cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
MT «Fjord Champion»
Brannen i 2005
Politikere fra alle partier fra Ap til FrP, fylkesmannen i Vest-Agder samt samtlige ordførere i kystkommunene i Aust- og Vest-Agder uttrykte i løpet av dagen at de var overrasket over den dårlige beredskapen som «Fjord Champion»-havariet avdekket på norsk side av Skagerrak.
8. mars kl. 06.00 ble skipet tatt under slep igjen med Kristiansand som mål. Slepet foregikk utenskjærs. Omkring kl 14.00 var skipet fortøyd i Kristiansand.
Planen var å tømme skipet for olje ved land. Fjord Champion hadde 746 tonn bunkersolje og 83 tonn diesel ombord.
Sjøforklaring ble avholdt i Kristiansand 9. og 10. mars 2005.
Magnus Persson (håndballspiller)
Magnus Persson (født 17. desember 1990 i Halmstad) er en svensk håndballspiller. Persson, som er back, spiller for den svenske klubben HK Drott, samt landslagshåndball for Sverige.
Klubbkarriere
Persson startet karrieren i HK Drott, hvor han senere ble profesjonell spiller. Persson var med å vinne den svenske serien med klubben i 2013. Persson var den mestscorende mot slutten av gruppespillet i EHF Champions League i 2013/14-sesongen.
Landslagsspill
Persson debuterte for Sveriges A-lag 4. juni 2013, da laget møtte Polen. Persson var en del av Sveriges tropp da laget deltok i EM i 2014.
Stere Popescu
Stere Popescu (født 17. april 1920 i Galați, død mars 1968 i London, Storbritannia) var en rumensk ballettdanser og avantgardistisk koreograf.
Hun studerte ballett med Floria Capsali. Samtidig studerte han arkitektur.
Han var gift med kunstkritikeren Sanda Agalides.
Han hoppet av til Frankrike i november 1965 etter at han deltok i forestillingen «Le marteau sans maître» av Pierre Boulez på en dansefestival i Paris.
Han begikk selvmord i London i 1968.
Æresbevisninger
En sal ved Det nasjonale dansesentret i București er oppkalt etter ham.
John Edward Gray
John Edward Gray (født 12. februar 1800 i Walsall i West Midlands i England, død 7. mars 1875 i London) var en britisk zoolog.
Bakgrunn
John Edward Gray var eldre bror av George Robert Gray og sønn av farmakologen og botanikeren Samuel Frederick Gray.
Karriere ved British Museum
Gray var zoologiinspektør ved British Museum i London fra 1840 til 1874. Han utga adskillige kataloger over museets samlinger, hvilke også inneholdt omfattende diskusjoner om dyregrupper samt beskrivelser av nye arter. Han forbedret de zoologiske samlingene og gjorde dem til noen av de beste i verden.
Gray var født i Wallsall, men familien flyttet til London hvor han studerede medisin. Han hjalp faren med å skrive The Natural Arrangement of British Plants (1821). Gray ble ansatt ved British Museums zoologiske avdeling i 1824 for å hjelpe John George Children med å katalogisere reptilsamlingen. I 1840 overtok han Childrens post som zoologiinspektør.
Gjennom de 50 år da han var ansatt ved British Museum skrev Gray nesten 500 avhandlinger, hvorav mange beskrev nye arter, bl.a. afrikansk palmeruller, baykatt, berghøne, karakal og tartarfalk. Han står også oppført som autor for grupper som eplesnegler, kenguruer, menneskeaper, pungrotter, storker og stålormer. De meste kjente krypdyrene i Australia er som regel beskrevet av Gray: krageagam, blåtungeskinker, torndjevel og gouldvaran.
Frimerkesamler
Gray hadde allerede før frimerker ble tatt i bruk samlet på alskens saker. Den 6. mai 1840, som var utgivelsesdagen for verdens første frimerke, kjøpte han noen eksemplar for å samle på dem. Gray innskrenket seg ikke til britiske frimerker men samlet utgaver fra hele verden. I 1861 gav han ut en liste med navnet Hand Catalogue of Postage Stamps, som lignet frimerkekataloger som de er forblitt frem til moderne tid. Men også en bokhandler fra Strasbourg, Oscar Berger-Levrault, betegnet seg som oppfinner av frimerkeskatalogen. Disse kataloger var ikke ment for allmenheten. Først noen år senere ble det til en versjon av Alfred Potiquet som kunne kjøpes i bokhandlere.
