cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rhea (mytologi)
Etymolog og navnsetting
Om navnet Rhea faktisk er gresk, avledet de fleste antikke etymologer Rhea/Rea ('Ρέα) ved metatese fra έρα, «jord», men en tradisjon innarbeidet hos Platon og hos Krysippos fra Soloi knytter ordet med ῥέω (rheo), «strøm», «tømming», hvilket også er hva oppslagsverket A Greek–English Lexicon (LSJ) støtter. Alternativt kan navnet Rhea være knyttet til ordene for granateplet, ῥόα, senere til ῥοιά. Mytografen Károly Kerényi foreslår at overensstemmelsen til sist er avledet fra en dypere, før-indoeuropeisk språklig nivå.
Den nest største månen til planeten Saturn er oppkalt etter henne.
Myter og genealogi
Kronos avlet seks barn med Rhea: Hestia, Hades, Demeter, Poseidon, Hera, og Zevs, og i den rekkefølge. I frykt for spådommen som hadde sagt at han ville bli styrtet av sitt eget barn slik han selv hadde gjort mot sin barn, svelget han barna straks de ble født. Da Rhea var gravid med Zevs gikk hun derimot til Gaia og ba om råd som kom opp med en plan slik hun også hadde aktivt deltatt i sammensvergelsen mot Uranos. Rhea fødte Zevs på øya Kreta, ga deretter Kronos en stein tullet inn i fødselskleder og som han øyeblikkelig svelget. Hun skjulte deretter Zevs i en grotte på fjellet Ida på Kreta.
I henhold til ulike varianter av fortellingen:
Zevs tvang senere Kronos til gulpe opp de andre barna, og de kom ut i motsatt rekkefølge, først steinen som representerte ham selv, og som ble satt ned som en advarsel for de dødelige (menneskene) ved Pytho under toppen av fjellet Parnassos, deretter ble de andre barna reddet.
I en del andre varianter av myten ga Metis et brekkmiddel til Kronos som tvang ham til gulpe opp barna. Eller Zevs skar opp magen til Kronos og således frigjorde sine søsken. Sammen med sine brødre og søsken, og sammen med gigantene, hekatoncheirerne og kyklopene gikk de til krig mot Kronos og titanene, og beseiret dem.
En lignende myte forteller at Zevs svelget Metis da hun var gravid med Athene ettersom et profeti hadde sagt at hun senere ville føde en som ville være mer mektige og storstilt enn ham selv. Athene ble født uskadde ved å sprenge seg ut av hodet hans, da allerede kledd i rustning.
Kult
Rhea hadde ingen sterk kult eller identifiserbar aktivitet dedikert henne. Hun ble opprinnelig dyrket på Kreta hvor hun i henhold til myten reddet den nyfødte Zevs fra å bli svelget av Kronos ved å erstatte ham med en stein og deretter gi ham til omsorgen til sine tjenere, korybanterne. Disse ble senere Zevs voktere og Rheas prester. Deres rytmiske, hese oppsang og danser, fulgt av tympanonm, en bred, håndholdt tromme, og klapping i hendene, cymbaler og håndklapping, fremmet antagelig en tilstand av religiøs ekstase. Disse deltagerne har blitt identifisert med daktylene, en mytisk gruppe menn assosiert til moderkulter. Dette kan ha vært kilden for bruken av tympanoner i Kybeles riter; i historisk tid var likhetene mellom de to gudinnene, Rhea og Kybele, så markant at en del grekere betraktet Kybele som deres egen Rhea som hadde forlatt sitt eget hjem på Idafjellet på Kreta og flyktet til Idafjellet (tyrkiske Kazdağı) i Frygias villmark for å unnslippe Kronos. Et motsatt syn ble uttrykt av den romerske poeten Vergil, og det er antagelig sant at de kulturelle kontaktene med fastlandet brakte Kybele til Kreta hvor hun ble omformet til Rhea eller identifisert med en eksisterende lokal gudinne og hennes riter.
Ikonografi
Rhea opptrer i gresk kunst fra 300-tallet f.Kr. da hennes ikonografi låner trekke fra Kybele; de to er derfor ofte ikke til å skilles fra hverandre; begge kan bli sett sittende på en trone flankert av løver, ridende på en løve, eller på en stridsvogn trukket av to løver. I romersk religion var hennes motpart Kybele den romerske Magna Mater deorum Idaea som ble brakt til Roma og ble identifisert i romersk mytologi som opphavelig trojanske guddom. På et funksjonelt nivå tilsvarte Rhea den romerske gudinnen Ops eller Opis.
Hyppigst er Rheas symbol et par løver, den ene trakk hennes himmelvogn og ble ofte framstilt oppreist, en på hver side av en port på murene på mange byer i antikke verden. Den kjente løveporten i Mykene er mest karakteristisk med løvinner plassert på hver side av en søyle som symboliserer gudinnen, tilsvarende sett i tallrike avbildninger av gudinner over hele den antikke verden hvor et tre eller en søyle representerte guddommen.
Framstillinger i antikk litteratur
Hos Homer er Rhea mor til gudene, skjønt ikke en universal mor som Kybele, den frygiske modergudinnen som hun senere ble identifisert med.
Dmitrij Grigorovitsj
Dmitrij Vasiljevitsj Grigorovitsj (1822–1900) var en populær russisk forfatter.
Han ble regnet som en betydelig figur i russiske litterære kretser på 1800-tallet, og var en mentor for forfatteren og dramatikeren Anton Tsjekhov.
Anne Robberstad
Anne Robberstad (født 1951 i Oslo) er tidligere professor ved Institutt for offentlig rett ved Det juridiske fakultet ved Universitetet i Oslo. Hennes hovedområde er sivilprosess.
Hun ble cand.jur. i 1976. Etter å ha avlagt doktorgraden i 1999 var hun postdoktor fra 2001 til hun ble utnevnt til professor i rettsvitenskap i 2006. Hun gikk av med pensjon i 2021.
Fridtjofs helaften
Fridtjofs helaften er et musikkalbum med Øivind Blunck, utgitt i 1999. Albumets betegnelse er Tylden & co GTACD 8065.
Innspilt i Oslo : Stua studio, Graf Recording.
Samtlige verbaltekster var skrevet av Tande-P og Øivind Blunck.
Sangene var norske versjoner av hits fra 1950- og 1960-årene.
Madhyamaka
Mādhyamika (sanskrit; devanāgarī: माध्यमिक​) eller madhyamaka (devanāgarī: मध्यमक, tibetansk: དབུ་མ་པ, umapa; wylie: dbu ma pa; tradisjonell kinesisk: 中觀派; pinyin: zhōngguān pài) er et sanskritord som vanligvis oversettes med «middelveien». En mer presis oversettelse er «tilhørende det midterste». Et alternativt navn er śūnyavāda (शून्यवाद) eller «tomhetens vei».
