cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Novemberrevolusjonen
Splittelse i SPD
Krigen skulle komme til å tære på sosialdemokratenes oppslutning. Det kompromisset de hadde inngått for å få i stand krigskreditter, gjorde at det begynte å murre i deres egne rekker. I 1917 førte det til at antimilitaristiske krefter brøt ut av SPD og stiftet et nytt venstresosialistisk parti.
Jo lengre krigen varte, jo flere ofre krevde den, og desto færre SPD-medlemmer var villige til å opprettholde «borgfreden» fra 1914. Partiorganet Vorwärts hadde forpliktet seg til «en balansegang mellom uavhengig rapportering og tilpasning til sensurforskriftene». I desember 1915 distanserte 20 innvalgte til Riksdagen seg fra «krigspolitikk», og avisen gjorde dette standpunktet til sin egen politikk, i opposisjon mot flertallet i deres eget parti i Riksdagen. I 1916 måtte partilederen Friedrich Stampfer gripe inn for å kontrollere redaktørjobben. Kort tid etterpå, den 9. november 1916, ble Stampfer ny sjefsredaktør.
Etter utbruddet av den russiske februarrevolusjonen i 1917 kom de første organiserte streikene i Tyskland. I mars og april 1917 deltok omkring 300 000 rustningsarbeidere i Berlin. Etter at USA gikk inn i krigen 6. april 1917 ble situasjonen forverret, og keiser Wilhelm II prøvde å roe ned gemyttene med sitt «påskebudskap» 7. april. Etter krigen lovte han å innføre frie og almene valg i Preussen, som på dette tidspunkt praktiserte treklassestemmeretten.
Enkelte av delegatene foreslo partinavnet Kommunistische Arbeiterpartei. Beslutningen om det endelige navnet ble sannsynligvis tatt i Gotha, men det er uklart hvem som tok den endelige avgjørelsen. Hva som er klart er at noen av delegatene hadde reist til Gotha med en forventning om at de bare ville søke en fastere forbindelse med den sosialdemokratiske opposisjonen innenfor eller utenfor SPD. Karl Kautsky har, i sammenheng med sin retur til SPD fem år senere, forsøkt å fremstille det som om grunnleggelsen av USPD skyldtes en slags overrumpling fra spartakistene:
SPD på sin side skiftet navn til Mehrheitssozialdemokratische Partei Deutschlands (MSPD), for å skille seg fra USPD.
Seiersfred eller gjensidig fred?
Etter USAs inntreden i krigen ble situasjonen på vestfronten stadig vanskeligere for riket. Derfor dannet MSPD, det katolske Zentrumspartei og det liberale Fortschrittliche Volkspartei den såkalte Interfraktioneller Ausschuss, for å ta vinden ut av seilene til USPD. Frem til januar 1918 deltok også medlemmer av Nationalliberale Partei i denne flertallsfraksjonen. Den 19. juli 1917 vedtok de en fredsresolusjon i Riksdagen, som krevde en gjensidig fred uten anneksjoner og kontribusjoner. Konkrete tiltak som ble gjennomført av denne koalisjonen, deriblant reformasjon av den prøyssiske treklassestemmeretten og fjerning av den militære beleiringen, ble imidlertid ikke programfestet før i september 1918. Conrad Haußmann fra DDP (som senere deltok i Maximilian von Badens regjering) ga senere følgende karakteristikk av denne koalisjonen: «Det siste året har ikke blitt utnyttet, men har blitt politisk forkludret»
Den tyske generalstaben ignorerte likevel resolusjonen og satte i gang en forhandling om en «seiersfred» med Russland fra slutten av 1917 til mars 1918. De avviste også 14-punkts programmet til USAs president Woodrow Wilson av 8. januar 1918. Disse punktene proklamerte «nasjonal selvråderett» og så for seg en fred «uten seierherrer og beseirede». Hindenburg og Ludendorff avviste forslagene, ettersom de trodde seieren over Russland ville føre til en «seiersfred» for Tyskland, med vidtgående anneksjoner fra krigens gjenværende motstandere.
Etterdønninger av oktoberrevolusjonen
I løpet av den russiske februarrevolusjonen, måtte Nikolaj II av Russland abdisere 15. mars 1917. De nye makthaverne utnevnte en regjering som ble ledet av fyrste Georgij Lvov, men som var sammensatt av kadettpartiet (konstitusjonelle demokrater) og mensjevikene. På tross av dette fortsatte de øvrige Ententemaktene krigføringen, og den tyske overkommandoen og den tyske riksledelsen så i den nye situasjonen en mulighet for seier i øst. For å styrke antikrigsstemningen i Russland, tillot tyskerne at Lenin, lederen av de russiske bolsjevikene, fikk reise fra sitt eksil i Sveits til St. Petersburg for å få en umiddelbar slutt på kampene. I april reiste han og en gruppe bolsjeviker i en såkalt «plombert» jernbanevogn (vognen var egentlig ikke plombert, men reisen var ulovlig) gjennom Tyskland, Sverige og Finland til det revolusjonære Russland.
Under oktoberrevolusjonen grep det marxist-leninistiske kaderpartiet til Lenin makten, med betydelig pengestøtte fra Tyskland. Regjeringen til de moderate sosialistene og de borgerlige ble styrtet og det ble opprettet et kommunistisk styre i Russland. Den nye bolsjevikiske regjeringen ble innsatt den 8. november 1917, og gjennom freden i Brest-Litovsk trakk Russland seg ut av første verdenskrig. Suksessen til Lenin økte frykten blant det tyske borgerskapet for en revolusjon etter russisk forbilde. Også ledelsen av SPD ønsket å forhindre en lignende utvikling i Tyskland. Dette bestemte deres videre handlemåte under Novemberrevolusjonen. Styremedlem Otto Braun tydeliggjorde partiets holdning til dette i januar 1918 i partiorganet Vorwärts i lederartikkelen «bolsjevikene og vi» (Die Bolschewiki und wir):
I samme måned kom de såkalte januarstreikene, som involverte mer enn en million arbeidere over hele riket. Bare i Berlin deltok 400 000 arbeidere i demonstrasjonene. Denne bevegelse var organisert av revolusjonære tillitsvalgte under ledelse av Richard Müller fra USPD, som i 1916 og 1917 hadde lyktes i å organisere massestreik mot krigen, og som senere skulle spille en viktig rolle. Streikekomiteen i Berlin kalte seg i januar 1918 for «arbeiderråd» etter forbilde av russiske «sovjeter» og var gudfaren til den senere rådsbevegelsen. For å svekke dennes innflytelse, gikk Friedrich Ebert inn i Berlins streikeledelse og fikk stanset en prematur streik.