Dalaelva
Dalaelva eller Dalaelvi er navnet på flere elver i Norge:
Poul Egede
Poul Hansen Egede (født 9. september 1708 i Kabelvåg, død 6. juni 1789 i København) var en norskfødt dansk teolog, misjonær, grønlandsfarer og biskop over Grønland fra 1779.
12 år gammel reiste han sammen med sine foreldre Hans Egede og Gertrud Rasch til Grønland. Her kom han i kontakt med den innfødte ungdommen og lærte sproget. Han kunne derfor hjelpe faren med oversettelser og tolkning samt med undervisningen av de grønlandske barna.
I 1740 vendte han tilbake til Danmark og 10 år senere utga han den første grønlandske ordbok Dictionarium groenlandico-danico-latinum. Siden kom den første grønlandske grammatikk og Det nye testamente på grønlandsk.
Ekteskap
Poul Egede var bror til Niels Egede (1710–1782) og i andre ekteskap far til sjøoffiseren Christian Thestrup Egede (1761–1803).
Poul Egede døde den 6. juni 1789 og ble begravet i Vor Frue i København.
Amalie Håkonsen Ous
Amalie Håkonsen Ous (født 23. april 1996) er en norsk langrennsløper som representerer Nes Ski. Hun spesialiserer seg i sprint, og endte på 13.-plass i sprinten i Junior-VM på ski i 2014, og på 17.-plass i sprinten året etter.
Under Junior-VM på ski 2016 vant hun sprinten, foran lagvenninnen Lotta Udnes Weng og svenske Jenny Solin. I tillegg tok hun sølv med stafett laget samme mesterskap. Hun tok sølv med stafett laget nes ski under norgesmesterskapet på ski i 2019. Og året etter var hun igjen med på Nes Skis lag som denne gangen ble norgesmestere på 3 x 5 km stafett.
Undergrunnsjernbanen i Indiana
Den underjordiske jernbanen var en del av en større, uoffisiell og løst sammensatt gruppe av enkeltpersoner som hjalp rømte slaver til å flykte fra Sørstatene. Kanskje så mange som flere tusen slaver flyktet gjennom Indiana med hjelp av kvekerne, baptistene, og andre religiøse grupper, inkludert enkeltmedlemmer som Levi Coffin som gjemte, ga mat og transporterte slavene.
Bakgrunn
Så tidlig som i 1805 oppstod det en anti-slaveri bevegelse i Indiana-territoriet. De tidlige medlemmer av bevegelsen var kvekere bosatt i den østlige delen av territoriet. Etterhvert økte de i antall og andre grupper sluttet seg til dem. De ble snart en dominerende politisk gruppe. I 1809 tok en anti-slaveri fraksjon kontroll over Indiana-territoriets lovgivende forsamling og vedtok en lov som tok sikte på å hindre slavehandel i territoriet.
I 1816 ble det vedtatt et forbud mot slaveri. Da var Indiana som noen andre territorier blitt kjent som et paradis for rømte slaver. Rømte slaver ble ofte jaktet på og ført tilbake til sine eiere i Sør. Som svar på dette vedtok Indiana en lov: Man Stealing Act. Loven sikret en person fra å bli fjernet med makt fra Indiania uten først å ha fått prøvet sin sak i retten.
Loven bragte raskt Indiana i konflikt med sin nabo, slavestaten Kentucky. I 1818 oppsporet slavefangerne en antatt rømt slave i Corydon, Indiana, tok henne makt fra en familie som hadde gitt henne ly. Indianas senator Dennis Pennington anklaget slavefangeren etter den nye loven. Da Kentuckys guvernør søkte om å få slaven utlevert ble dette avvist på konstitusjonelt grunnlag. Noah Noble ble senere valgt til guvernør, og i 1831 støttet han regelverket for å hindre at rømte slaver gikk inn i staten og beskyttet slavefangerne som forsøkte å fange dem. Loven ble vedtat og førte til at mye av hjelpen til rømte slaver heretter ble utført mer i det skjulte.
