1590. Spesielt nidkjære i dette vanviddet var kurfyrsten og erkebiskopen av Köln, Ferdinand von Bayern, og hans Landdrost Friedrich von Fürstenberg. Foruten å innføre en spesiell forordning for hekseforfølgelser, ble det også innsatt spesielle kommissærer for Landsherrene, som på en særdeles hensynsløs måte forfulgte såkalte «trollkyndige». Hekseprosessenes høydepunkt i hertugdømmet såvel som i riket ellers, var i tiden fra 1628 til 1630. Minst 880 personer ble henrettet i disse tre årene. Spesielt høye var tallene i Amt Balve med 280 henrettede. Etter at prosessbølgen hadde dabbet av, var det rundt 1655 enda en gang tallrike rettssaker. De to siste dødsdommene ble avsagte i Geseke (1708) og Winterberg (1728). Den siste prosessen fant sted i Brilon i 1730, og endte med frifinnelse.
Tredveårskrigen og tiden etterpå
Tredveårskrigen gikk ikke sporløst forbi i regionen. Summa summarum var antallet kamphandlinger, beleiringer eller lignende krigshendelser ikke spesielt store. Mange byer og landsbyer led likevel av plyndringer, brannstiftelser og pengeinnkrevinger. I 1622 plyndret troppene til den katolske liga enkelte steder, mens Christian von Braunschweig-Wolfenbüttel plyndret andre steder. Det kom til besetning av Geseke gjennom Christian von Braunschweig-Wolfenbüttel og til gjenerobring gjennom Dietrich Ottmar von Erwitte. Fra den katolske ligas side opererte Lothar Dietrich von Bönninghausen i Sauerland i begynnelsen av 1630-årene. Siden begynnelsen av 1630-årene forfulgte også Landgrevskapet Hessen en målsetning om å vinne hertugdømmet Westfalen. Situasjonen var på denne tiden påvirket av Sveriges støtte til Hessen på den ene siden og det tyske rike på den andre. Werl, Geseke, Brilon og Rüthen ble eksempelvis erobret av Hessen. I sør kunne man håpe på de keiserliges stabilitet. Etter 1634 slapp Hessens makt gradvis taket i regionen, men den forble likevel en trussel til helt mot slutten av krigen. I samarbeid med Sverige ble således Obermarsberg erobret og ødelagt av Hessen i 1646. Spesielt godt informert gjennom samtidige beretninger er vi om skjebnen til og hendelsesforløpene i Amt Brilon og byene Medebach og Hallenberg. Aktørene vekslet hyppig mellom å okkupere områdene. I Merfach flyktet befolkningen til de omkringliggende skogene. Medebach ble alvorlig rammet av brann og innbyggerne led under plyndring, og i 1636 døde en tredjedel av befolkningen som offer for pest. General Eberhard Beckermann, som selv stammet fra byen, trengte i 1634 seg inn i kloster Wedinghausen ved Arnsberg. Sannsynligvis uteble en planlagt erobring av byen på grunn av pesten. Også i Arnsberg kom det flere ganger til utbrudd av pest.
De langsiktige økonomiske konsekvensene skal ikke undervurderes. Malmutvinning fra gruvedrift, smelteverk og videre bearbeiding av metall, som hadde blomstret på 1500-tallet, opplevde et alvorlig tilbakeslag. Først i første halvdel av 1700-tallet hadde det regionale næringslivet kommet seg over krigføringens skadevirkninger. Det samme gjelder den sosiale strukturen. Mens samfunnet på 1500-tallet gikk gjennom en sosiologisk differensiering, kom det på 1600-tallet til en avdifferensiering og til en reagrarisering av de Kurkölniske delene av Sauerland. Den sosiale strukturen gjenspeilet dette i en befolkningsvekst som lå under gjennomsnittet.
Gautreks saga
Gautreks saga er en fornaldersaga, helt uhistorisk, men inneholder merkelige gamle sagn og den morsomme fortellingen om Gjafa-Ref (= «Gave-Reven» ), som kom seg frem i verden ved stadig å gi bort det han eide. Sagaen er trolig forfattet på Island mot slutten av 1200-tallet, men finnes i dag bare i senere håndskrifter. Den består av flere selvstendige fortellinger og er oppkalt etter kong Gautrek som mer knytter fortellingene sammen enn opptrer som hovedperson, ettersom historiene om Starkad og Gave-Ref tar betydelig større plass. Fortellingene må ha vært populære i samtiden, da de er overlevert i mer enn 30 håndskrifter. Sagaen sier mer om Island på 1200-tallet enn om Norge på 700-tallet. At den ble utgitt, skyldes at den islandske studenten Jon Rúgman oppholdt seg i Uppsala med en rekke islandske manuskripter i 1660-årene. Sammen med den svenske historikeren Olof Verelius (1618-82) redigerte han den første utgaven av Gautreks saga som ble utgitt i Uppsala i 1664. De mest minneverdige figurene er den tragiske Starkad og den Espen Askeladden-lignende skikkelsen Ref.
Hertugdømmet Westfalen
Tredveårskrigen og tiden etterpå
Etterfølgeren til Ferdinand von Bayern ble i 1650 Maximilian Heinrich av Bayern. I hans tid ble det vedtatt tallrike nye forordninger og lover, deriblant en ny forordning for gruvedrift, en forordning for skogsdrift og en jødeforordning. Hertugdømmet ble knapt berørt av konfliktene om bispesetet til etterfølgeren Joseph Clemens av Bayern. Også denne kurfyrsten innførte flere forordninger og forskrifter for hertugdømmet. Under hans flukt til Frankrike i 1702, regjerte Domkapittelet frem til neste kurfyrste ble innsatt i 1723.