I mars 1918 ble den nye sovjetregjeringen til Lev Trotskij enige om å undertegne den fremforhandlede freden i Brest-Litovsk, som påla Russland sterkere fredsbetingelser enn de som Versaillestraktaten senere påla det tyske rike. Generalstaben ble dermed i stand til å flytte tropper fra øst- til vestfronten.
Millitært nederlag og forfatningsreform
Etter den tyske seieren i øst, ga generalstaben ordre om en våroffensiv i vest, for å tvinge frem et avgjørende vendepunkt i krigen. Det viste seg imidlertid at de nye soldatene på vestfronten ikke klarte å veie opp mot Storbritannia og Frankrike, som mottok en jevn strøm amerikanske tropper. «Operasjon Michael» pågikk fra 21. mars til 10. april, og etterlot seg 254 700 døde, sårede og savnede tyske soldater. Den ble etterfulgt av «operasjon Georgette» som kostet 109 300 tyske soldater livet; på britisk side var det 76 300, og på fransk side var det 35 000 falne. Alt i alt kostet denne «offensiven» om lag rundt 1 500 000 soldater livet på begge sider.
Da de siste tyske reserver var brukt opp i juli, var Tysklands militære nederlag beseglet. Den 8. august 1918 brøt britiske Mark I stridsvogner seg gjennom vestfronten under begynnelsen på hundredagersoffensiven; i midten av september brøt de seg også gjennom fronten på Balkanhalvøya gjennom vardaroffensiven. Den 27. september kapitulerte Bulgaria, som var knyttet til sentralmaktene. Også Østerrike-Ungarn stod foran sammenbruddet.
29. september informerte generalstaben keiseren og rikskansler Georg von Hertling i den belgiske byen Spa om den håpløse militære situasjonen. Ludendorff la til slutt frem et forslag om våpenhvile overfor Ententemaktene, da han ikke lenger kunne garantere for å holde fronten mer enn 24 timer. Han anbefalte også å imøtekomme et krav fra president Woodrow Wilson og innsette en Riksregjering på parlamentarisk grunnlag, for å begunstige fredsbetingelsene. Dermed førte han ansvaret for den forestående kapitulasjonen og dens følger over på de demokratiske partiene.
Den tyske offentlighet fikk ikke vite om dette før 5. oktober. Under det generelle sjokket over det nå kunngjorte krigsnederlaget, fant forfatningsendringen sted nesten ubemerket. Dette ble avgjort formelt av riksdagen den 28. oktober. Inntil da var kansleren og riksministeren bundet av riksdagens flertall. Den øverste kommandoen over stridskreftene ble overført fra keiseren til riksregjeringen. Dermed hadde det tyske riket endret sin konstitusjon til et parlamentarisk monarki. Sett fra SPDs ståsted oppfylte oktoberreformene alle partiets sentrale forfatningsmessige målsetninger. Friedrich Ebert betraktet 5. oktober som «fødselsdagen for det tyske demokratiet», og anså en revolusjon som overflødig etter at keiseren frivillig hadde gitt avkall på sin makt.
Følgene av forsøkene på våpenhvile
Den tyske anmodningen om våpenhvile av 4. oktober ble besvart av USAs president Woodrow Wilson i de tre påfølgende uker med tre diplomatiske noter. Som forutsetning for forhandlinger krevde han Tysklands tilbaketrekning fra alle besatte territorier, innstilling av den uinnskrenkede ubåtkrigen og – når det var mulig i henhold til klausuler og forbehold – keiserens avgang, som ledd i å gjøre Tyskland til et demokrati.
Etter den tredje diplomatiske note av 23. oktober, erklærte Ludendorff de alliertes betingelser som uholdbare. Han krevde å gå av. Ludendorf ble 26. oktober erstattet med 1. generalkvartermester Wilhelm Groener til general, og Ludendorff fløy med falsk pass til det nøytrale Sverige. Kravet i Woodrow Wilsons tredje diplomatiske note om at keiseren måtte abdisere for å oppnå fred, hadde støtte blant mange soldater, men også i størstedelen av sivilbefolkningen og hos lederne av flertallspartiene i riksdagen. 28. oktober krevde Philipp Scheidemann i et brev til rikskansler Max von Baden at Wilhelm II måtte frasi seg tronen. Keiseren forlot etter dette Berlin og bega seg på en reise fra sitt store hovedkvarter til den belgiske byen Spa. President Wilson informerte den tyske riksregjering 5. november 1918 at den franske general Foch ville ta imot deres forhandlingsdelegasjon.
Matrosopprøret i Kiel
Gjennom freden i Brest-Litovsk kunne den tyske overkommandoen forflytte de frigjorte tropper til vestfronten. Ikke desto mindre mislyktes den tyske våroffensiven fra 21. mars frem til 17. juli 1918. En omfattende motoffensiv fra Ententemaktene de følgende månedene beseglet Tysklands militære nederlag. Den 29. september fremsatte den tyske overkommandoen (Oberste Heeresleitung) et tilbud om våpenhvile.
Den tyske flåtens ordre av 24. oktober 1918 utløste deretter et mytteri blant de berørte matrosene, og deretter et alment opprør som i løpet av få uker bredte seg til hele riket. Matrosene ønsket ikke å fortsette en allerede tapt krig, og mente de hadde støtte for det i den nye regjeringen. Den tyske juristen og publisisten Sebastian Haffner så derfor ikke på gastene som de egentlige mytteristene. Snarere beskrev han admiralenes prosjekt som «et mytteri av flåtens ledelse mot regjeringen og dens politikk» (tysk: «eine Meuterei der Flottenführung gegen die Regierung und ihre Politik»).
Matrosopprøret begynte nær badestedet Schillig i Wilhelmshaven, hvor den tyske Hochseeflotte hadde ankret i påvente av det planlagte sjøslaget. Om natten mellom 29. og 30. oktober 1918 kom de første ordrenektene fra enkelte av skipsbesetningene. På tre skip i III. skvadron nektet matrosene å heve anker. På slagskipene i I. skvadron, SMS «Thüringen» og SMS «Helgoland» begikk deler av besetningen åpenlyse mytterier og sabotasjehandlinger. Da en torpedobåt 31. oktober rettet sine våpen mot disse skipene, forskanset omkring 200 mytterister seg under dekk, og lot seg arrestere.