Madhyamaka er en buddhistisk filosofisk retning som ble grunnlagt av den sørindiske buddhistmunken Nāgārjuna, i det andre eller tredje århundre e.Kr. Flere store begavelser innenfor indisk filosofihistorie har tilhørt madhyamaka, deriblant Āryadeva (आर्यदेव​, 3. århundre e.Kr.), Buddhapālita (बुद्धपालित​, 470–550), Bhāviveka (ब्हाविवेक​, 500–570), Candrakīrti (चन्द्रकीर्ति, 600–650), Śāntideva (शान्तिदेव​, 685–763), Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788) og Kamalaśīla (कमलशील​, 740–795). Madhyamaka regnes som en av de første mahāyānaskolene innenfor buddhismen, sammen med tathāgatagarbha og yogācāra. I tibetansk buddhisme har madhyamaka spilt en sentral rolle helt opp til moderne tid, og er blitt bevart som selvstendig filosofisk skole som betraktes som høydepunktet i buddhistisk tenkning. I Tibet klassifiseres madhyamaka ved å oppdeles i underavdelingene rangtong og shentong; førstnevnte er i sin tur inndelt i retningene svātantrika og prāsaṅgika. Av sentrale personer i Tibet som har hatt betydning for madhyamakas utvikling kan nevnes Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), Je Tsongkhapa (ཙོང་ཁ་པ།, 1357–1410, grunnleggeren av gelugpa) og Khenpo Shenga (གཞན་ཕན་སྣང་བ་, 1871–1927, nyingma og sakya).
Madhyamaka legger vekt på å vise at ikke bare alle ting, men også alle begreper, medregnet buddhismens grunnsetninger, er uten virkelig, evig eksistens. Alt er «tomt», og erkjennelse av dette fører til frelse. Skolen hevder at alle fenomener (धर्म, dharmas) er tomme (शून्यता, śūnyatā) for egen natur, substans eller essens (स्वभाव, svabhāva) som gir dem en solid og uavhengig eksistens. I stedet er de alle sammen gjensidig avhengig av hverandre (प्रतीत्यसमुत्पाद, pratītyasamutpāda). Men denne tomheten er i seg selv tom. Den har ingen eksistens i seg selv, og refererer heller ikke til noen transcendental realitet hinsides eller over fenomenene.
Også buddhismen er «tom». Bak dette tilsynelatende paradokset ligger det faktum at den er en vei til opphevelse av verdens lidelse (दुक्ख, dukkha). Den er intet mål i seg selv og har ingen «egen eksistens» (svabhāva). Den er et verktøy hvis nytteverdi er gjensidig avhengig av (pratītyasamutpāda) og går parallelt med menneskets frigjørelse (मोक्ष, moksha).
Etymologi
Madhya (मध्य​) er et sanskritord som betyr «midten». Det er et kognat med latin med-iu-s. Suffikset -ma er et superlativ, og madhyama (मध्यम​) har derfor betydningen «det midterste». Suffikset -ka brukes til å danne adjektiver, slik at madhyamaka betyr «å være i midten». Suffikset ika brukes til å danne possessiver i kollektiv forstand, slik at madhyamika betyr «tilhørende det midterste». Suffikset ika forårsaker vanligvis en forlengelse av første vokal og en elidering av sluttvokalen, slik at uttalen blir mādhyamika.
I buddhistisk sammenheng refererer dette begrepet til «middelveien» (मध्यम प्रतिपद​, madhyama pratipada) mellom de to ytterpunkter av annihilasjonisme (उच्छेदवाद​, ucchedavāda) og troen på et uforanderlig selv (शस्सतवाद​, śassatavāda).
I kātyāyanasūtraen, vers 8, heter det:
ity etāv ubhāv antāv anupagamya madhyamayā pratipadā tathāgato dharmaṃ deśayati
Slik underviser tathāgata i dharma ved hjelp av en middelvei som unngår begge disse ytterpunkter.
Madhyamaka refererer vanligvis til den filosofiske skole som er assosiert med Nāgārjuna og hans kommentatorer, mens mādhyamika refererer til tilhengere av denne skolen.
«Tomheten»
Sentralt i madhyamaka står «tomheten» – śūnyatā. Dette skal ikke tolkes som fravær av eksistens, men snarere relativitet. Det har da også vært hevdet at madhyamaka representerer en relativitetsteori. Dette har vært påpekt både av den russiske indologen Fjodor Shcherbatskoj (1866–1942) såvel som av Tenzin Gyatso (1935–), den 14. og nåværende Dalai Lama og av flere.
«Tomhet» har betydningen fravær av iboende eksistens: Alle fenomener er uten «substans» eller «essens» (svabhāva) eller en iboende eksistens fordi de er gjensidig avhengig av hverandre (pratītyasamutpāda). De oppstår samtidig. På et konvensjonelt plan kan vi si at «ting» eksisterer, men til syvende og sist er de som en regnbue – uten noen iboende eksistens. Men denne «tomheten» er i seg selv også «tom». Den har ingen eksistens i seg selv og refererer heller ikke til noen transcendental realitet hinsides eller over fenomenene.
Gjensidig oppståen
I buddhismen er «middelveien» et standpunkt mellom to ytterpunkter, og i så måte er det mulig å trekke paralleller til «den gylne middelvei» i vestlig filosofi.
Svabhāva – essens
Nāgārjuna følger sin egen logikk til sin ytterste konsekvens, og undrer seg over hva de påfølgende konsekvensene er av hans filosofiske forslag. Ettersom alle «ting» oppstår gjensidig avhengige av hverandre, hvordan kan da en ikke-eksisterende «ting» forårsake at en annen «ting» oppstår?
I kapittel 15 av sin avhandling om middelveien (svabhāvaparīkṣā, «en undersøkelse av essenser»), fokuserer han på ordene svabhāva (स्वभाव, «egen eksistens» unik natur eller substans, en identifiserende egenskap, en identitet eller essens ), parābhava (पराभव, en differensierende karakteristikk som i virkeligheten er en avhengig benevnelse ), bhava (भव, «væren», «selvnatur eller substans» ) og abhava (अभव​, ikke-væren, fravær ). Den amerikanske indologen Richard Hayes forklarer:
I samme kapittel (vers 3) spiller Nāgārjuna på ordet «ting», ved å ta i bruk den iboende tvetydigheten i ordet svabhāva: I den tibetanske oversettelse fra sanskrit, er svabhāva gjengitt som rang bzhin (རང་བཞིན) og parābhava som gzhan gyi dngos po (གཞན་གྱི་དངོས་པོ). En tibetaner vil således lett miste den etymologiske sammenhengen mellom «egen-ting» (svabhāva) og «annen ting» (parābhava), som deretter kobles opp mot «ting» (bhava) og «ikke-ting» (abhava). Den tibetanske teksten i Tengyur (tekst nr 3824, དབུ་མ་རྩ་བའི་ཚིག་ལེའུ་བྱས་པ་ཤེས་རབ་ཆེས་བྱ་བ།༻, dbu ma rtsa ba'i tshig le'u byas pa shes rab ches bya ba) lyder:
Hayes bemerker:
Denne tvetydigheten går lett tapt i oversettelser, ifølge Hayes:
Læren om avhengig opprinnelse er ikke mulig å forene med «en forestilling om selv-natur eller substans». Ifølge den engelske buddhologen Paul Williams tilbakeviser Nāgārjuna «den kommentarbaserte læren om prinsippenes "egen-eksistens" som noe som er i strid med (theravādaskolens) tripitaka.» Som forklart av buddhologen David Kalupahana (1936–2014) fra Sri Lanka:
Nicholas Alexander
Nicholas «Nick» Alexander (født 24. august 1988 i Brattleboro) er en amerikansk tidligere skihopper. Han startet å hoppe på ski som tiåring, og i 2009 vant han sitt første amerikanske mesterskap.