Clemens August av Bayern og syvårskrigen
Clemens August av Bayern var deretter Landsherre i hertugdømmet i nesten 40 år, fra 1723 til 1761. Ved å la regjeringen bli underordnet hoffkanselliet forsøkte han å integrere landet mer i kurstaten. Regjeringen i Arnsberg fikk videre forbud mot å rette direkte klager både mot Reichskammergericht eller rikshoffrådet. Eneste apellinstans var hoffrådet i Bonn. Imidlertid fikk Landdagen bevare en viss autonomi.
Gautreks saga
Sagaens utviklingshistorie
Gautreks saga fremstår uferdig, nærmest som en vilkårlig samling av overleverte fortellinger, ment å fungere som forløper til den allerede eksisterende sagaen Rolf Gautrekssons saga (norrønt Hrólfs saga Gautrekssonar). Avslutningsvis i andre kapittel kommer den med et løfte om å se tilbake på Gautland og berette om kong Gautrek og sønnene hans («Den samme sagaen fortelles i Sveariket, og vidt og bredt andre steder.»). Men utover en referanse til Rolv Gautrekssons saga blir ingen sønner nevnt. Det synes riktig som sagaen hevder i et avsnitt mot slutten, at Gautrek var nevnt i mange andre fortellinger fordi han «var navngjeten for gavmildhet og djervskap, men det ble aldri sagt at han var noen dyp tenker.» Antagelig var det mange flere populære anekdoter i omløp som de islandske forfatterne ikke inkluderte.
Hugo Capet
Levnet
Hans militære makt var begrenset og han måtte søke militær støtte hos Rikard I av Normandie, men ved at han var valgt som konge ga ham stor moralsk autoritet og innflytelse.
Gautreks saga
Sagaens utviklingshistorie
Fortellingen om Vikar kan synes å ha vært en opprinnelig norsk historie som senere ble tilføyd fortellingen om Starkad av den anonyme forfatteren, eller forfatterne, på Island. I motsetningen til Gesta Danorum er Starkad i Gautreks saga en norsk helt, født i Agder og oppvokst på Fenring i Hordaland.
Sagaens moderne historie begynte i Sverige på midten av 1600-tallet da den islandske studenten Jón Rúgman ved et tilfelle havnet i Uppsala. Med seg hadde han et antall islandske manuskripter som lesestoff, noe som fikk betydning for svensk historiografi og sagaforskning. Sammen med den svenske historikeren Olof Verelius redigerte Jón Rúgman den første moderne sagautgave i 1664.
Sagaens mange fortellinger må ha vært populære i samtiden, da sagaen er blitt bevart i mer enn 30 håndskrifter. Dens historiske kjerne har knapt vært diskutert som kilde blant norske forskere siden 1930-tallet. En viss overensstemmelse synes det likevel å være mellom det arkeologiske materialet og fornaldersagaens vektlegging av regionale maktstrukturer i det sørvestlige Norge. Men sagaens betydning ligger mer i dens funksjon som «samleverk» av historier fra ellers tapte sagaer. Andre fortellinger gjenfinnes i andre kilder, noe som gir mulighet for å sammenligne litterære tekster. Gautreks saga selv finnes i to utgaver, en eldre og en yngre, den sistnevnte betydelig lengre på sentrale punkter, blant annet tillegget hvor kong Vikar ofres til Odin av Starkad. På grunn av sagaens usammenhengende forløp har mesteparten av forskningen basert seg på sammenligninger mellom Gautreks saga og Gesta Danorum, skrevet på latin av Saxo Grammaticus i 1100-tallets Danmark. Fortellingenes sammenheng virker merkelig, og den tematiske strukturen anstrengt og søkt, sammenkoblet ved hjelp av slektstrær.
Religionshistoriker Bruce Lincoln har forsøkt å lese hele sagaen som en rekke med kontraster: mellom de statiske og mobile, mellom innlandet og kysten, mellom det asosiale og sosiale, mellom fortid og nåtid, og så videre. Antropologen Paul Durrenberger har forsøkt lese hele sagaen som en vekselvirkning og manglen på det samme. Den danske forskeren Preben Meulengracht Sørensen har fokusert på den innledende fortelling som i utgangspunktet skal forklare Gautreks opprinnelse, men som Sørensen har studert med utgangspunkt i motsetningen mellom samfunnet og samfunnets utgrupper. Ved å sammenligne typene Gautrek, som han kaller «den positive helten», og Starkad, «den negative helten», ser Sørensen Gautrek som en forklaring på gudenes opphav, mens Starkad skal forklare gudenes endelikt.
Ættestupet
Sagaen begynner med en forklaring på Gautreks opphav i det som kalles for skogfolkfortellingen eller ættestupet. Gautreks far, kong Gaute av Västergötland, gikk seg bort på jakt og tilbrakte natten i huset til et merkelig, tilsynelatende smårar familie som lå isolert i skogen. Husets bonde het Skafnortung, «Gjerrigknark», og hans illeluktende kone Totra, «Fillerye», deres tre sønner og tre døtre. Den samme natten gjør Gaute den eldste datteren Snotra, «Klok», med barn. Fortellingen fylles av burlesk humor etter hvert som den ene etter den andre av familiemedlemmene begår selvmord ved å ofre seg selv til Odin, noe skjer ved å kaste seg utenfor et stup. Til slutt er det kun Snotra og hennes barn igjen. Hun tar barnet med seg til Gaute, og mange år senere på sotteseng gjør Gaute sin sønn til sin arving. Denne sagafortellingen var senere medvirkende til forestillinger om såkalte ættestup.