Virksomheten
Mange av de tidlige medlemmer av Underground Railroad var en del av American Colonization Society og kvekere. Statens tidligere president, Rev. Stephen S. Harding, senere guvernør i Utah brukte sitt hjem i Milano som et gjemmested og medlemmene opprettet mange gjemmesteder i delstaten: fjøs, private hjem, kirker, grotter og kullgruver ble brukt. . Systemet utviklet seg gradvis på 1830-tallet og i1840-årene. Det nådde toppen i 1850-årene. Etter vedtak av loven i 1850, Fugitive Slave Act, kunne slavefangere operere mye mer fritt og aggressivt. Et nettverk av slavefangere vokste, for det meste i den sørlige delen av staten, og tilbød sine tjenester og kunnskap om området for å spore opp rømte slaver.
Represalier
Abolisjonistene som deltok i Underground Railroad ble ofte utsatt for vold, og flere i Indiana ble myrdet av slavefangere for å ha hjulpet slaver i å rømme. Seth Concklin fraktet rømte slaver fra et punkt i sør med båt til Evansville. Etter en av sine transporter ble slaver som han hadde transportert blitt tatt til fange og holdt i Vincennes å finne ut hvor han skulle sendes. Concklin tok slaven og fridde ham fra slavefangere. Han ble i stedet arrestert og lagt i lenker av slavefangerne. Hans venner forsøkte raskt for å prøve å få ham løslatt, men slavefangerne hadde allerede drept ham. Kroppen hans ble senere skylt iland fra elven med knust skalle. Det var et opplagt mord. Calvin Fairbank, som nettopp hadde hjulpet en slave i å flykte fra Kentucky ble bortført fra Jeffersonville av Kentuckys sheriff den 9. november 1851, og vendte tilbake for rettssak i Kentucky, hvor han ble dømt og fengslet fram til 1864.
Politikk
Selv om staten var strengt imot slaveriet ble en rekke lover ble vedtatt som hadde til hensikt å dempe Undergrunns-jernbanens aktiviteter og sette en stopper for at svarte rømte gjennom Indiana. Flere guvernører strammet inn på organisering og håndhevet den føderale slaveloven. I 1851 var det en vanlig oppfatning i Indiana at frigitte svarte skulle hindres i å komme inn i staten. Mange i regjeringen ønsket å hindre alle svarte fra å komme inn i Indiana, og de så at det var eneste løsningen for å holde slavefangere ute fra staten. Det var mange hendelser mellom slavefangere og statens borgere som resulterte i vold, og alt som kunne gjøres for å lette spenningen mellom den frie stater og slaver stater ble ansett som hensiktsmessig.
US Open Championship 1958
US Open Championship 1958 ble arrangert i Tulsa, Oklahoma i USA i 1958.
Nesolathrus
Nesolathrus er en slekt av vedsoppbiller som lever av sopp, gjerne på eller i døde trær. Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
Små til middelsstore (1 – 6 mm), avlange, brunlige biller.
Levevis
I motsetning til andre vedsoppbiller lever ikke disse artene på sopp, men eter pollen, blant annet i hannkongler på furu.
Utbredelse
Den eneste, navngitte arten lever på Seychellene, men slekten har også blitt registrert i Karibia (Guadeloupe) og på Hawaii.
Hylestad stavkirke
Hylestad stavkirke sto rett vest for bebyggelsen på gården Bjørgum (gnr. 67/4), også kalt Nordhus Bjørgum, langs nordbredden av elva Otra i Hylestad, i Valle kommune i Setesdal, nå Agder fylke. Man regner med at stavkirken ble reist omkring år 1175 og revet i 1664. Lite er imidlertid kjent om kirkebygget. Den nevnes første gang som «Ecclesia de Hulesta» i pavelige regnskaper i forbindelse med betaling av tiende datert 5. august 1327.