Ettersom marineledelsen ikke lenger var sikker på mannskapets lydighet, trakk de tilbake sin slagplan og beordret skvadronene tilbake til Kiel. Etter en rolig øvelse i Helgolandbukta, sørget skvadronsleder og viseadmiral Hugo Kraft for å seile gjennom Kielkanalen, hvoretter 47 matroser i skipet SMS «Markgraf», som ble ansett som nøkkelpersoner i opprøret, ble pågrepet og arrestert.
Matrosene og fyrbøterne forsøkte nå å forhindre ytterligere frafall og å sørge for at deres kamerater ble sluppet fri. Omkring 250 av dem troppet opp om kvelden 1. november på fagforeningshuset i Kiel. De sendte delegasjoner til offiserene, men ble ikke hørt. Deretter prøvde de å forsterke kontakten med fagforeningene, USPD og SPD. Etter at politiet hadde stengt fagforeningshuset 2. november, samlet det seg neste dag mer enn tusen matroser og fagforeningsledere om ettermiddagen på den store ekserserplassen. De fulgte oppropet til matrosen Karl Artelt og verftsarbeideren Lothar Popp, som begge var USPD-medlemmer. Folkemengden krevde løsgivelsen av mytteristene under slagordet «fred og brød», slutten på krigen og en bedre matforsyning. Deretter dro deltagerne videre til anstalten for de arresterte, for å befri de pågrepne matrosene.
For å hindre demonstranter i å komme frem like før planlagt, befalte løytnant Oskar Steinhäuser sin patrulje om å først skyte varselskudd, og deretter målrettede skudd inn i folkemengden. Av dette ble syv personer drept og 29 svært skadet. Også under demonstrasjonen ble det skutt. Steinhäuser ble alvorlig skadd under skytingen, men ikke drept som det senere ble påstått. Etter denne voldsbruken, trakk demonstrantene og patruljen seg tilbake.
Deretter omdannet masseprotesten seg til en almen oppstand. 4. november dro omstreifende opprørere gjennom byen. I det store kaserneanlegget i det nordlige Kiel kom det til demonstrasjoner. Karl Artelt organiserte det første soldatråd, som snart ble etterfulgt av andre. Soldater og arbeidstakere tok den offentlige, militære innretningen i Kiel under sin kontroll. Viseadmiral Wilhelm Souchon, som ledet marinebasen, så seg tvunget til å forhandle og slippe fri de pågrepne matroser. I strid med avtalen med Artelt ble utenlandske tropper informert om oppstanden, for å hjelpe til med å knuse opprøret, men dette ble oppfanget av opprørerne. De ombestemte seg eller sluttet seg til opprørerne. Dermed var Kiel om kvelden 4. november i hendene på omkring 40 000 revolterende matroser, soldater og arbeidere.
Senere samme kveld kom SPDs riksdagsrepresentant Gustav Noske til Kiel. Souchon hadde telegrafisk bedt om at det ble sendt en riksdagsrepresentant fra SPD, som kunne bringe opprøret under kontroll av den nye riksregjeringen og partiledelsen. Soldatrådene som bestod av SPD- og USPD-tilhengere valgte umiddelbart Noske som sin formann. Noen dager senere overtok han Souchons post som leder av marinebasen, mens Lothar Popp ble formann av de øverste soldatråd. Noske lyktes i ettertid å bruke sin innflytelse til å få soldatrådet til å trekke seg tilbake. Utsiktene til en revolusjon i Tyskland kunne han ikke forhindre.
Utbredelse til hele riket
Det som begynte som et mytteri internt i den tyske flåten, bredte seg raskt som ild i tørt gress. Mange av arbeiderne og soldatene var inspirerte av sosialistiske idéer. Dette innebar at arbeider- og soldatråd skulle erstatte en autoritær samfunnsform. Følgelig var de også motstandere av monarkiet, og i flere tyske delstater tvang de lokale konger til å abdisere.
Varamedlemmer fra de revolusjonære matrosene streifet siden 4. november omkring i alle større tyske byer. De møtte nesten ingen sivil eller militær motstand; bare i Lübeck og Hannover forsøkte to lokale kommandører å opprettholde militær disiplin med våpenmakt. I Lübeck var det den selvutnevnte kommandør av den 81. infanteribrigade Harry von Wright, i Hannover var det den stedfortredende kommanderende general for det X. armékorps Karl Heinrich von Hänisch. Den 6. november var Wilhelmshaven i hendene på et arbeider- og soldatråd, og den 7. november gjaldt det alle større kystbyene så vel som Braunschweig, Frankfurt am Main, Hannover, Stuttgart og München. I kongeriket Bayern ble kong Ludwig III samme dag styrtet, som den første av de tyske fyrstene. Etter en større demonstrasjon fra soldater og arbeidere, flyktet han fra byen. Kurt Eisner fra USPD proklamerte Bayern som den første republikken i riket, og ble valgt som ministerpresident for Münchens arbeider- og soldatråd. Frem til 25. november ble de andre fyrstene tvunget til å abdisere. Den siste var Günther Victor, prins av Schwarzburg-Rudolstadt 25. november.
Arbeider- og soldatrådene bestod for det meste av medlemmer av SPD og USPD. Deres politiske ideologi var demokratisk, pasifistisk og antimilitaristisk. Ved siden av å avskaffe fyrstenes makt, sørget de for at den tidligere allmektige militære generalkommandoen mistet makten. Alle sivile myndigheter og tjenestemenn i riket – politi, byforvaltning, rettsvesen, forble uberørte. Beslagleggelse av eiendom eller fjerning av privilegerte yrker, fant heller ikke sted, ettersom man ventet på at slikt ville skje under en ny riksregjering. For å gi revolusjonen en leder og en forpliktende regjering, hevdet deretter rådet bare en tilsynsrett over myndighetene, som tidligere hadde vært i hendene på overkommandoen.