Starkad
Neste historie er holdt i en annen stil og handler om Starkads ætt, fødsel og opplevelser; kanskje en av de mørkeste og merkeligste legendariske heltene i middelalderens Norden. Denne fortellingen er antagelig hentet fra eller gjenfortalt fra en tapt saga om Starkad, og inkludert på grunn av den norske småkongen Vikar Haraldsson som tildeles en større rolle, tilsynelatende fordi Vikars sønn Neri spiller en betydelig rolle i den etterfølgende teksten. En annen årsak er at den svenske kongen Eirik, som også opptrer i teksten, har en framtredende rolle i Rolv Gautrekssons saga.
Sagaen forteller deretter om Gautreks ekteskap med Alfhild, datter av kong Harald av Vendland, og Alfhilds påfølgende død av sykdom år senere, som førte til at Gautrek ble sinnssyk av sorg og mistet interessen for sitt rike, og tilbrakte all sin tid sittende på Alfhilds gravhaug sammen med hauken sin.
Hugo Capet
Levnet
Hugo Capet ble begravd i Saint-Denis-basilikaen i Paris, men kisten hans forsvant under den franske revolusjonen. Han ble etterfulgt av sin sønn, Robert II av Frankrike.
Gautreks saga
Gave-Ref
Sagaens avsluttende del er et eventyr om sagnskikkelsen Ref, den skitne og late sønnen av en bonde, som gir sin fars store okse til den gjerrige og kloke jarl Neri, og til gjengjeld bare ber om et godt råd. Neri tar ellers aldri imot gaver, ettersom han var for gjerrig til å gi noen gjengave; men han tar imot oksen og gir Ref et bryne i bytte. Han oppfordrer Ref til å gi brynet som gave til kong Gautrek med tanke på kongens gjengave. I dette ærend oppsøker Ref først Gautrek, og deretter konge etter konge, som han i hvert tilfelle gir deler eller alt han mottok fra den forrige kongen, og mottar en større gjengave. Til sist oppnår Ref å bli gift med Gautreks datter Helga, og får tildelt det jarledømmet som Neri holdt for Gautrek.
Sagnkongenes kronologi
Snorre Sturlason nevner både Gaut (Gaute) og Gautrek i Ynglingesagaen hvor «Gaut, som Gautland har fått navn etter», og i Snorres versjon kalles Gauts sønn for «Gautrek den milde». Snorre forteller at Gautrek er far til Algaut som igjen er far til Gauthild som ble gift med Ingjald Illråde, sønn av Anund Yngvarsson, konge i Svitjod.
Hertugdømmet Westfalen
Clemens August av Bayern og syvårskrigen
Clemens August fikk også vedtatt en rekke lover og forskrifter for hertugdømmet, deriblant for normalisering av mål og vekt. Han foreviget seg i Westfalen gjennom utvidelser av Schloss Arnsberg (med hjelp fra den tyske barokkarkitekten Johann Conrad Schlaun) og Schloss Hirschberg.
Den katolske opplysningstiden
Under den etterfølgende kurfyrste Maximilian Friedrich von Königsegg-Rothenfels ble forskjellige reformer påbegynt i sammenheng med den katolske opplysningstiden. Dermed skar kurfyrsten ned på antall helligdager og reduserte utgiftene til kirkelige opptog. I 1778 ble også en brannforsikring grunnlagt for hertugdømmet. Et år senere ble det grunnlagt et medisinalråd i Bonn for alle kurfyrstelige områder.
Reformarbeidet ble i særlig grad fremmet av Landdrost Franz Wilhelm von Spiegel. I sentrum for reformarbeidet stod reformene og utbyggingen av utdannelsen. I begynnelsen av 1780-årene ble det gjort bestrebelser etter å omforme Gymnasium Laurentianum i Arntsberg til en mønsteranstalt for høyere utdannelse. I tillegg ble et skolestyre etablert som en selvstendig og kompetent myndighet for skolesystemet i hele hertugdømmet. Den katolske opplysningstiden påvirket også grunnleggelsen av Arnsbergisches Intelligenzblatt. Ved offentlige bygninger spilte ikke lenger behovene for representasjon, men snarere nytteverdien en større rolle. Arnsberger Schloss ble således ikke gjenoppbygd etter bombarderingene under syvårskrigen; derimot ble steinene brukt til byggingen av et tukthus, som fra 1816 ble sete for Bezirksregierung Arnsberg (idag sete for Verwaltungsgericht Arnsberg).
Von Spiegel ønsket gjennom sine reformbestrebelser i særdeleshet å finansiere skolevesenet gjennom en sekularisering av stift og klostre. Tidligere hadde han uttrykt sterk kritikk av klostrene, men lyktes ikke i sine sekulariseringsbestrebelser så lenge hertugdømmet varte. Også innenfor klostrene fantes det påvirkninger fra opplysningstiden, og internt i kloster Wedinghausen pågikk det en konflikt mellom tradisjonalister og reformvennlige. Spesielt skarp kritikk kom fra Friedrich Georg Pape, som etterlyste en rasjonalistisk teologi og som senere spilte en betydelig rolle i Mainzrepublikken.