Madhyamaka
Svabhāva – essens
Benektelsen av en iboende eksistens innebærer ikke at det ikke finnes noen eksistens i det hele tatt. Hva det betyr er at der ikke finnes noen «unik natur eller substans (svabhāva)» i «tingene» som vi oppfatter. Dette er ikke nødvendigvis i strid med abhidharmas synspunkt, når vi tar i betraktning den tvetydigheten i ord som benyttes av Nāgārjuna. Som Hayes sier:
"Hva Nagarjuna sier er at ingenting har en fast og permanent natur. Hva abhidarmikaene hevdet var at alle ting har egenskaper som skiller dem fra andre ting."
Nicholas Alexander
Han debuterte i verdenscupen i skihopping 21. mars 2009, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 27.-plass i Willingen i 2015.
Madhyamaka
Svabhāva – essens
Som den engelske indologen og buddhologen A. K. Warder (1924–2013) formulerte det:
Hellas under EM i svømmesport 2021
Hellas deltar under EM i svømmesport 2021 i Budapest i Ungarn fra 10. til 23. mai 2021.
Nicholas Alexander
Alexander representerte USA i Vinter-Ol i 2010 og i 2014.
Madhyamaka
To sannheter
Ifølge Hayes kan de to sannheter også referere til to forskjellige mål i livet: Den høyeste målsetning som er nirvāṇa og den lavere målsetning som er «kommersiell nytte». Den høyeste målsetning er frigjøring fra tilknytning, både materielt og intellektuelt. Innsikten i tomheten til «ting», er en del av utviklingen av visdom (प्रज्ञा, prajñā), ved å se ting som de er. Å oppfatte konkrete og uforanderlige objekter fører til lyster (तृष्णा, tṛṣṇā) og lidelse (dukkha).
Den sørindiske madhyamakafilosofen Buddhapālita (470–550) sa det slik:
Tomhetens tomhet
Den ytterste sannhet er heller ingen «absolutt sannhet» i betydningen en absolutt virkelighet over eller hinsides den «relative virkelighet». Tvert imot, tomheten er i seg selv «tom» for iboende eksistens. Som Susan Khan forklarer det:
Susan Khan forklarer videre:
Essensialisme og nihilisme
Hva som gjenstår er middelveien mellom annihilasjonisme og troen på et uforanderlig selv. Som A. K. Warder formulerte det:
Disse to synspunkter er betraktet som «ytterligheter»:
Språkets begrensninger
Madhyamaka bruker språket for å klargjøre begrensingene til våre mentale konsepter. Til syvende og sist kan ikke virkeligheten bli avbildet av disse konseptene. Dette skaper et spenningsforhold, ettersom man er nødt til å bruke konsepter for å formidle budskapet.
Opprinnelse
Det blir vanligvis ansett at madhyamakaskolen ble grunnlagt av Nāgārjuna, selv om den kan ha eksistert tidligere. Navnet på skolen er muligens avledet av dets nære tilknytning til Nāgārjunas hovedverk mūlamadhyamakakārikā. Begrepet madhyamaka er beslektet med sanskritordet madhya («midten»).
Madhyamakaskolen fikk stor innflytelse på den senere utviklingen av mahāyānabuddhismen, ofte i interaksjon med, og også i opposisjon til, to andre strømninger innenfor mahāyāna, nemlig yogācāra og tathāgatagarbha. Madhyamaka hadde stor innflytelse på tibetansk buddhisme, hvor den ble ortodoks standard innenfor gelugpa, i opposisjon til skolen Jonangpa som kombinerte shentong med kalachakra. Lama Je Tsongkhapa (1357–1419) innenfor gelugpatradisjonen hevdet at der var to avarter av indisk madhyamaka, noe som videre førte til skillet mellom svātantrika og prāsaṅgika. Den påvirket også zen, selv om denne innflytelse ofte er mer vanskelig å oppdage enn i tathāgatagarbha. De nåværende skolene tiāntái, tendai og sanron-shū ble også påvirket av madhyamaka og førte til dannelsen av østasiatisk madhyamaka. Samtidige vestlige buddhister er mindre kjent med madhyamaka, selv om noen implikasjoner har blitt påvist av vestlige filologer.
Suttanipata
Aṭṭhakavagga («åtte kapitler») og pārāyanavagga («veien til den fjerne stranden») er to små samlinger med sūtraer innenfor pālikanonen til theravādaskolen. Disse tekstene utgjør henholdsvis fjerde og femte seksjon av suttanipata i khuddakanikaya. De er blant de eldste eksisterende buddhistiske tekster, og legger betydelig vekt på benektelsen, eller ikke-tilknytningen til, alle buddhistiske synspunkter. Orientalisten Luis Gomèz har sammenlignet dem med den senere Madhyamakafilosofi, som i sin spesielle avart prāsaṅgika danner en spesiell metode som går ut på å benekte andres synspunkter, fremfor å fremme sine egne.
Orientalisten Tillman Vetter er enige i hovedpunktene i Gomèz' observasjoner, men påpeker enkelte avgrensninger på historisk og doktrinært grunnlag. For det første bemerker han at ingen av disse to samlingene av sūtraer er homogene og derfor ikke er totalt mottagelige for Gomèz' forslag. Ifølge Vetter oppstod de sūtraer som synes å støtte Gomèz' forslag innenfor en heterodoks asketisk gruppe som var eldre enn buddhismen. De integrerte sine synspunkter i den buddhistiske sangha på en tidlig dato ved å tilføye noen sūtraer som allerede eksisterte og videre forfatte nye sūtraer som kombinerte deres egen lære med buddhismen.