Dette ga SPD en reell maktbasis på lokalt nivå. Mens rådene som trodde at de handlet i den nye ordningens interesse, anså likevel partiledelsen i SPD dem som forstyrrende elementer for en fredelig maktovertagelse som de ønsket å fremme. De borgerlige partiene krevde raske valg til en nasjonalforsamling, som skulle være den endelige statsform, og dette bragte dem i konflikt med størstedelen av de revolusjonære. Opprørernes krav ble fremfor alt fanget opp av USPD. Det var også en fordel at valgene til nasjonalforsamlingen ble gjennomført så sent som mulig, slik at man kunne innhente fakta om forventningene til største delen av arbeiderklassen.
Reaksjonen i Berlin
Ledelsen i SPD hadde et annet syn enn mange av de revolusjonære. I motsetning til dem, ønsket ikke SPD å styrte de gamle makthaverne og elitene, men derimot å samarbeide med dem og integrere dem i et nytt system. SPD fryktet at et sosialt kaos kunne bli utfallet av revolusjonen, og dette prøvde de å unngå.
Friedrich Ebert var enig med Max von Baden i at en sosial revolusjon måtte forhindres og at den statlige ordning under alle omstendigheter måtte opprettholdes. Han ønsket å samarbeide med de borgerlige partiene, som allerede hadde samarbeidet med SPD i riksdagen siden 1917. Han ønsket også å vinne tilliten til den gamle eliten i Keiserriket for å unngå en fryktet radikalisering av revolusjonen etter russisk forbilde. Dessuten fryktet han at den allerede prekære forsyningssituasjonen ville kollapse, hvis uerfarne revolusjonære overtok. Han trodde at SPD ville få flertall i Riksdagen, noe som ville gjøre dem i stand til å gjennomføre sine reformplaner. Av disse grunner handlet han mest mulig i samarbeid med de gamle makthaverne.
Friedrich Ebert anså situasjonen med mytteriene i Kiel og Wilhelmshafen som uholdbar. For å unngå eskalering av konflikten krevde han 6. november at keiseren måtte abdisere. 7. november erklærte han ifølge nedtegnelsene til Max von Baden: «Wenn der Kaiser nicht abdankt, dann ist die soziale Revolution unvermeidlich. Ich aber will sie nicht, ja, ich hasse sie wie die Sünde.» («Dersom keiseren ikke abdiserer, da er den sosiale revolusjon uunngåelig. Den vil jeg ikke ha, ja, jeg hater den som synden.») Men keiser Wilhelm II, som befant seg i hovedkvarteret i Oberste Heeresleitung i den belgiske byen Spa, spilte på tiden. Etter at Ententemaktene hadde lovet våpenstilstand 6. november, håpte han på at de snart frigjorte frontsoldatene i riket ville vende tilbake og knuse revolusjonen med makt. Max von Baden ønsket å reise til Spa, for å overbevise keiseren personlig om den nødvendige abdisering. Så langt kom han imidlertid ikke, da forholdene i Berlin raskt tilspisset seg.
9. november 1918: Slutten på monarkiet
Seks dager etter at matrosene gjorde opprør mot ledelsen av flåten, ble det tyske monarkiet avskaffet. Senere samme kveld fant en bevisst revolusjonær handling sted, som senere likevel viste seg å være ubrukelig. En gruppe på 100 revolusjonære tillitsvalgte fra Berlin som manglet tillit til ledelsen i SPD, opprettet Rat der Volksbeauftragten som var ment å erstatte Friedrich Eberts funksjon som rikskansler.
Om kvelden 8. november innkalte SPD til 26 forsamlingsmøter i Berlin, og kunngjorde en generalstreik og massedemonstrasjon neste dag. Friedrich Ebert hadde enda en gang fremmet et ultimatum om keiserens avgang og ønsket å kunngjøre denne beslutning på de kommende møter til SPD. For å motvirke mulig uro, hadde prins Max von Baden om kvelden forflyttet det 4. jegerregiment fra Naumburg an der Saale til Berlin.
Omtrent på samme tid hadde keiser Wilhelm II fått nyheten fra 39 kommandører om at heller ikke frontsoldatene lenger var klare for å følge ordrene fra sine befal. Natten før hadde et garderegiment nektet å følge ordre. I telegrammer fra Berlin ba riksregjeringen keiseren om å abdisere umiddelbart, slik at nyheten om dette kunne ha en beroligende effekt. Likevel nølte han og trakk seg som tysk keiser, men ikke som konge av Preussen.
Max von Baden handlet etter sin egen agenda i Berlin. Uten å vente på beskjeden fra Spa, kom han ved middagstider med følgende erklæring:
Da erklæringen ble kjent i Spa, flyktet Wilhelm II fra det besatte Belgia til et nederlandsk eksil i Slott Amerongen i bydelen Utrechtse Heuvelrug i Utrecht og til slutt til Huis Doorn i den samme bydel. Der bodde han frem til sin død 4. juni 1941. Flukten over grensen ble betraktet som en desertering, ettersom han ikke signerte avgangsbrevet før 28. november. Dette kostet ham sympatien blant sine soldater.
For å mestre situasjonen, krevde Friedrich Ebert ved middagstid 9. november å overta rikskanslerembetet, og ba Max von Baden om å overta riksforstanderembetet. Dermed trodde Ebert å ha funnet en overgangsordning for utnevnelsen av en ny statsleder.
Nyheten om keiserens abdisering kom for sent til å imponere delegatene. Ingen av dem hadde lest spesialutgaven av Vorwärts, verken i sine egne hjem eller i kasernene. I tillegg krevde demonstrantene avskaffelsen av monarkiet. Karl Liebknecht, som nylig var sluppet løs fra fengselet, reiste umiddelbart til Berlin og hadde grunnlagt spartakusforbundet på nytt. Nå planla han proklamasjonen av den sosialistiske republikk.
Under lunsjen i riksdagen fikk den fungerende SPD-formannen Philipp Scheidemann høre om dette. Han ville ikke overlate initiativet til spartakistene og satte kursen mot en balkong på riksdagsbygningen. Der erklærte han – mot Eberts erklærte vilje – innføringen av republikk foran en demonstrerende menneskemengde. Den nøyaktige ordlyden i proklamasjonen er omstridt. To år senere gjenga Scheideman den på følgende måte:
Noen timer senere offentliggjorde Berliner Zeitung en tale som Liebknecht hadde holdt i Berliner Lustgarten – sannsynligvis samtidig, hvoretter han proklamerte den sosialistiske republikk. Den samme talen ble holdt kl 16 i hoffet til Berliner Stadtschloss foran en forsamlet folkemengde:
For å ta ledelsen i den revolusjonære stemning og oppfylle demonstrantenes krav om enighet mellom arbeiderpartiene, tilbød Ebert nå USPD innpass i regjeringen og erklærte seg beredt på å akseptere Liebknecht som minister. Han krevde arbeiderrådenes kontroll over soldatene og gjorde sin regjeringsdeltagelse avhengig av dette. På grunn av debattene omkring dette, og fordi partileder Hugo Haase var i Kiel, klarte foreløpig ikke USPDs representanter å bli enige om tilbudet til Ebert.