Kurfyrste Maximilian Frans av Köln fortsatte reformpolitikken. På grunn av overbeskatning av skog, ikke minst for produksjon av trekull, utstedte han lover for en bærekraftig hogst og utnytting av tømmer. Samtidig styrket han hertugdømmets tilknytning til riket sentralt. Hans regjering flyttet anakronistisk tollkontrollpostene innenfor hertugdømmet på grensen til det gamle grevskapet Arnsberg. Produksjonsutstyr og fabrikker ble i 1791 frigjort fra laugsvesenets tvang. Etter initiativ fra stenderne, innførte regjeringen også tiltak mot misbruk av laugsvesenet. Også utdanningsreformene fortsatte. Det ble grunnlagt en skolekommisjon, og i 1799 utstedte regjeringen en skoleordning for Gymnasium Laurentianum. Gjennom etableringen av en normalskole sørget pedagogen Friedrich Adolf Sauer for en forbedring av lærerutdanningen. I tillegg til ordinære grunnskoler, ble yrkesmessige ferdigheter formidlet i industriskoler, spesielt innenfor tekstilproduksjonen. I 1802 fantes det totalt 255 grunnskoler og 38 industriskoler for barn og unge, såvel som 18 pikeskoler.
Hertugdømmet etter slutten av det gamle rike
I 1794 måtte Maximilian Frans flykte fra revolusjonære franske tropper, som hadde okkupert Bonn og Köln i oktober og november samme år. Selv bodde han i den etterfølgende tiden i Mergentheim i egenskap av stormester i den tyske orden. På denne måten gled de Kurkölniske myndigheter, domstoler og domkapittelet ut av hertugdømmets område.
Slutten på det gamle rike og avskaffelsen av de geistlige territoriene gjennom Reichsdeputationshauptschluss av 25. februar 1803, betydde også slutten for hertugdømmet Westfalen. Området falt i 1803 inn under landgrevskapet Hessen-Darmstadt, og ble etter forskjellige mellomliggende faser innlemmet i Landgrevskapet Hessen-Kassel i 1817. Hertugdømmet ble innlemmet som en provins i den hessiske stat med hovedsete i Arnsberg. Det meste av hertugdømmets klostre og stift ble sekulariserte umiddelbart etter maktovertagelsen.
I kjølvannet av etableringen av Rhinforbundet den 12. juli 1806, ble den økonomiske og juridiske administrasjonen forandret i hele Hessen-Darmstadt. Ordningen med stand og det kommunale selvstyre ble opphevet; dette betydde igjen slutten på skattefritak for adelen, avskaffelsen av livegenskap og en jevnere fordeling av området i omtrent like store administrative delområder.
Den 9. juli 1807 ble det napoleonske kongeriket Westfalen opprettet nordøst for det tidligere hertugdømmet. Selv om staten formelt var uavhengig, var det en vasallstat til det første franske keiserdømme under ledelse av Napoléon Bonapartes bror Jérôme Bonaparte. Staten ble oppløst etter at Frankrike tapte folkeslaget ved Leipzig den 19. oktober 1813. Etter Napoléon Bonapartes nederlag den 14. november 1813 mot den tredje prøyssiske arme under ledelse av Ludwig von Vincke, opprettet Preussen den midlertidige provinsen Generalguvernementet mellom Weser og Rhinen.
Under Wienerkongressen ble kongeriket Preussen delt inn i ti provinser gjennom «Forordning om en bedre innrettelse av provinsielle forhold» (Verordnung wegen verbesserter Einrichtung der Provinzialbehörden) av 30. april 1815. Generalguvernementet ble omdannet til provinsen Westfalen. I 1816 ble Ludwig von Vincke utnevnt til provinsens første overpresident med sete i Münster, mens den gamle residensbyen Arnsberg ble sete for regjeringspresidenten i Regierungsbezirk Arnsberg, og på denne måten i en redusert form bevarte byens hovedstadsfunksjoner.
Befolkningsutvikling
I tidlig moderne tid, avbrutt av tredveårskrigen og den fransk-nederlandske krig (1672–1675), økte befolkningen moderat. Dyrkbar mark ble videre befolket, hedeområder gjort brukbare for åkerdrift og produksjonen av husdyr ble utvidet. Denne trenden fortsatte på 1700-tallet. På denne tiden bidro også utbyggingen av industri og gruvedrift til økt befolkning. Gårdsbrukenes udelelighet og Anerbenretten i de fleste delene av regionen bremset fremveksten av en agrar underklasse.
I regjeringstiden til Dietrich II von Moers på 1400-tallet var innbyggertallet 59 000. I Vest Recklinghausen – som også var en del av den Kölniske kurstaten, var det 14 500 personer. I Erkestiftet levde det på denne tiden omkring 100 000 mennesker.
Regjering og forvaltning
Hertugdømmet Westfalen var underlagt erkebiskopen av Köln som landherre og kurfyrste, men dannet likevel et fra Erkestiftet Köln romlig atskilt selvstendig territorium, hvori landstendene kunne sikre seg en betydelig medbestemmelsesrett som motpol til de geistlige landherrene. En sammenlignbar konstellasjon fantes i det sørtyske området med grevskapet Werdenfels, som var en besittelse hos det fjerntliggende Fyrstbispedømmet Freising.