Orientalisten Paul Fuller har benektet argumentene til både Gomèz og Vetter. Han har påpekt at
Abidharma
Madhyamaka har kanskje noe forenklet blitt betraktet som en reaksjon mot utviklingen av de skolastiske avhandlingene abhidharma, særlig dem som tilhørte skolen sarvāstivāda. Abhidharma karakteriserer dharmaer ved å definere ulike trekk (लक्षण​, lakṣaṇa) eller egen-eksistens (svabhāva), hvis ontologiske status ikke er avhengig av mentale konsepter. Problemet med abhidharma er (ifølge madhyamaka) ikke at den hevder at tingene har en «uavhengig eksistens» (noe de fleste abhidharmaskoler ville ha benektet), men snarere at de er uavhengige av begreper. Ifølge madhyamaka er dharmaene avhengig av begreper. Deres begrepsmessige avhengighet innebærer en eksistensiell avhengighet og dermed en mangel på sann eksistens. Forholdet mellom madhyamaka og abhidharma er komplekst; analyser fra abidharma har en prominent plass i madhyamakaavhandlinger, og autoriteter som Candrakīrti (600–650) benytter abhidharmas kategorier som et gyldig system av konvensjonell sannhet – de er mer raffinerte enn ordinære kategorier, og de er verken avhengige av eternalisme (som den ene ytterlighet) eller troen på opphør av karma (den andre ytterlighet som ble fremmet av ikke-buddhister på denne tiden). Madhyamaka fortsetter abhidharma-tekstenes analyser, ved å utvide omfanget av avhengig oppståen til å omfatte (og fokusere på) begrepsmessig avhengighet. Den avhengige oppståen av konsepter, basert på andre konsepter snarere enn å være den sanne oppståen av virkelig eksisterende årsaker og virkninger, blir matrisen for enhver mulig konvensjon.
Prajñāpāramitā
Madhyamaka er nært beslektet med enkelte mahāyānatekster; tradisjonelt regnes prajñāpāramitāsūtraene som den litteratur som er nærmest beslektet med madhyamaka, og madhyamaka betraktes delvis som et eksesgetisk supplement til disse sūtraene. I tradisjonelle nedtegnelser avbildes Nāgārjuna som den som mottar noen av de store prajñāpāramitāsūtraene fra verdenen til nāgáene (noe som delvis forklarer etymologien til hans navn).
Prajñā eller «høyere erkjennelse» er et tilbakevendende begrep i buddhistiske tekster, hvor det er et synonym med abhidharma, innsikt (विपश्यना, vipaśyanā) og «analyse av dharmaene» (धर्मप्रविचय​, dharmapravicaya). Innenfor mahāyāna regnes prajñā som den fremste i en liste på seks pāramitāer («perfeksjoner») som en bodhisattva må kultivere for å bli en buddha. Madhyamaka tilbyr begrepsmessige verktøy for å analysere alle mulige elementer av eksistens. Gjennom fornuft og kontemplasjon kan utøveren lokke frem det synspunkt at sūtraene er autoritative (Buddhas ord), men ikke eksplisitte (ikke tilbyr bekreftende argumenter). Den enorme prajñāpāramitālitteraturen legger vekt på utviklingen av høyere erkjennelse i sammenheng med bodhisattvaveien. Dens fokus på alle dharmaers tomhet er nært beslektet med madhaymaka.
Som det heter i Kumārajīvas kinesiske oversettelse av hjertesutraen, som er en komprimert versjon, «hjertet» eller essensen av den store prajñāpāramitāsūtraen:
Nāgārjuna
Orientalisten Kalupahana har argumentert for at Nāgārjuna's intensjon ikke var å etablere en ontologi eller epistemologi, men å frigjøre den buddhistiske soteriologi fra essensialistiske begreper som tilslørte læren om middelveien.
Āryadeva
Āryadevas arbeider blir betraktet som et supplement eller en eksegese til Nāgārjuna's filosofi. Āryadeva avviste også teoriene til ikke-buddhistiske indiske filosofiske skoler.
Buddhapālita og Bhāvaviveka
De motstridende tilnærmelser til Buddhapālita og Bhāviveka blir forklart av senere tibetanske doksografer som opprinnelsen til en inndeling av madhyamaka i to skoler, prāsaṅgika og svātantrika.
Candrakīrti
Candrakīrti (चन्द्रकीर्ति, 600–650) er kjent for å ha skrevet prasannapadā («klare ord»), en svært innflytelsesrik kommentar til mūlamadhyamakakārikā. Denne kommentaren er sentral for forståelsen av madhyamaka i tibetansk buddhisme.
Śāntideva
Śāntideva (शान्तिदेव​, 685–763) er velkjent for sin tekst veien til det oppvåknede liv. Han forente «en dyp religiøsitet og gleden ved å eksponere [Buddhas lære] sammen med den ubestridte madhyamakaortodoksien».
Śāntarakṣita
I det 8. århundre la Śāntarakṣita (शान्तरक्षित, 725–788) frem en syntese mellom yogācāra og madhyamaka i avhandlingen madhyamakālaṃkāra. Han reiste til Tibet og grunnla samyéklosteret. Han var ikke en direkte elev av Bhāvaviveka, men en elev av hans elever. Han kombinerte svātrantrika med yogācāra, og skapte en ny skole som han kalte svātantrika-yogācāra-madhyamaka. Hans elev Kamalaśīla utviklet hans ideer videre, og forfattet avhandlingen trinn av meditasjon på madhyamaka (uma’i sgom rim). Sammen ble de en svært innflytelsesrik faktor i Tibet, og kan også ha vært det på universitetet i Nalanda på denne tiden. Liksom prāsaṅgika nærmer denne skole seg den ultimate sannhet gjennom prāsaṅgika-metoden, men når den omtaler konvensjonell virkelighet tar de i bruk autonome utsagn liksom den tidligere svātantrika så vel som yogācāra.
Dette var annerledes enn i tradisjonell svātantrika. Den konvensjonelle sannhet ble beskrevet i henhold til yogācāra-filosofien i stedet for svātantrika, selv om ingen av dem ble brukt for å analysere den endelige sannhet.
Filosofien forsikret om at alle fenomener ikke er noe annet enn «spill i sinnhet» og derfor tomme for konkret eksistens – og at sinnet i sin tur var «tomt» for definerende egenskaper. Mens den gjorde det, påpekte den imidlertid forsiktig at ethvert slikt eksempel ville være en tilnærmelse og ikke den endelige sannhet. Gjennom slike utsagn blir den filosofiske skolen ofte forvekslet med svātantrika eller yogācāra, selv om en prāsaṅgika-tilnærmelse blir brukt i analysen.