Ei laftet langkirke ble reist der som erstatning for stavkirken, og der ble portalene fra stavkirken anbragt. Denne kirken hevdes å ha vært 20 alen (cirka 12 m) lang og 10 alen (cirka 6 m) bred. Den skal ha hatt våpenhus og tårn i vet med to klokker i. Portal I, den såkalte hylestadportalen, har figurale motiver og skal ha blitt plassert ved skilleveggen mellom koret og skipet, mens portal II har ornamentale motiver og skal ha blitt plassert ved hoveddøra til våpenhuset. Da dagens Hylestad kirke ble reist, på andre siden av Otra, og tømmerkirken fra slutten av 1660-årene revet i 1838, havnet portalene på hver sin gård, fra hvor de senere ble kjøpt opp av Universitetets oldsaksamling og flyttet til Kulturhistorisk museum i Oslo, hvor de nå er utstilt.
Kirkestedet
På den gamle kirkegården er det også oppdaget spor etter det man tror er 35 enkeltgraver, men man regner med at det er flere. Likeledes er nærområdet rundt kirkegården rikt på gamle kulturminner, inkludert flere gravhauger.
Undersøkelsen avdekket også sju gravrøyser, hvorav tre var kjent og registrert fra før. Fire nye ble derfor knyttet til det gamle kirkestedet. I alt finnes det tolv gravhauger (trolig fra jernalderen, siden hauglegging er en førkristen praksis) innenfor undersøkelsesområdet på Nordhus Bjørgum. Dette er gravhauger som ble anlagt før kirkestedet ble opprettet. Det viser at plassen har hatt kontinuitet i sin rituelle praksis. Undersøkelsen bekrefter også at kirkestedet ligger der man tidligere har antatt at den lå.
Hylestadportalene
Man regner med at begge hylestadportalene ble skåret av samme mester, kanskje sammen med portalen fra den tapte Austad stavkirke et stykke sør for Hylestad. Isåfall kan det ha vært «Harde-Aslak» som lagde portalene, slik sagnet sier i Austad. Det finnes dessuten klare paralleller til portalen fra fordums Vegusdal stavkirke. Den figurale portalen ble solgt til Rike da tømmerkirken ble revet i 1838, som solgte den videre til Oldsaksamlingen i 1867.
Den figurale hylestadportalen (portal I) er den mest berømte i en gruppe stavkirkeportaler fra rundt år 1200. Den er dekorert med utskårne scener fra sagaen om Sigurd Fåvnesbane og dateres gjerne til perioden siste halvdel av 1100-tallet, kanskje rundt år 1175. Figurscenene har hedensk opphav og sagnet om dragedreperen Sigurd er vist i medaljongrammer på høyre portalplanke. Dette er nokså vanlig i kunst fra middelalderen og er kjent fra manuskripter og malerier, spesielt dekor i engelske og franske tekster fra sent på 1100-tallet. På den venstre portalplanken glir motivene over i hverandre og minner mer om uttrykk som er kjent fra tekstilarbeider, deriblant Osebergteppet. Overstykket i den rundbuede portalen er tapt.
Den ornamentale hylestadportalen (portal II) er mer tradisjonell og er utsmykket med utskjæringer med plante- og dyreornamentikk. Nederst et løve- eller dragehode som gaper skrått oppover. Ut fra dette vokser det ranker med sidegreiner som slynger seg i i spiraler omkring portalen. I rankene er det flettet inn drager. Da tømmerkirken ble revet i 1838 ble denne portalen solgt til Straume, som solgte den videre til Oldsaksamlingen i 1876.
Ifølge en lokal tradisjon skal portalene ha kommet dit fra Sirdal. Et sagn forteller at stavangerbispen i sin tid vigslet en heller øverst i Sirdal for fattige bønder, og fikk 12 kyr for det. Siden ble helleren kalt «Tolvkyrshelleren», og der skal to jenter ha fått i oppgave å skjære portaler. Imidlertid endret tidene seg så sirdølene fikk bedre råd og satte opp et kapell på Lunde før portalene var ferdige, så søstrene tok de med og dro til Hylestad med dem, hvor de skal ha blitt stående. Sagnet medfører neppe riktighet, men føyer seg inn i en lang rekke av signende sagn.
Kopier av stavkirkeportalene står i våpenhuset ved nye Hylestad kirke. Utsnitt av relieffene på Hylestadportalen har vært brukt som hovedmotiv bak på 50-kroneseddelen som ble trykt i tidsrommet 1984–1995, og er i bruk på 1-krone-mynten.