Etter dets oppkjøp ble det tidligere grevskapet Arnsberg omdannet til hertugdømmets politiske sentrum, ettersom det var beliggende i dets midte. Byen Arnsberg utviklet seg ved siden av Bonn til å bli en residensby i staten. Der bodde marskalken av Westfalen, som stedfortreder for erkebiskopen i hertugdømmet. Fra 1482 ble hans rolle som høyeste embedsmann erstattet av en Landdrost. Den westfaliske regjeringen (det Arnsbergske kanselli) hadde både administrative og judikative oppgaver. Innrettingen av en egen regjering går sannsynligvis tilbake til den andre Erblandesvereinigung av 1463, som uttrykkelig fastslo etableringen av et eget råd for stendene. En slik permanent innretning i Erkestiftet ble også opprettet, uten å kunne medføre en personlig føring av kurfyrstene, og bestod i hertugdømmet frem til slutten av det gamle rike. Sin endelige form fikk den etter at kurfyrste Ernst von Bayern fornyet Erblandesvereinigung i 1590. Siden da ble regjeringen betegnet som «Landdrost og rådgivere» (Landdrost und Räte).
Landdrosten satt foran disse kollegialmyndighetene som landherrenes representant, såvel som deres høyeste embedsmann. Landdrosten og senere også de øvrige embedsmennene måtte være født i hertugdømmet. Han var kurfyrstens stattholder, men også den høyeste representant for stendene. Han var Landstendenes direktør og styreformann av ridderkuriene i Landdagen.
Ved siden av Landdrostene fantes det fire juridisk utdannede «lærde rådgivere», for det meste fra borgerskapet. Disse var uavhengige av det egentlige forvaltningsarbeidet. I tillegg kom fire adelige rådgivere som representanter for Landstendene. Ut over dette fantes det forskjellige underordnede embedsmenn og funksjonærer.
På 1500-tallet var Landdrostene og rådgiverne en myndighet som var delvis selvstendig, og delvis underlagt landherrene. De var relativt uavhengige av Erkestiftet. Likevel ble det gjort stadige forsøk fra den residerende regjeringen i Bonn på å innskrenke makten til myndighetene i Arnsberg. På 1700-tallet lyktes regjeringen delvis i å omdanne disse organene til rene underorganer. I 1739 ble regjeringen i Arnsberg underlagt hoffrådet og i 1787 ble det også underlagt hoffkammeret i Bonn. Den høyeste rettsinstansen Oberappellationsgericht, som i 1786 ble etablert i Bonn, var også uavhengig av myndighetene i hertugdømmet Westfalen.
Det øverste regjeringsorganet hadde flere underordnede organer. Det såkalte Oberkellerei i Arnsberg hadde Unterkellereien i Balve, Anröchte og Bilstein. Den westfaliske skogsforvaltningen hadde sete på Schloss Hirschberg. Ved siden av å bevare skogsområdene hadde det ansvaret for jakt på villbestandene, for å forberede de kongelige jaktene såvel som for å forsørge kurfyrstens kjøkken med vilt. Det såkalte Oberbergamt med en Oberberghauptmann som leder, hadde sitt sete i Brilon. I Olpe befant det seg et Unterbergamt. Det skulle sikre at et tiende ble overført fra gruveindustrien til regjeringskassen. Det var også ansvarlig for å utdele rettigheter (Mutung) til oppdageren av mineralrikdommer (Muter), for tildelingen av lensrettigheter, og for jurisdiksjonen overfor hele spekteret av gruvedrift, metallurgisk foredling og hammersmier.
Landdagen
Stendenes medbestemmelse ble institusjonalisert gjennom innrettingen av Landdagen. Der fantes i det senere til hertugdømmet tilknyttede område allerede på første halvdel av 1300-tallet en første begynnelse til et parlament blant landstendene. Politikken som ble ført siden tiden til Dietrich II von Moers førte på 1400-tallet til et samarbeid mellom stendene, som i 1437 førte til den første Erblandesvereinigung. 167 riddergods og 16 byer deltok. Etter Dietrich von Moers' død kom den andre Erblandesvereinigung i 1463 etter forbilde fra de rhinske stendene. Deres grunnsetninger ble fornyet i 1590 og var i kraft frem til 1802. En Landdag er dokumentert siden 1482. Protokollene er bevart siden 1583. Sesjonene til Landdagen i hertugdømmet Westfalen fant sted årlig i Arnsberg. Forsamlingen var inndelt i ridder- og bykurier. Ved siden av de adelige grunneierne til gods bestod forsamlingen av representanter fra byene og «frihetene» (Freiheiten) – kommuner med bylignende rettigheter. Også Kölns Domkapitel hadde visse rettigheter, uten å fullstendig tilhøre Landstanden.
«Hovedstedene» Brilon, Rüthen, Geseke og Werl sendte fire representanter hver. De øvrige byene og frihetene (Freiheiten) sendte to deputasjonsrepresentanter til Landdagen. På 1700-tallet gikk deltagelsen til de øvrige byene betydelig ned. Ofte var bare representanter for de fire største byene tilstede. Den store massen av befolkningen, som var bønder og fattige på landsbygda, var ikke representert.
Den viktigste retten var å innkreve skatter. Ansvaret for skatteetaten lå i hendene til stendene, som ansatte en Landpfenningmeister. Kurfyrsten kunne sette spørsmål på dagsordenen i form av Landdagsproposisjonen. Stendene kunne legge frem klager på vedtak og fremme sine egne forslag.