Hva angår den for tidlige proklamering av den keiserlige oppsigelsen av tronen til Max von Baden, overføring av kanslerembedet til Ebert eller og proklameringen av republikk hadde ikke Ebert forfatningsmessig dekning. Alt dette revolusjonære handlinger fra aktører som ikke ønsket revolusjon, men som derigjennom skapte varige endringer. Senere samme kveld fant en bevisst revolusjonær handling sted, som likevel viste seg å være ubrukelig.
Rundt klokken 20 ble riksdagen okkupert av en gruppe på 100 revolusjonære tillitsvalgte fra større bedrifter i Berlin. De var stort sett de samme som allerede hadde ledet januarstreikene. De hadde mistillit til ledelsen i SPD og hadde i en uke vært knyttet til venstresiden i USPD og spartakistene. De var overrasket over matrosoppstanden, og hadde opprinnelig planlagt revolusjonen 11. november. Men etter at gruppens militære ekspert, Ernst Däumig, hadde blitt arrestert, besluttet gruppen seg å handle raskt. For å stanse Friedrich Eberts initiativ, besluttet revolusjonsparlamentet å innkalle til valg neste dag: Hver bedrift i Berlin og hvert regiment skulle på denne søndag utnevne et arbeider- og soldatråd. Det skulle utgjøre en revolusjonsregjering, som skulle velges fra begge de bestående arbeiderpartiene. Dette ble kalt Rat der Volksbeauftragten og skulle etter ønske fra de revolusjonære tillitsvalgte utføre revolusjonsparlamentets beslutninger og erstatte Friedrich Eberts funksjon som rikskansler. Få timer senere samlet det seg nærmere 3 000 medlemmer av arbeiderrådene i Cirkus Busch i Berlin. De bekreftet Rat der Volksbeauftragten og valgte dessuten det såkalte Vollzugsrat, som skulle sammenkalle til en riksrådskongress som kontrollorgan for regjeringen. Den nye regjeringen erklærte ensidig våpenstillstand 11. november. Første verdenskrig var dermed over.
Avtalen mellom Hugo Stinnes og Carl Legien
Hugo Stinnes (1870–1924) var en tysk industrimagnat og industripionér fra Ruhrområdet. I 1893 grunnla han et konsern for bergverksdrift, industri og handel med sete i byen Mülheim an der Ruhr i den prøyssiske provinsen Rhinland. Hans konsern var i 1910 det største bergverkskompani i Tyskland. Han hadde støtte i det nasjonalliberale Deutsche Volkspartei (DVP), som derfor noen ganger sarkastisk ble omtalt som «Stinnespartiet» (Stinnespartei), etter Mathias Stinnes og Hugo Stinnes. I tråd med SPD's filosofi, ble det inngått avtaler mellom fagforeningslederne og formennene for tungindustrien. De ønsket å samarbeide med dem, og ikke bekjempe dem. Det som fra 14. august 1919 utviklet seg til Weimarkoalisjonen, mellom SPD, det katolske Zentrum og det liberale DDP, omfattet imidlertid ikke DVP. Carl Friedrich von Siemens (1872–1941) var en annen mektig industrileder, fra 1919 var han leder for Siemenskonsernet i Berlin.
De revolusjonære hadde ulikt syn på statsformen, men også på det økonomiske systemet. Det var et utbredt krav i SPD, så vel som i USPD, å i det minste sette den krigsviktige tungindustrien under demokratisk kontroll. Venstrefløyen i begge partier, så vel som de revolusjonære tillitsvalgte, ville på denne måten etablere et direkte demokrati over produksjonsprosessene. De valgte delegater skulle også ha kontroll over den politiske makten. Å forhindre denne rådsrepublikken var både i SPDs og fagforeningenes interesse, fordi de truet med å bli overflødige av rådene.
Parallelt med de revolusjonære hendelsene, møttes den daværende formann av generalkommisjonen av fagforeningene i Tyskland, Carl Legien, fagforeningslederne og formennene for tungindustrien i Tyskland, Hugo Stinnes og Carl Friedrich von Siemens, i Berlin fra 9. til 12. november 1918. Den 15. november 1918 undertegnet de den såkalte Stinnes-Legien-avtalen. Fagforeningene lovet å sørge for en ordnet produksjon, uten ville streiker, for å hindre rådenes innflytelse og hindre en sosialisering av produksjonsmidlene. Arbeidsgiverne garanterte på sin side innføringen av 8-timers arbeidsdag og anerkjente fagforeningenes representasjonsrett. Begge sider dannet et sentralarbeidsfellesskap med en felles sentralkomité i ledelsen. På fagforeningsnivå skulle forliksrådene, som også fikk likeverdig status, megle i lokale konflikter. Det ble også inngått en avtale om å danne arbeidskomitéer i hver fabrikk med mer enn 50 arbeidere. Sammen med bedriftens ledelse skulle de overvåke at kollektive avtaler ble holdt.
Overgangsregjering og rådsbevegelse
Riksdagen ble ikke innkalt etter 9. november 1918, da Philipp Scheidemann utropte den nye republikken. Rat der Volksbeauftragten og det utøvende råd erstattet den gamle regjeringen, men det forutgående administrative apparatet forble nesten uendret. De tidligere keiserlige embeder ble overtatt av representanter for SPD og USDP, men deres funksjoner ble stort sett de samme og deres arbeid fortsatte stort sett uendret. 12. november presenterte rådet sitt demokratiske og sosiale regjeringsprogram. Dette programmet opphevet unntakstilstanden og sensuren, avskaffet tjenerordningen og innførte almen stemmerett for statsborgere over 20 år, herunder også for første gang for kvinner. Den prøyssiske treklassestemmeretten ble opphevet. Alle politiske fanger ble tildelt amnesti. Det ble utstedt bestemmelser om forenings-, forsamlings- og pressefrihet. På grunnlag av arbeidsfellesskapsavtalen ble åttetimers arbeidsdag obligatorisk, og utbetalinger ved arbeidsledighet, sosialforsikring og ulykkesforsikring ble forlenget.