Planer om en stavkirkekopi
Den 21. februar 2023 meldte NRK Sørlandet at Sandra Birkenes hadde blitt ansatt som prosjektleder for byggingen av en kopi av Hylestad stavkirke, bygget på gamlemåten med lokalt tømmer og datidens verktøy. Birkenes skal samarbeide med Norsk handverksinstitutt om å reise kirken. Kopien skal reises bare et steinkast fra det opprinnelige kirkestedet og er kostnadsberegnet til cirka 112 millioner kroner. Byggestart er satt til 2024. Det opplyses videre at Sandra Birkenes er sosialantropolog med en master i kunstfoto.
Ungarns historie
Ungarns historie er preget av at Ungarn ligger i hjertet av det gamle Europa, i Karpatbekkenet rundt Donaus midtre løp. Landet ligger omtrent midtveis mellom Europas nordligste og sydligste punkt, og avstanden fra Atlanterhavet i vest er omtrent den samme som fra Uralfjellene i øst. Som sentralt beliggende har Ungarn vært befolket av mange folkeslag; keltere, romere, hunere, slavere og ytterligere andre i folkevandringstiden. På slutten av 800-tallet kom madjarske (ungariske) stammer østfra, og disse ble samlet i ett rike av kong Stefan I den hellige i år 1001, samtidig som han bekjente seg til kristendommen.
Ungarns storhetstid var på 1300- og 1400-tallet, før størstedelen av landet på 1500-tallet ble erobret av Det osmanske rike. Samtidig arvet Huset Habsburg den ungarske kongekronen, og Ungarn kom derfor i personalunion med Østerrike. I 1867 ble dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn dannet. Drapet på den østerriksk-ungarske tronfølgeren Franz Ferdinand i Sarajevo i 1914 førte til utbruddet av den første verdenskrig, som Østerrike-Ungarn tapte. Ungarn ble skilt fra Østerrike og måtte ved Versaillestraktaten avstå mer enn halvparten av sine landområder til nabolandene. En kommunistisk oppstand førte til dannelsen av en kortlivet rådsrepublikk, før en motrevolusjon gjeninnførte monarkiet, men uten konge.
Landet deltok i den andre verdenskrig på tysk side og ble etter krigen okkupert av Sovjetunionen, som innsatte et Moskva-vennlig regime. Det styrte landet diktatorisk frem til Sovjetunionens sammenbrudd i 1989. Et ungarsk opprør i 1956 ble brutalt slått ned av sovjetiske tropper, men regimet ble gradvis mindre undertrykkende i årene som fulgte.
Steinalderen
Fra tidig paleolitikum, den eldste delen av steinalderen, er det funnet former for steinredskaper fra det forhistoriske mennesket Homo heidelbergensis i Vértesszőlős. Funn fra mesolittisk tid er sjeldne, men det er gjort funn i området Jászság i det nordlige Ungarn. Fra neolittisk tid er det funnet bosetninger fra Körös-kulturen, karbondatert til rundt 6000 f.Kr. Fra midten av neolittisk tid er det gjort funn etter den båndkeramiske kulturen i området Transdanubia og Szatmar og fra en østlig båndkeramiske kultur, kalt for Bükk-kulturen, i det østlige Ungarn. Den var utbredt i henholdsvis Želiezovce i (Slovakia), i Szakalhat og i fjellene Bükk (Bøkfjellene). I sen neolittiske tid ble Tisza-kulturen etterfulgt av Tiszapolgár- og Bodrogkeresztúr-kulturene fra æneolitikum eller kobberalderen.
Jernalderen (ca. 700 f.Kr. - 9 f.Kr.)
Fra den tidlige jernalderen (700-500 f.Kr.) finnes fortsatt ingen skriftlige kilder. Noen forskere har forsøkt å identifisere folkene som senere er nevnt i kildematerialet, trakere øst for Tisza, og illyrere (pannoniere) vest for Donau, men det meste av dette er basert på navnegranskning. Keltere kom vestfra rundt 450 f.Kr. og slo seg på slutten av jernalderen ned over hele området som tilsvarer dagens Ungarn. Pannonierne (i sørvest) og trakerne synes å ha vært der samtidig.