Stendenes delaktighet i utformingen av den almene landslovgivningen var ikke avsluttet. Etter oppløsningen av Landdagen i 1584 ble kurfyrsten avhengig av medvirkning fra stendene i utformingen av lover. Deres medvirkning bygde ikke på den fyrstelige gunst, men på «gode skikker, friheter og privilegier». Landdagen hadde lovgivende makt, og den behandlet og gjennomførte flere viktige lover. Andre lover og forordninger ble vedtatt av fyrstene uten noen forutgående avstemning hos stendene. Imidlertid hadde de en rett til å protestere, som også ble brukt. Gjennom sine opprinnelige rettigheter i Erblandesvereinigung klarte stendene å utvide sin indignatsrett.
I første rekke ble den bestemmelse fattet, at medlemmene av hoffrådene måtte komme fra overhøyheten Kurköln. De westfaliske stendene motsatte seg i 1662 kurfyrste Max Heinrichs forsøk på å tvinge alle embedsmenn til åpent å bekjenne seg til den katolske tro. For unntak fra denne regelen ved ansettelser ble det nødvendig med en beslutning fra stendene.
Motstanden blant stendene, som for det meste var sentrert i Arnsbergs landsstendforsamling, forhindret alle forsøk på å gjennomføre en statsoppbygning basert på absolutisme. Hertugdømmet Westfalen forble dermed essensielt en kurstat med en delvis integrert standstat. Mens den eneveldige forfatningen til hertugdømmet mot slutten av 1700-tallet ble betraktet som anakronistisk, anså de liberale borgere tidlig på 1800-tallet den som utgangspunktet for et fremtidig liberalt samfunn.
Landets inndeling
Etter Soestfeiden var hertugdømmet Westfalen i 1449 inndelt i fire Quartale: Quartal Brilon, Quartal Rüthen, Quartal Bilstein og Quartal Werl. Byene Brilon, Rüthen og Werl var såkalte storbyer; en fjerde stor by var Geseke. Innenfor Landdagen spilte disse storbyene en førende rolle blant bykuriene. På slutten av 1700-tallet fantes det 25 byer: Brilon, Rüthen, Geseke, Werl, Attendorn, Arnsberg, Menden, Olpe, Marsberg, Volkmarsen, Medebach, Warstein, Kallenhardt, Belecke, Drolshagen, Neheim, Hallenberg, Schmallenberg, Winterberg, Eversberg, Allendorf, Grevenstein, Hirschberg, Balve og Fredeburg. I tillegg fantes det 11 småbyer eller kjøpsteder som ble kalt «friheter» (Freiheiten): Meschede, Sundern, Hagen, Hüsten, Freienohl, Affeln, Bödefeld, Hachen, Langscheid, Bilstein og Bergfreiheit Silbach.
Kvartalene var inndelt i amt, Gerichtsbezirke og godseiendommer (Grundherrschaften). I disse områdene var landsherrene representert av en amtmann, landdrost eller lensmann som hadde ansvaret for administrative, juridiske og militære oppgaver. Til forskjell fra Erkestiftet ble ikke amtmennene utnevnt av kurfyrstene, men av lensmennene i Westfalen og senere av landdrostene. Amtsforvaltningen orienterte seg ofte etter eldre urgemanske Gogerichte, og til tider ble forvaltningsenhetene også gitt betegnelsen Gogericht.
Innenfor den kirkelige organisasjonen av den westfaliske delen av Erkebispedømmet Köln fantes en egen Offizialatgericht. Dette var en geistlig domstol, med en overveiende verdslig selvstendighet. På 1400-tallet ble deres sete deretter innrettet i Arnsberg. Kort tid etterpå ble de lagt til Soest. Der hadde de sine seter til like før Soestfeiden, hvoretter de igjen ble innrettet i Arnsberg, og deretter fra 1478 til 1483 i byen Werl. Domstolen (Offizialats-Gerichtsstuhl) ble i dokumenter fra 1602 kalt Werler geistliches Hofgericht. På 1700-tallet ble den kalt Geistliches Hofgericht Arnsberg binnen Werl residierend. Den eksisterer ennå idag i Prostikirken St. Walburga i Werl. Størstedelen av hertugdømmet var opprinnelig innordnet erkediakonen som stedfortreder for Domprosten i Köln og prosten i Soest. Mot slutten av 1700-tallet var den sørlige delen inndelt i de fem dekanatene Attendorn, Brilon, Medebach, Meschede og Wormbach. Sammen dannet de kommissariatet Sauerland. Nord for dette var kommissariatet i Haar-distriktet, som i det vesentlige omfattet erkediakonatet Soest. I tillegg til dekanatstrukturen fantes sognet Arnsberg med sete i kloster Wedinghausen. Abbeden i klosteret hadde innenfor sitt område også retten som erkediakon. I tillegg fantes sognet Römershagen innenfor dekanatet Siegburg, såvel som sognene Volkmarsen og Marsberg i bispedømmet Paderborn.
Valuta
Erkebispedømmet Köln preget mynter i Köln fra omkring år 960. Fra 1512 preget erkebispedømmet mynter for den kurrhinske rikskrets. Andre myntsteder i rikskretsen var Arnsberg, Bonn, Deutz, Koblenz, Mainz, Münster, Rheinberg, Poppelsdorf, Werl og Zons.
Valutaen som ble preget i Köln og benyttet i hertugdømmet Westfalen var Penning, Heller, Mariengroschen, Albus, Stüber, Taler og Dukat.
Myntenheten Heller hadde opprinnelig halve verdien av en penning, og ble preget fra begynnelsen av 1200-tallet. Både hellermyntene og penningene var av sølv, men gradvis ble det blandet kobber i hellermyntene slik at de ikke lenger ble betraktet som sølvmynter. Myntenheten var oppkalt etter byen Hall am Kocher (idag Schwäbisch Hall) i Baden.