Tibetansk klassifisering av skolene
Madhyamaka har blitt kategorisert forskjellig i India og Tibet. I sitt verk tattvaratnāvalī, klassifiserte Advayavajra madhyamaka-filosofene i «de som opprettholder ikke-dualiteten fra lignelsen om en illusjon» (मायोपमाद्वयवादिन्, māyopamādvayavādin)  og «de som opprettholder ikke-plasseringen i noen dharma» (सर्वधर्माप्रतिष्ठानवादिन्, sarvadharmāpratiṣṭhānavādin); i madhyamakaṣaṭka forutsetter han en spesiell vajrayānaform av madhyamaka. I tibetansk buddhisme blir det lagt vekt på forskjellen mellom svātantrika og prāsaṅgika. Klassifiseringen er likevel mer komplisert, og blir beskrevet av den nederlandske orientalisten Guy Newman på følgende måte:
Madhyamakafilosofien fikk en sentral plass i alle tibetanske skoler, men med to distinkte variasjoner, nemlig shentong og den senere gelupa-skolens strikte prāsaṅgika-tolkningen av «tomhet». Shentong er en videreutvikling av yogācāra madhyamaka som inkorporerer tathāgatagarbha i sin lære, og uttaler at virkeligheten som åpenbares gjennom forståelsen av tomhet er en lysende oppmerksomhet som virkelig eksisterer. Shentong blir fortsatt overlevert i nyingma, kagyu og jonang. Tsongkhapa, og senere gelugpatradisjonen, benektet denne lysende oppmerksomhetens eksistens og anser sin egen fortolkning som den endelige sannhet om sunyata.
Selv om madhyamaka er inndelt i forskjellige lærer, kan den store forskjellen mellom svātantrika og prāsaṅgika være mellom to stilarter innenfor tenkning og argumentering, og dette skillet er i seg selv eksklusivt tibetansk. Tibetanske lærde var veldig klar over alternative underkategorier av madhyamaka, men senere tibetansk doksografi holdt fast ved denne nomenklatur. Det finnes ikke beviser på en indisk forgjenger til dette skismet, og det er usikkert i hvilken grad indiske og tibetanske skribenter stod på hver sin side i disse synspunkter, eller om de bare hadde en generell oppfatning. Både prāsaṅgikas og svātantrikas siterte materiale fra āgamaene for å underbygge sine argumenter.
Svātantrika
Bhāviveka (500–578) var den første kjente personen med dette synspunktet, slik det er blitt lagt frem i hans kommentarer til verker av Nāgārjuna og hans kritiker Buddhapālita (470–550). Svātantrika (ष्वातन्त्रिक) er sanskrit og refererer til autonomi. Begrepet ble oversatt tilbake til sanskrit fra det ekvivalente tibetanske begrepet.
Svātantrika hevder at konvensjonelle fenomener har konvensjonell essensiell eksistens, men uten å ha en endelig eksisterende essens. På denne måten trodde de at de var istand til å foreta positive eller «autonome» forsikringer om sannheter ved å ta i bruk syllogistisk logikk, fordi de var i stand til å formidle et fastslått utsagn som hadde noe til felles både hos tilhengere og motstandere. Begge deler benyttet den samme form for gyldig kognisjon for å fastslå det. Navnet svātantrika kommer av denne kvalitet, hvor man er i stand til å bruke autonome argumenter i en debatt.
Jamgön Ju Mipham Gyatso (Ju Mipham; འཇུ་མི་ཕམ་འཇམ་དབྱངས་རྣམ་རྒྱལ་རྒྱ་མཚོ, 1846–1912) forklarte at det å bruke positive forsikringer i en logisk debatt kunne tjene en brukbar hensikt, enten ved å debattere med ikke-buddhistiske skoler eller ved å bevege en studerende fra et grovere til en mer sublimt synspunkt. På samme måte, å diskutere det omtrentlige vil hjelpe studerende som har problemer når de bare bruker prāsaṅgika til å nærme seg forståelsen av den endelige sannhet. Ju Mipham følte at den endelige ikke-oppregnede sannhet om svātantrika ikke var annerledes enn den ultimate sannhet om prāsaṅgika. Han følte at den eneste forskjellen mellom dem var men hensyn til hvordan de diskuterte konvensjonell sannhet og i deres tilnærmelsesmåte til presentasjon av veien.
Prāsaṅgika
Den sentrale teknikk som blir foretrukket av prāsaṅgika er å vise at gjennom prasaṅga (reductio ad absurdum) er ethvert positivt utsagn (slik som «asti» eller «nāsti», eller «det er» eller «det er ikke») eller synspunkt angående fenomener må betraktes som utelukkende konvensjonelt (saṃvṛti  eller lokavyavahāra).
Prāsaṅgika hevder at det ikke er nødvendig for motstandere og tilhengere å bruke den samme type gyldig argument om et felles emne (som de gjør i svātantrika); det er faktisk mulig å endre motstanderens oppfatning gjennom et reductio-argument.
Buddhapālita og Candrakīrti var de store hovedtalsmennene for denne tilnærmelse. Den tibetanske læreren Longchenpa (ཀློང་ཆེན་རབ་འབྱམས་པ, 1308–1364) merket seg at Candrakīrti foretrakk prasaṅga spesielt når han analyserte det endelige, men ellers kom han med positive forsikringer. Hans sentrale tekst, madhyamakāvatāra («veiledning til middelveien») er strukturert som en beskrivelse av veiene og praksisens resultat, som er bygd opp av positive forsikringer. Selv de som er aller mest tilhørende prāsaṅgika gjør derfor positiv bruk av utsagn når de diskuterer veien eller praksisen, men bruker prasaṅga spesifikt når de analyserer den ytterste sannhet.
Tsongkhapa
Gelugskolen ble grunnlagt gjennom Je Tsongkhapas (ཙོང་ཁ་པ།, 1357–1419) reformer av kadampa-tradisjonen til Atiśa (অতীশ, 980–1052). De to fundamenter i Tsongkhapas filosofi er karuṇā (medlidenhet) og innsikt i tomheten (śūnyatā). Gelug er gjerne betraktet som temmelig adskilt fra de andre tibetanske skolene, men ifølge den amerikanske filologen Alexander Berzin er opprinnelsen til gelug mye mer nyansert.
I sitt verk et osean av argumentasjon, kommenterer Tsongkhapa verket mulamadhyamakakārikā av Nāgārjuna. Ifølge Tsongkhapa benytter Nāgārjuna begrepet śūnyatā for å referere til virkelighetens natur:
Dette er i harmoni med prajñāpāramitāsūtraen i 8 000 vers:
Shentong - Jonangpa
Dölpopa Shérap Gyaltsen (དོལ་པོ་པ་ཤེས་རབ་རྒྱལ་མཚན, 1292–1361), grunnleggeren av jonangpa, kalte sin syntese for mahāmādhyamaka (महामाध्यमक​), den «store middelveien». Han betraktet tathāgatagarbha som ensbetydende med den sanne tomhet. Dette synspunktet ble benektet av Tsonghkhapa.