Etter påtrykk fra formennene i SPD, innsatte rådene en sosialiseringskommisjon 21. november. I denne satt blant annet Karl Kautsky, Rudolf Hilferding, Otto Hue og Robert Bosch. Kommisjonen skulle granske hvilke industriforetak som var «egnet for sosialisering», og forberede en nasjonalisering av gruvedriften. Kommisjonen satt frem til 7. april 1919 uten noe konkret resultat. Bare innenfor kullgruvedriften og i pottaskeindustrien, så vel som i stålindustrien, ble det innsatt «selvstyrende organer» som utviklet seg til de senere arbeiderråd. En sosialistisk ekspropriasjon ble ikke innledet.
Arbeider og soldatrådene brøt opp byforvaltningene i blant annet Leipzig, Hamburg, Bremen, Chemnitz og Gotha, og satte dem under sin kontroll. I Braunschweig, Düsseldorf, Mülheim an der Ruhr og Zwickau ble dessuten alle tjenestemenn som hadde vært lojale mot keiseren arresterte. I Hamburg og Bremen ble «røde garder» dannet, for å beskytte revolusjonen. I Leunaverkene i nærheten av Merseburg ble konsernledelsen avsatt av rådet. Ofte tok de nye rådene spontane avgjørelser og vilkårlige beslutninger, og manglet ledererfaring. Noen var korrupte og handlet i egeninteresse. De nyutnevnte rådene stod overfor et flertall av moderate rådsmedlemmer som kom til enighet med den gamle administrasjonen, og sammen med den sørget de for at freden raskt ble gjenopprettet i bedrifter og byer. De overtok ansvaret for matforsyningen, politistyrken så vel som innkvartering og pleie av de returnerte frontsoldatene. Forvaltningen og rådene var avhengige av hverandre: Den ene part hadde kunnskap og erfaring, den andre hadde politisk innflytelse. De fleste SPD-medlemmer som hadde blitt valgt til rådene, betraktet deres oppgaver som en midlertidig løsning. For dem, liksom for flertallet av befolkningen, var innføringen av en rådsrepublikk eller endog et bolsjevikisk rådsdiktatur i Tyskland aldri tiltenkt. I stedet støttet et flertall av rådene det parlamentariske system og valget av en forfatningsgivende nasjonalforsamling, med en årelang praksis med riksdagsvalg, og SPDs parlamentariske arbeid som bakgrunn.
Flere ville støtte den nye regjeringen og forventet at den skulle avskaffe militarismen og øvrighetstaten. Krigstretthet og motgang gjorde at de fleste mennesker håpet på en fredelig løsning, og at de i noen tilfeller overvurderte stabiliteten til den styreform de hadde oppnådd.
Riksrådkongressen
Etter beslutning i representantskapet, sendte arbeider- og soldatrådene representanter fra hele riket til den første almene kongress til arbeider- og soldatrådene i lokalene til Circus Busch i Berlin den 16. desember. For å forhindre dette, planla Ebert og Groener å gjenvinne kontrollen over hovedstaden den 15. desember ved hjelp av frontlinjetropper som hadde blitt sendt til Berlin. Et av de utpekte regimentene slo til for tidlig, den 6. desember, og utropte Ebert til president. I et forsøk på å arrestere rådenes ledelse, styrtet troppen inn i et demonstrasjonstog til den ubevæpnede «røde garde», spartakistenes soldatråd, og drepte 16 mennesker.
Her var voldspotensialet og kuppfaren fra ytterste høyre allerede synlig. På grunnlag av denne erfaringen, krevde Rosa Luxemburg at arbeiderklassen i Berlin skulle sørge for en fredelig avvæpning av de returnerte militære enhetene og videre at de skulle underordnes soldatrådene til revolusjonsparlamentet og gjennomgå en opplæring i det nye styrets ånd. Dette kravet ble fremmet 12. desember i Die Rote Fahne, dagsavisen til spartakistene.
Det ville ha vært unødvendig uansett. Kongressen, som hadde begynt sitt arbeide i det prøyssiske parlamentet 16. desember, bestod av et flertall fra SPD. Ikke en gang Karl Liebknecht hadde klart å vinne et mandat der. Spartakistene hadde ingen innflytelse. 19. desember stemte rådene med 244 mot 98 stemmer mot innføringen av et rådssystem som grunnlag for en ny forfatning. I stedet understøttet de den regjeringsbeslutning å avholde valg til en forfatningsgivende nasjonalforsamling som ville avgjøre den endelige regjeringsformen.
Det eneste stridsspørsmålet mellom Ebert og kongressen bestod i kontrollen over militæret. Kongressen forlangte blant annet medbestemmelsesrett for sitt nyvalgte sentralråd for den tyske sosialistiske republikk i ledelsen av de væpnede styrker, frie valg av offiserer og disiplinære myndigheter for soldatrådene. Men dette var i strid med den hemmelige avtalen mellom Ebert og Groener. Begge satte alt inn på å omgjøre denne beslutningen. Overkommandoen, som i mellomtiden hadde flyttet til Kassel, begynte å etablere lojale frikorps, som var ment å brukes mot den antatte bolsjevikiske trusselen. Disse troppene var monarkistiske offiserer og mannskap, som fryktet veien tilbake til det sivile liv og republikken.
Julekrisen
Juleopprøret i Berlin i 1918 mellom Volksmarinedivision og de regulære styrkene førte som ellers i riket til at USDP trakk seg fra regjeringen. Det førte også til oppsigelsen av politipresidenten i Berlin, Emil Eichhorn, da det viste seg at han hadde sympatisert med venstreradikale demonstranter. Dette opprøret førte til en viktig erkjennelse av at revolusjonen manglet en sentral ledelse og at matrosene ikke nødvendigvis var spartakister eller kommunister.