Mariengroschen var mynter med valøren Groschen som ble preget i det nedersaksiske området fra 1503 og utover. De er oppkalt etter avbildningen på den ene siden av en stående jomfru Maria. Sølvvekten og dermed verdien varierte mye. Grunnet den stadige reduksjon i sin verdi fra stendene i den nedersaksiske rikskrets ble den avløst av Meißnischen Fürstengroschen. Mynten fikk en verdi av 1/36 Reichstaler og ble redusert til småpenger.
Gautreks saga
Sagnkongenes kronologi
Dette vil tidfeste Gautrek til tidlig på 600-tallet, omtrent samtidig med Anunds far Yngvar eller muligens med Yngvars far Øystein som ifølge Snorre var samtidig med den danske sagnskikkelsen Rolf Krake, en av de konger som Ref besøker i sagaen. Ref besøkte angivelig også «Ella av England». Den historiske engelske småkongen Ælla av Deira kan ha vært en samtidig med sagnkongen Rolf Krake i Danmark. Også Ælle av Sussex er en mulig kandidat, da han tidfestes til samme perioden som Rolf Krake. Men i delen som omhandler Starkad, er brødrene Eirik og Alrek konger i Sverige, noe som ville tidfeste Gautrek en generasjon tidligere, regnet etter Snorres kongerekke i Ynglingesagaen. Men sagaen sier aldri at Vikar, Eirik, Alrek og Gautrek var samtidige, bare at jarl Neri og Gautrek var det. Da var Neri muligens gammel, ettersom han døde før Gautrek, noe som ville tidfeste Gautreks regjeringstid til årene 500-510, og Vikars, Eiriks og Alreks regjeringstider til 400-tallet.
Hertugdømmet Westfalen
Valuta
Myntenheten Albus ble innført på midten av 1300-tallet i Trier, og nevnes i 1372 i en myntavtale mellom Köln og Trier. I tidens løp ble Albus anerkjent som felles myntenhet av kurfyrstene i Trier, Mainz og Köln, og ble tatt i bruk av tallrike tilgrensende territorier. Gjennom myntediktet fra greven Wolfgang Wilhelm av Pfalz-Neuburg av 1. september 1620, innførte hertugdømmet Jülich-Berg en inndeling av valutaen i 1 Reichstaler = 78 Albus, og 1 Albus = 12 Heller. Under tredveårskrigen (1618–1648) mistet myntenheten sin betydning, men ble fortsatt preget regionalt i bl.a. Hessen på 1700-tallet. I mellomtiden vant Stüber større betydning.
Myntenheten Stüber ble tatt i bruk fra 1400-tallet frem til omkring 1800-tallet i det nordvestlige Tyskland innenfor det tysk-romerske rike, spesielt innenfor det område som utgjør det nåværende Nordrhein-Westfalen. Mynten oppstod før desimaltallsystemet. I det nedertyske området var den inndelt i 2 Deut. En Deut tilsvarte 2 nedertyske penningen og 1 1/12 tyske Pfennig. Stüber var forgjengeren til den senere nederlandske Stuiver.
Landbruket
Bondebefolkningen utgjorde omkring 90 % av den totale befolkningen. Den gamle føydale og herskapelige inndelingen av arbeidsforholdene, hvor bøndene gjorde pliktarbeid på jordeiendommene til godseierne mot at de fikk en viss sosial sikkerhet (Villikationsverfassung), begynte å gå i oppløsning allerede på 1200-tallet, og det føydale tjenestearbeidet (Frondienst) blant bøndene ble erstattet av landrente. Det westfaliske lavlandet hadde mange personlig frie bønder, sammenlignet med andre geografiske områder. Fra tiden ved slutten av det tysk-romerske rike finnes det estimater som oppgir andelen frie bønder til omkring 83 %. Dette var likevel i juridisk forstand. De fleste av dem var i praksis avhengige av grunneierne og på denne måten indirekte en del av livegenskapet. Ved slutten av det gamle rike var fortsatt 490 gods basert på livegenskapet, spesielt i regionen rundt Hellweg.
Bøndernes og jordeiernes rettigheter antok forskjellige former. Det fantes gods som gikk i arv eller ble overtatt av den siste gårdbrukeren, kolonater hvor eiendomsretten og personlige rettigheter var avhengige av grunneieren, så vel som kolonater som ble forpaktet av domstoler såvel som av gods med livegenskaper. Det var relativt mange frie gårder, eller gårder som gikk i arv eller ble oppkjøpt. Situasjonen var gunstig for fogdgodsene (Vogtsgüter), som var en rest av den gamle føydale jordinndelingen. Den største gruppen bønder dannet kolonater med forpaktende besittere. Også disse var for det meste personlig frie, betalte en viss leiesum og hadde muligheten til å føre arveretten opp for domstolene.
Godsene var i prinsippet udelelige, men fra 1400-tallet begynte landsherrene å fravike denne regelen. På tross av Anerbenretten (Anerbenrechts) fikk heltidsbønder overta eiendomsretten til såkalte Halbspänner og endog Viertelspänner. Allerede i senmiddelalderen dukket det opp såkalte Erbkötter som en gruppe av småbrukere. De hadde tilstrekkelig med jord til å overleve, var fullverdige medlemmer av bondesamfunnet og hadde bruksrett til jordene. Såkalte Brinksitzer hadde liten eller ingen rettigheter i fellesskapet, og var stort sett jordløse. For den senere Kreis Meschede er det anslått at 18 % var heltidsbønder, 19,7 % var «halvbønder» (Halbbauern), 9,5 % «fjerdedelsbønder» (Viertelbauern), 19,7 % småbrukere (Erbkötter) og 33,1 % Brinksitzer.