Betydning i østasiatisk buddhisme
I Øst-Asia var innflytelsen til madhyamaka mer kortvarig og mindre omfattende. Madhyamaka i Kina ser ikke ut til å ha hatt samme tilgang på alle tekstene av indiske madhyamaka-filosofer på samme måte som i Tibet. Taishō Tripiṭaka eller Taishō shinshū daizōkyō som er en utgave av den kinesiske buddhistiske kanon, inneholder oversettelser av 15 indiske madhyamakatekster i bind 30 (中觀部, zhōngguānbù). Skolen har likevel historisk interesse, og har påvirket de andre buddhistiske skolene. Dens filosofi finner vi indirekte flettet inn i andre skoler, men dens eksplisitte rolle – som en separat skole, ble kortvarig.
I året 409 foretok han også en oversettelse av Nāgārjuna's verk avhandling om de 12 portene på samme sted. Oversettelsen bestod av en bokrull og hadde den kinesiske tittelen Shíèrménlùn (十二門論). Rekonstruerte titler på sanskrit er *dvādaśadvāraśāstra (ड्वादशद्वारशास्त्र​), *dvādaśamukhaśāstra (ड्वादशमुखशास्त्र​) og *dvādaśanikāyaśāstra (ड्वादशनिकायशास्त्र​). I 1982 ble en engelsk utgave av teksten utgitt av Nan Huai-Chin.
I året 404 oversatte han de hundre versenes avhandling i den gamle hovedstaden Chang'an (長安). Dette er en tekst av som ble skrevet av Vasu og er en kommentar til vers som ble skrevet av Āryadeva. Den kinesiske oversettelsen bestod av to bokuller, og den kinesiske tittelen var Bǎilùn (百論). Den rekonstruerte tittelen på sanskrit er *śatakaśāstra (शतकशास्त्र​) eller *śataśāstra (शतशास्त्र​).
Jízàng skrev også kommentarer til lotussūtraen, vimalakīrtisūtraen og tathāgatagarbha-lærdommer. Alt i alt, skrev han nesten 50 bøker i løpet av sin levetid. Noen av hans mest kjente verker om madhyamaka er:
Skolen påvirket ikke bare buddhismen i Kina, men også østasiatisk buddhisme generelt, og vi kan derfor bruke samlebetegnelsen østasiatisk madhyamaka. Skolen ankom Korea under den koreanske benevnelsen samnon. I japansk buddhisme kjennes skolen under navnet sanron-shū (kanji: 三論宗, hiragana: さんろんむね, katakana: サンランムネ). Skolen ble grunnlagt i Japan i året 625 under Naraperioden.
Noen ganger nevnes māhaprajñāpāramitōpadeśa som en fjerde avhandling som har hatt stor påvirkningskraft, og noen ganger snakker man om «de fire avhandlingers skole» (四論, silun zong). Denne fjerde teksten er en eksegese til den store prajñāpāramitāsūtraen i 25 000 vers (som er en del av den store prajñāpāramitāsūtraen), og er utelukkende bevart i en kinesisk oversettelse. Eksegesen tilskrives Nāgārjuna og tolker denne monumentale teksten i henhold til de filosofiske standpunktene til madhyamaka.
Zen
Den kinesiske Chán-buddhismen, og dens japanske avlegger Zen, overtok madhyamaka, og laget sin egen versjon av den. Dette påvirket Zen's tilsynelatende «ikke-logiske» måte å formidle den «absolutte sannhet» på.
Thích Nhất Hạnh
Thich Nhat Hanh explains the Madhyamaka concept of emptiness through the related concept of interdependence. In this analogy, there is no first or ultimate cause for anything that occurs. Instead, all things are dependent on innumerable causes and conditions that are themselves dependent on innumerable causes and conditions. The interdependence of all phenomena, including the self, is a helpful way to undermine mistaken views about inherence, or that one's self is inherently existent. It is also a helpful way to discuss Mahayana teachings on motivation, compassion, and ethics. The comparison to interdependence has produced recent discussion comparing Mahayana ethics to environmental ethics.
David Seyfort Ruegg
David Seyfort Ruegg (født 1931 i New York, USA, død 2021) var en fremtredende buddholog med en lang karriere fra 1950-årene frem til sin død. Hans spesialitet var filosofien madhyamaka, som er en sentral lære i mahayana.
Cubuntu
Cubuntu er en Linux-distribusjon som er basert på Ubuntu for skrivebords-datamaskiner og bærbare datamaskiner. Karakteristisk for Cubuntu er at den benytter skrivebordsmiljøet Cinnamon i stedet for Ubuntus brukergrensesnitt Unity.
Cubuntu ble lansert 29. april 2012. Siste versjon er 15.04 fra 28. april 2015.
Geirmund Lykke
Yrkeskarriere
Han var sivilingeniør ved Sør-Helgeland interkommunale plankontor 1983–1985 og overingeniør/fagleder ved miljøenheten i Trondheim kommune 1985–1999 og 2003–2007, og gikk deretter ut i permisjon som folkevalgt for KrF.
Roald (Giske)
Roald er et tettsted på øya Vigra i Giske kommune utenfor Ålesund i Møre og Romsdal. Tettstedet har innbyggere per 1. januar.
Roald var navnet på kommunen som ble skilt ut fra Haram 1. januar 1890, fram til kommunen skiftet navn til Vigra 1. januar 1919. Vigra herad (kommune) ble slått sammen med Giske herad (kommune) til nye Giske kommune 1. januar 1964.
Wakkanai
Wakkanai (japansk: 稚内市, Wakkanai-shi) er en by på øya og prefekturet Hokkaidō helt nord i Japan. I 2016 hadde byen 36,675 innbyggere. Japans nordligste punkt, Kapp Sōya, ligger i Wakkanai.
Absolutt musikk
Absolutt musikk er et begrep innen musikkteorien og musikkvitenskapen som ofte brukes for å betegne instrumentalmusikk som ikke er ment å illustrere en fortelling, handling eller sinnsstemning, dvs. motsatt av programmusikk.
Absolutt musikk kan også brukes om musikk befridd fra utenommusikalske assosiasjoner. Begrepet omhandler altså forholdet mellom musikkens form og innhold.
Apostolisk protonotar
Apostolisk protonotar er en tjenestemann (prest) ved den pavelige kurie. Tittelen kan også gis som ærestittel til geistlige utenfor kurien (for eksempel til generalvikarer). Den høyeste grad av monsignori, prester som kan tituleres monsignore.
Paven kan gi hederstittelen «monsignore» til prester som enten har fylt et bestemt embete, eller som har utmerket seg i sitt virke på en bestemt måte. Det finnes tre grader: apostolisk protonotar, pavelig æresprelat og pavelig æreskapellan.