Innad i regjeringen ble motsetningsforholdet mellom de to koalisjonspartiene USDP og MSPD sterkere. I forsvarspolitikken var dette tydelig, ettersom MSPD ikke ønsket å gjennomføre de såkalte «Hamburgerpunktene» som var blitt vedtatt av riksrådkongressen den 18. desember 1918. Disse punktene ville nemlig ha brutt med Ebert-Groener-pakten, og gjort samarbeidet mellom MSPD og generalstaben umulig. «Hamburgerpunktene» (som ble støttet av USDP) gikk blant annet ut på at alle distinksjoner og all bæring av våpen utenfor tjenesten skulle avskaffes, at soldatene selv skulle velge sine overordnede, og at de regulære enheter skulle erstattes av en folkehær (milits). Ebert-Groener-pakten var en telefonisk avtale som ble inngått mellom MSPD-leder Friedrich Ebert og generalkvartermester Wilhelm Groener den 9. eller 10. november 1918. Den innebar en felles aksjon mot venstreradikale grupperinger.
Samarbeidet mellom USDP og MSPD ble ikke bedre av at det internt i generalstaben ble planlagt statskupp. Siden 6. desember arbeidet den med planer om å bryte makten til soldatrådene og stanse deres innflytelse på hæren. Den hadde også planer om å utnevne Ebert til overgangspresident med diktatoriske fullmakter. Til dette formål hadde general Arnold Lequis (1861–1949) dannet en generalkommando i Berlin. Den prøyssiske krigsministeren Heinrich Scheuch (1864–1946) hadde imidlertid selv nektet å overta kommandoen, og overlot dette oppdraget til Lequis. Selv om Ebert visste om dannelsen av generalkommandoen, var han ikke underrettet om dens planer. Da noen av de regulære troppene invaderte Berlin den 10. desember og tilbød Ebert diktatoriske fullmakter, ble rådsbevegelsens tillit til Ebert dramatisk svekket.
Den 23. desember eskalerte tvisten og ble til juleopprøret i Berlin. Militsen marsjerte til bykommandantens kontor og fremmet sine krav om soldatlønn. En gruppe matroser som var satt til å vokte Rikskanselliet ble arrestert. De satte Rat der Volksbeauftragten under husarrest, tok kontroll over bygningens telefonsentral, og kappet telefonlinjen. Under forhandlingene i bykommandanturet kom det til en skuddveksling foran bygningen mellom militsen og regulære styrker. To matroser ble drept som følge av dette. Som følge av dette ble Otto Wels tatt som gissel, fraktet til bygningen Neuer Marstall og mishandlet. Ebert gikk deretter inn for en forhandlingsløsning og forsøkte den 23. desember å hindre en blodsutgytelse mellom Volksmarinedivision og de regulære styrkene som var underlagt general Arnold Lequis. I motsetning til hva om var forventet av spartakistene, var ikke militsen opptatt av å avskaffe regjeringen til Ebert, men fortsatte bare å kreve sin soldatlønn.
Da han fikk høre at Otto Wels var i livsfare, tok Friedrich Ebert kontakt med det prøyssiske krigsdepartement via en hemmelig telefonlinje i Kassel. Om morgenen 24. desember ga han ordre om å angripe slottet med regjeringsvennlige tropper. Dette angrepet feilet, og 56 regjeringssoldater, 11 matroser og en sivilist mistet livet. Ifølge historikeren Kluge avviste han støtte fra 3 000 lojale soldater som var tilgjengelig hos Potsdams arbeider- og soldatråd, muligens fordi deres sårbarhet rettferdiggjorde bruken av regulære tropper. Ifølge Walter Mühlhausens biografi om Friedrich Ebert, hadde Ebert henvendt seg til bevæpnede revolusjonære i og omkring Berlin, og bedt om hjelp. De var svært tallrike, men han fikk likevel bare svar fra 80 personer. Generalkvartermester Groener hadde dagen før over telefon fra Kassel gitt Ebert garanti for en bestemt og avgjørende handling mot Volksmarinedivision. De hadde blitt enige om å stille fire divisjoner til rådighet, men på grunn av den allmene oppløsning av hæren fikk han til sammen 1 800 mann.
Etter nye forhandlinger forlot matrosene slottet og satte Otto Wels fri. Til gjengjeld mistet denne sin stilling som bykommandant, Volksmarinedivision fikk sin soldatlønn og forble en militær enhet.
Hele affæren avslørte regjeringens sårbarhet, uten pålitelige og slagkraftige tropper. Krisen forsterket på denne måten alliansen mellom Ebert og Groener, som ifølge historikeren Ulrich Kluge bare ble oppnådd i sann forstand gjennom juleopprøret. De slagne regjeringstroppene ble nå oppløst og delvis integrert i de nyopprettede frikorpsene. For å kompensere for sine tap, okkuperte de midlertidig redaksjonslokalene til avisen Roten Fahne. Den militære makten var likevel nok en gang i hendene på Volksmarinedivision, og enda en gang utnyttet de det ikke.
Grunnleggelsen av KPD og januaroppstanden
Den 1. januar 1919 ble Kommunistische Partei Deutschlands (KPD) grunnlagt av medlemmer av spartakistforbundet og enkelte venstresosialistiske grupperinger. Denne splittelse av arbeiderbevegelsen skulle hefte ved den tyske arbeiderbevegelsen helt opp til moderne tid. KPD ble grunnlagt av en liten gruppering som var motstandere av første verdenskrig. I siste instans var den, ifølge dem, en kapitalistisk og imperialistisk krig som ikke tjente folkene i de enkelte land, men bare noen snevre kapitalinteresser. I løpet av de påfølgende januardagene av 1919, skulle deres arrangerte parademarsj i Berlin utvikle seg til et blodbad som ble kjent som spartakistopprøret.
Det avgjørende nederlaget for venstresiden fulgte de første dagene i det nye året 1919. Liksom i november kom den andre revolusjonsbølgen nesten spontant, men denne gangen ble den undertrykt med vold. Opptøyene ble utløst den 4. januar da regjeringen utnevnte USPD-medlemmet Emil Eichhorn til politipresident i Berlin. Eichorn hadde under juleopprøret nektet å iverksette tiltak mot de demonstrerende arbeiderne. USPD, revolusjonært tillitsvalgte, så vel som KPD's leder Karl Liebknecht og Wilhelm Pieck anså tiltredelsen som en mulighet for å iverksette en protestaksjon neste dag.