Handel, industri og gruvedrift
Tapet av byen Soest og dens omkringliggende områder, var ikke bare rent politisk et alvorlig slag mot kurstaten. Dette fruktbare området var også av avgjørende betydning for å forsørge de fjellrike delene av hertugdømmet med mat. Det Kurkölniske Sauerland mistet derfor også samtidig sitt viktigste marked for kommersielle og andre produkter. Med tapet av Soest ble de økonomiske forbindelsene med utlandet og Hansaforbundet kuttet av. Mens gruveindustrien i enkelte deler av regionen fortsatt var av betydning i tidlig moderne tid, konsentrerte byene i Sauerland seg etter 1450 hovedsakelig om det innenlandske markedet og det lokale næringsliv. Noen historikere argumenterer for at dette økonomiske tilbakeslaget svekket resten av hertugdømmet i en betydelig grad. Dette var også en av grunnene til hertugdømmets relativt store økonomiske bakevje sammenlignet med Siegerland og grevskapet Mark.
Enkelte utenlandske tilreisende skrev omkring 1800 at bakevjen i regionen hemmet overlevelsesevnen til økonomiske virksomheter. Sammenlignet med det protoindustrielle oppsvinget i grevskapet Mark var hertugdømmet tilbakestående. Store deler av landbruket i den rike regionen var handelsmessig svært lite utviklet, og dette endret seg lite gjennom grunnleggelsen av industriskoler. Mangel på lokal sysselsetting ga en markert mobilitet i befolkningen i form av det store antallet vandrende handelsmenn, spesielt i høyereliggende strøk. I tillegg var svært viktige industrielle tettsteder basert på jernproduksjon. Produksjonen av ferdigvarer var mindre uttalt, bortsett fra en hjemmebasert, kommersiell spikerproduksjon på enkelte steder. Enda viktigere var malmutvinningen, som fremfor alt bragte til veie jern, men også gull, sølv, bly, sink, antimon og kobber. Produksjonen av smijern og halvfabrikata i hammerverk var fremfor alt utbredt i de sørlige delene av hertugdømmet, deriblant i områdene omkring Sundern, Warstein, Brilon, Marsberg og Schmallenberg. Langs grensen mot grevskapet Mark ble det utvunnet og bearbeidet jern og metall i Luisenhütte Wocklum ved Balve. Et kommersielt sentrum i nærheten av Olpe fokuserte fremfor alt på fremstillingen av tynnmetall. De fleste av disse produksjonsstedene dekket behovene for råvarer til den nærliggende ferdigvareindustrien i hertugdømmet Berg og grevskapet Mark.
Pokémon
Pokémon, en forkortelse for Pocket Monsters, er en mediefranchise som forvaltes av The Pokémon Company, et japansk konsortium som eies av Nintendo, Game Freak og Creatures Inc.. Opphavsretten til franchisen er delt mellom de tre firmaene, men bare Nintendo eier varemerket Pokémon. Franchisen ble skapt av Satoshi Tajiri, Ken Sugimori og Junichi Masuda i 1996, og startet med spillserien Pokémon. Spillene og andre Pokémon-medier er sentrert rundt fiktive skapninger kalt «pokémon». Det finnes 898 Pokémon (per august 2021).
Franchisen begynte med spillene Pokémon Red og Green (senere utgitt internasjonalt som Red og Blue) til Game Boy, som ble utviklet av Game Freak og utgitt av Nintendo. Franchisen inneholder nå videospill, samlekortspill, animerte TV-serier og filmer, tegneserier og leketøy. Pokémon er verdens mestselgende media-franchise (per 2019).
Pokémon-verdenen
Pokémon-verdenen er befolket av mennesker og pokémoner. Det er flere forskjellige pokémon-slag som minner om virkelige dyr. Mange mennesker i denne verdenen «eier» forskjellige pokémoner som husdyr eller arbeidspartner, og skapningene blir også brukt i kamper mot andre pokémoner. De fleste trenere oppbevarer sine pokémoner i «pokéballer», som er små, kapsellignende kuler. Noen pokémoner kan også utvikle seg til å bli andre pokémoner. I Pokémon-spillene styrer spilleren en pokémon-trener som bruker skapningene til kamp, og de forskjellige pokémonene har tilgang til forskjellige angrep, evner og egenskaper ut i fra hvilken type pokémon de er, og hvor mye erfaring (engelsk: «experience») de har.
Typer
Det finnes forskjellige typer pokémoner. Hver pokémon tilhører én til to typer, og forskjellige angrep har én type hver. Hvilke typer en pokémon har, bestemmer hva slags angrep og evner de er sterke og svake mot. Det er 18 forskjellige typer i Pokémon-spillene, og elleve i Pokemon-kortspillet.
Død
Selv om en pokémon i videospillene mister alle helsepoeng, dør de aldri i kamp. De besvimer (engelsk, «faints»), og kan restaureres ved et «Pokémon Center», som er en type veterinær som finnes rundtom hele Pokémon-verdenen. Selv om spilleren aldri ser en pokémon dø, så finnes det pokémon-gravplasser i spillene.