Tittelen «apostolisk» er avledet fra begrepet apostel, fra greske «apostolos» (απόστολος), «en som er utsendt». Ordet innebærer at man er sendt med en fullmakt og opptrer med autoritet på vegne av den som har sendt en. Det andre leddet av tittelen, «protonotar», er avledet fra senlatinske prōtonotārius, en sammensetning av greske prōto- + latinske notārius, sekretær.
Fylkesvei 1018
Fylkesvei 1018 går mellom Lilleby og Bilitt i Indre Østfold.
Da motorveitraséen på E18 ble bygd måtte fylkesveien legges i en sløyfe gjennom et dalsøkk under motorveien, fylkesveien ble derfor rundt 250 m lengre.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 209.
Algerie under Paralympiske sommerleker 2008
Algerie deltok med 28 deltakere under Paralympiske sommerleker 2008 i Beijing i Kina.
Ludyella
Ludyella er en slekt av biller som kryper rundt på bunnen av rennende vann. De voksne billene puster ved hjelp av et såkalt plastron, og trenger ikke komme opp til overflaten etter luft. Til gjengjeld er de avhengige av oksygenrikt vann.
Utseende
Små, avlange elvebiller. Artene i underfamilien Elminae er glatte og blanke, med litt metallisk glans. Gamle biller kan kjennes på at de er «tilgrodde» med alger og mikroorganismer. Familien kan særlig kjennes på lange fotledd med store klør, som brukes til å klamre seg fast til bunnen. Hodet er lite, antennene er middels lange, 7–11-leddete, tråd- eller kølleformede. Brystskjoldet (pronotum) har opphøyde lengdelister hos underfamilien Elminae. Dekkvingene er avlange med punktrekker, ofte også opphøyde lengdelister. Beina er lange, særlig fotleddene, og ganske kraftige. Det ytterste fotleddet bærer uvanlig store klør. Larvene er flattrykte og langstrakte. Ryggplater (tergitter) og bukplater (sternitter) er tydelig markerte. Hodet er ganske lite med korte antenner og små kjever (mandibler). De tre parene med bein er korte og kraftige, og bakkroppen langt tilspisset. Denne slekten utmerker seg med ganske lange bein med store klør som hjelper dem holde seg fast i rennende vann.
Levevis
Elvebillene kryper rundt på bunnen av rennende vann. De kan ikke svømme og er avhengige av å klamre seg fast til bunnen. Både larvene og de voksne lever av å skrape alger og detritus fra steiner og grus. Noen få arter lever på vannplanter i stillestående vann. Larvene puster med gjeller som sitter inne i endetarmen (kan skytes ut), mens de voksne billene har et såkalt plastron. Undersiden er dekket av vannavstøtende (hydrofuge) hår. Disse holder på plass en sølvaktig hinne av luft, og oksygenutveksling skjer mellom denne og det omringliggende vannet. Denne tilpasningen gjør at billene ikke trenger komme til overflaten for å få luft, men til gjengjeld er de avhengige av vann med høyt oksygeninnhold, slik som kaldt, raskt rennende vann. De utvokste larvene kryper på lang og forvandler seg til en puppe i en utgravd hule på bredden. De nyklekte billene kan fly langt, men når de først har funnet en passende bekk slår de seg vanligvis til der for resten av livet. De kan leve flere år.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Systematisk inndeling
Det er usikkert om denne er å regne som en "god" slekt, eller er et synonym for en av de andre afrikanske slektene.
Sputnik (artist)
Knut T. Storbukås (født 1943), kjent under artistnavnet Sputnik, er en musiker og lastebilsjåfør fra Bostrak i bygda Tørdal i Drangedal kommune i Telemark. Hans mest kjente sanger er «Skilles Johanne» og «Lukk opp din hjertedør».
Navnet
Storbukås føyet selv til en «T.» i navnet sitt for ikke å bli forvekslet med to andre i Bostrak som også het Knut Storbukås. Tilnavnet «Sputnik» fikk han fordi han var så rask med lastebilen; etter sigende rakk han tre lass når andre kjørte to.
Musikalsk virke
Sputnik begynte å spille til dans sent på 1950-tallet, og i 1959 startet han bandet The Sputniks. Midt på 1960-tallet var han med på å starte Beach Band, før han i 1968 startet The Sputniks igjen. Under et engasjement på Hønefoss ble gruppen omdøpt til Garasjeorkesteret av en restauranteier, og gruppen fortsatte å bruke dette navnet. Kassettsalget startet i 1985 da plateprodusent Terje Welle Busk skulle lage Dyrsku-kassetten 1985; en samling innspillinger med artister fra Telemark. Busk fikk et tips fra en 80 år gammel kvinne i Bostrak ved navn Inga Myra, om at hennes nabo Knut T. Storbukås burde inkluderes på kassetten. Dyrsku-kassetten 1985 ble en kommersiell suksess, og Busk inviterte lastebilsjåføren tilbake for å lage kassett alene. Den nye kassetten inneholdt blant annet sangen «(Nå Skal Vi) Skilles Johanne». Kassetten ble kopiert i 3 000 eksemplarer. I løpet av sommeren 1986 hadde «Sputnik 1» solgt mer enn 10 000 eksemplarer. Deretter kom «Sputnik 2», «Sputnik 3» og «Sputnik 4».
I 1989 hadde Storbukås allerede gitt ut fem kassetter og solgt flere hundre tusen eksemplarer totalt, men salget nådde nye høyder etter at han opptrådte to ganger på TV: først i Norge rundt i romjulen 1989, og deretter 9. januar 1990 i NRK-programmet Hotell. Våren 1990 solgte Sputnik mer enn alle andre norske artister til sammen. I påsken dro han til Moskva og spilte inn en musikkvideo til sangen «Lukk opp din hjertedør» på Den røde plass. Videoen ble vist på Dagsrevyen, og hele reisen ble dokumentert i filmen Fra Drangedal til Moskva.
En uenighet mellom Storbukås og platedirektør Busk førte til at Sputnik forlot Busk Records til fordel for Talent i 1996. Talent lovet bedre kår, bedre musikk og høyere inntekter, noe som ble understreket i tittelen på neste utgivelse: «Gull og grønne skoger». Publikum var imidlertid ikke like begeistret for den nye musikalske drakten, og etter seks år og bare to plater var Sputnik tilbake hos Busk. Dette ble feiret med samlingen «24 sanger som rystet Norge». Hans neste utgivelse fikk tittelen «Sputnik 11» – en klar indikasjon på at hans to plater for Talent var for «sidesprang» å regne.
Under åpningen av TV 2 i Grieghallen høsten 1992 sang Sputnik duett med Kjell Bækkelund.
Foruten utstrakt turnévirksomhet rundt om i hele Norge, har Storbukås også spilt i Sverige, Danmark, USA, Spania, på Zanzibar og på Svalbard.