Det som var planlagt som en demonstrasjon, utviklet seg til en større parademarsj enn arrangørene selv hadde regnet med. Liksom tilfellet var den 9. november 1918, strømmet hundretusener inn i Berlin sentrum, søndag den 5. januar 1919. Om ettermiddagen okkuperte de Berlins jernbanestasjoner, så vel som aviskvartalet i Berlin med redaksjonsbygningene til den borgerlige presse og avisen Vorwärts. Noen av de berørte avisene hadde i dagene forut ikke bare tatt til orde for etablering av frikorps, men hadde stundom også tatt til orde for å drepe spartakistene. Demonstrantene var i det vesentlige de samme som to måneder tidligere. De krevde nå realiseringen av det de hadde kjempet for. Kravene kom fra arbeiderne selv og ble støttet av forskjellige grupperinger til venstre for SPD. Spartakistene ledet på ingen måte an. Det nå påfølgende spartakistopprøret gikk sin gang, mens KPD-tilhengere bare delvis var deltagere og endog var i mindretall.
I politiets hovedkvarter forsamlet initiativtagerne til demonstrasjonen seg og valgte en «provisorisk revolusjonskomité» med 53 medlemmer, som imidlertid ikke visste hva den skulle gjøre med sin makt eller hvilken retning revolusjonen skulle ta. Liebknecht, og de to andre formennene, Georg Ledebour og Paul Scholze, krevde regjeringens avgang og sluttet seg til flertallet i komitéen, som propaganderte for væpnet revolusjon. Rosa Luxemburg og et flertall av ledelsen i KPD, motsatte seg uttrykkelig dette, og hevdet at et opprør på dette tidspunktet ville føre til en katastrofe. Den 4. januar hadde Ebert utnevnt Gustav Noske til folkekommissær for hæren og marinen. Den 6. januar overtok Noske kommandoen over disse styrkene med ordene: «Min vei må være blodhundens. Jeg er ikke den som skyr ansvaret.» På samme mandag kalte revolusjonskomitéen inn til en massedemonstrasjon. Dette oppropet ble fulgt av enda flere mennesker. Enda en gang bar de plakater med skriften «Brødre, ikke skyt!» og forholdt seg avventende på en forsamlingsplass. Enkelte av de revolusjonære tillitsvalgte begynte å bevæpne seg og rope om regjeringen Eberts avgang. Men KPD-aktivistenes bestrebelser for å få troppene på sin side, var stort sett mislykket. Snarere viste det seg at selv enheter som Volksmarinedivision ikke var beredte til å støtte væpnet revolusjon. De erklærte seg som nøytrale. De øvrige regimenter som var stasjonert i Berlin støttet dessuten for en stor del regjeringen.
Mens flere tropper rykket frem på hans vegne mot Berlin, aksepterte Ebert et tilbud fra USPD om å være en formidler mellom ham og revolusjonskomitéen. Etter at troppebevegelsene og et SPD-flygeblad med tittelen «regnskapets time nærmer seg» ble kjent, avbrøt komitéen videre forhandlinger den 8. januar. Som resultat beordret Ebert troppene mot okkupantene. Den 9. januar slo de ned et improvisert opprørsforsøk. Den 12. januar ble også de anti-republikanske frikorpsene, som ble etablert i begynnelsen av januar, flyttet inn i byen. Etter å ha foretatt en brutal evakuering av flere bygninger og henrettet okkupantene, overga de seg raskt. Noen av dem ble også skutt og drept. Totalt 156 personer ble ofre for denne hendelsen i Berlin.
Drapene på Karl Liebknecht og Rosa Luxemburg
De påståtte mesterhjernene bak januaroppstanden gikk under jorden, men nektet å forlate Berlin, på tross av mange anstrengelser fra deres tilhengere. Den 15. januar 1919 ble både Liebknecht og Luxemburg myrdet av en gruppe offiserer. To av gjerningsmennene ble dømt, men mange forhold omkring drapene ble ikke oppklart før etter andre verdenskrig. I det lange løp ble dette en politisk påkjenning, som forverret splittelsen mellom SPD og KPD, og som gjorde KPD mer avhengige av Komintern. I neste omgang bidro splittelsen av venstresiden i betydelig grad til den senere oppblomstring av nasjonalsosialismen.
Om kvelden den 15. januar 1919, kl 21:30, ble Rosa Luxemburg og Karl Liebknecht arresterte i en bolig i bezirk (idag ortsteil) Wilmersdorf i Berlin. Kaptein Waldemar Pabst, lederen av Garde-Kavallerie-Schützen-Division, sørget for at de overga seg på Hotell Eden Kl 21:45. Dette hotellet lå i Nürnberger Straße/den historiske Kurfürstendamm 246/247 – i det som i dag er Budapester Straße, i den daværende bezirk Tiergarten. Han forhørte dem, mens hans offiserer planla å myrde dem.
Luxemburg begynte å sy sammen kjolen som var blitt ødelagt under arrestasjonen. Hun begynte også demonstrativt å lese i Goethes roman «Faust», som tegn på at offiserene trengte en djevelutdrivelse.
Etter midnatt ble begge suksessivt transportert i personbiler fra hotellet. Ved hotellutgangen slo soldaten Otto Wilhelm Runge (1875–1945) de begge nesten bevisstløse med en geværkolbe. Underveis ble Karl Liebknecht skutt av marineoffiseren Horst von Pflugk-Harttung (1889–1967), mens løytnant Hermann Souchon (1885–1982) skjøt Rosa Luxemburg kl 23:45. Kurt Vogel (1889–1967), som også var en offiser i rifledivisjonen, overlot Liebknechts lik til en politistasjon kl 23:15, mens Luxemburgs kropp ble dumpet i Landwehrkanalen. Pabst presenterte ugjerningene i en pressemelding som en lynsjing som var blitt foretatt av ukjente gjerningsmenn.
Fordi kroppen hennes ennå ikke var blitt funnet, ble en symbolsk tom kiste gravlagt den 25. januar 1919 på Zentralfriedhof Friedrichsfelde, ved siden av Karl Liebknecht. Mer enn 100 000 mennesker deltok i denne symbolske begravelsen. Den 31. mai 1919 omkring Kl 5:45 fant den 76 år gamle slusearbeideren Gottfried Knepel en kropp ved en sluse i Landwehrkanalen nær Untere Freiarchenbrücke, omkring 500 meter vest for Lichtenbergbrücke. Den 5. juni identifiserte Luxemburgs personlige sekretær og fortrolige venn Mathilde Jacob (1873–1943) den som Luxemburgs kropp. Den 13. juni ble kroppen overført til Berlin og gravlagt ved siden av Liebknechts grav. Titusener av mennesker fulgte begravelsen. I Wien var det massedemonstrasjoner og streiker i anledningen.