Sputnik ble etter hvert et symbol på norsk folkelighet. Det ble skrevet bok om ham, og han ble nevnt fra Stortingets talestol. Statsministeren har gjestet Sputniks hjem, og hvert år kommer tusenvis av interesserte for å besøke hjemmet hans. I likhet med en rekke artister i USA har Sputnik gitt alle som ønsker det, anledning til å se hans store samling av sølv-, gull-, diamant-, og platina-plater samt mye annet fra sin karriere på et «Sputnikmuseum».
I 2016 var det seksti år siden Sputnik begynte sin karriere. I 2018 ga han ut en CD med Hank Williams-sanger oversatt til norsk.
SdKfz 234
SdKfz 234 var en familie av panserbiler designet og bygget i Tyskland under andre verdenskrig. Kjøretøyene var lett pansrede, bevæpnet med en 20, 50 eller 75 mm hovedkanon, og drevet av en Tatra V12 dieselmotor. I utseendet ligner SdKfz 234 stort sett SdKfz 231.
Bernhard Britz
Bernhard Rudolf Britz (født 27. mars 1906, død 31. mai 1935) var en svensk syklist som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles. Britz vant to olympiske bronsemedaljer i landeveissykling under OL 1932 i Los Angeles. Han kom på tredjeplass i både den individuelle og i lagkonkurransen over 168 kilometer landevei. Han kom på tredjeplass individuelt bak Attilio Pavesi og Guglielmo Segato begge fra Italia og i lagkonkurranse kom det svenske laget på andreplass bak Italia. De andre på laget var Arne Berg og Sven Höglund.
Amstel Gold Race 1979
Amstel Gold Race 1979 var den 14. utgaven av det årlige landeveisrittet Amstel Gold Race, avholdt søndag 14. april 1979 i den nederlandske provinsen Limburg. Rittet var 237 kilometer langt, med start i Heerlen og målgang i Meerssen. Det var totalt 137 ryttere som deltok, og 32 som fullførte rittet.
Roald Tvedt
Roald Baardsen Tvedt (født 17. november 1935 i Bergen, død 29. september 2016 på Lillehammer ) var en norsk billedkunstner. Han hadde atelier i Vågå i Gudbrandsdalen siden 1973 og var gift med den danske skuespiller Hannah Rahlff.
Bakgrunn
Tvedt tok flere fag ved Bergen Musikkonservatorium. Tvedt var på 1960-tallet jazzgitarist og spilte blant annet på Hotell Neptun i Bergen sammen med Laila Dalseth, Kåre Bulko og Roald Knudsen.
Tvedt ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i 2008.
Shoplifters
Shoplifters er en japansk film fra 2018 skrevet og regissert av Hirokazu Kore-eda. Den hadde premiere på filmfestivalen i Cannes i 2018, hvor den også vant Gullpalmen.
Filmen ble nominert til Oscar for beste fremmedspråklige film under Den 91. Oscar-utdelingen og til Amandaprisen 2019 i klassen beste utenlandske kinofilm. Hovedrollene spilles av Lily Franky og Sakura Ando, og Mayu Matsuoka.
Handling
Filmen følger en rekke mennesker i Tokyo, som lever i fattigdom: Osamu ble tvunget til å slutte i jobben, etter å ha skadd sin ankel. Hans kone Nobuyo, som arbeider på et vaskeri. Aki, som jobber i en hostess-klubb. Shota, en ung gutt, og Hatsue som forsøker å støtte fattige med hennes avdøde manns pensjon. Osamu og Shota stjeler fra butikker, og bruker et system med håndsignaler for å kommunisere med hverandre. Osamu mener at det er greit å stjele ting som ikke er solgt, fordi varene ikke tilhører noen. En kald natt ser de Yuri, en jente fra nabolaget, og tar henne med hjem. De tilbyr henne middag, men lar henne bo der etter å ha funnet bevis for misbruk fra familien hennes.
Yuri knytter seg til sin nye familie, og begynner også med butikk-tyveri. Osamu oppfordrer Shota til å se ham som sin far, og Yuri som sin søster. Familien ser på TV at politiet etter nesten to måneder etterforsker Yuris forsvinning. Men i løpet av denne tiden rapporterte de biologiske foreldrene henne aldri som savnet. Familien klipper håret hennes, brenner opp de gamle klærne, og gir henne et nytt navn: Lin. Hatsue besøker ektemannens sønn fra en affære, som hun regelmessig mottar penger fra. Sønnen og kona er foreldrene til Aki, som lyver at datteren deres bor i Australia.
Hatsue dør i søvne. Osamu og Nobuyo begraver henne, og fortsetter å motta hennes pensjon uten å rapportere om hennes død. Osamu stjeler en veske fra en bil. Men Shota føler at dette bryter deres moralske kode. Shota husker at han kom til familien etter at Osamu og Nobuyo fant ham i en låst bil. Shota føler seg stadig mer skyldig i å lære Yuri å stjele, og forstyrrer tyveriet hennes ved å stjele frukt fra en matbutikk. Deretter hopper han fra en bro, og brekker et bein. Shota blir derfor innlagt på sykehus og arrestert.
Osamu og Nobuyo får politiets oppmerksomhet, og myndighetene oppdager Yuri og Hatsu sine dødsfall. De forteller Aki at Osamu og Nobuyo tidligere drepte Nobuyos voldelige ektemann. Nobuyo tar skylden for forbrytelsene, og blir dømt til fengsel. Shota havner på barnehjem. Yuri blir deretter returnert til de biologiske foreldrene sine, som fortsetter å forsømme henne. De besøker Nobuyo i fengsel, og hun gir Shota detaljer om bilen de fant ham i, slik at han kan lete etter de biologiske foreldrene sine.
Allan Wells
Allan Wipper Wells (født 3. mai 1952 i Edinburgh) er en tidligere skotsk friidrettsutøver. Han ble olympisk mester for Storbritannia under OL 1980 i Moskva.
Wells satset opprinnelig på tresteg og lengdehopp, men gikk over til sprintløp i begynnelsen av 1970-årene. I 1978 vant han to medaljer for Skottland under Commonwealth-leken, og var nå Storbritannias raskeste sprinter.
Wells vant 100 meter-finalen i Moskva med svært liten margin foran cubaneren og forhåndsfavoritten Silvio Leonard. Wells ble dermed tidenes eldste olympiske mester på 100 meter. Han kom også til finalen på 200 meter, som også ble en svært jevn affære. Denne gangen måtte han se seg slått av italieneren Pietro Mennea med to hundredels sekunder, og sikret seg dermed sølv. Han avsluttet lekene ved å løpe inn til fjerdeplass på 4 100 m stafett.
Ronald Bell
Ronald Bell (også kjent som Khalis Bayyan, født 1. november 1951, død 9. september 2020) var en amerikansk komponist, sanger, sangforfatter og produsent. Han var yngre bror av Robert «Kool» Bell og med til å grunnlegge bandet Kool & the Gang.