Etter 113 f.Kr. var kelterne i det sørvestlige området det folkeslaget som romerne kalte Boii. I første halvdel av 100-tallet f.Kr. rådet den dakiske kongen Burebista over et rike som strakte seg over den pannoniske slette så langt som til de østlige delene av dagens Østerrike. Han førte krig mot boiere i det sørvestlige Slovakia og kanskje det nordlige Ungarn rundt 60 f.Kr., men den dakiske ekspansjonen stanset da romernes begynte sine erobringer. Dakia oppga herredømmet over dagens Ungarn ved inngangen til den nye tidsalder, noe også kelterne gradvis gjorde senere.
Romertiden (9 f.Kr. - 400 e.Kr.)
I romertiden var området vest for elven Donau kjent som Pannonia. Den romerske erobringen av områdene langs og rundt Donau fant sted i siste fase av rikets ekspansjonstid. Grunnen var ikke ønsket om ekspansjon eller utvidelse av Romerriket, men behovet for å sikre rikets grenser mot germanske folkestammer, dakere og nomadiske rytterfolk. Romerne kalte forsvarslinjen limes og bygget en rekke festninger langs elven, ikke minst fra Vindobona (Wien) til Singidunum (Beograd). De viktigste ble utstyrt med hver sin legion, en romersk hæravdeling på 6 000 mann, og Pannonia som helhet fikk fire legioner, til sammen vel 24 000 mann. Som romersk provins fikk det vestlige Ungarn en sterk økonomisk og kulturell vekst, noe som blir bekreftet av arkeologiske funn, innskrifter og annet kildemateriale som gir inntrykk av en periode med trygghet, blomstring og framgang.
Langs limes (grensen) og gjennom provinsen bygget romerne steinlagte militære veier som ikke bare hadde strategisk betydning, men også fremmet livlig handel. Dette ga grobunn for en omfattende håndverksproduksjon, blant annet av keramikk og arbeider av bronse og hoggen stein. Romersk statsreligion med keiserkultus preget landet, men blant soldatene fikk en del orientalske religioner utbredelse, blant annet Osiris-kulten og Mithras-kulten. En innskrift fra Intercisa (omtrent 64 km sør for dagens Budapest) antyder at det var en jødisk synagoge i byen. Fra 200-tallet kom kristendommen til Pannonia, dokumentert ved en skrifttavle om martyrene fra Brigetio og kristne freskomalerier fra byen Sophianæ.
Mange av de viktige byene i dagens Ungarn ble grunnlagt i løpet av den romertiden: Aquincum (Budapest), Sopianæ (Pécs), Arrabona (Győr), Salva (Esztergom), Savaria (Szombathely) og Scarbantia (Sopron).
Folkevandringstiden (375 – 800)
I år 375 begynte hunerne, et nomadisk folk eller en sammenslutning av flere stammer fra Sentral-Asia, å trenge inn i Europa fra steppene i øst. Dette presset utløste sannsynligvis folkevandringstiden i Europa. I år 380 hadde hunerne trengt inn i det området som utgjør dagens Ungarn og gjorde seg gjeldende godt inn på 400-tallet.
Det tomrommet som disse etterlot seg, synes det som om hunerne dro fordeler av. De skapte i 423 et betydelig rike med sentrum i Ungarn. I år 453 hadde de nådd høyden av sin utbredelse under sin kjente hersker Attila. Hans rike falt sammen i 455 da hunerne ble beseiret av germanske nabostammer (som quadere, gepider og skirere).
Gepidene, som hadde levd øst for øvre Tisza-elven siden 260, trengte deretter inn i den østlige delen av den pannoniske slette i 455. Men deres samfunn gikk i oppløsning i 567 da de ble beseiret av langobarder og avarer. Mellom 456 og 471 bosatte østgoterne seg med romersk samtykke i Pannonia. I 476 var den vestlige delen av Romerriket falt sammen, men romersk innflytelse i Pannonia hadde vært avtagende siden hunerne kom hundre år tidligere.
Kort tid etter at østgoterne flyttet videre, kom de første slavere til området, ganske sikkert fra nord. En gang rundt 471 og 530 kom langobarder og bosatte seg. Disse måtte bekjempe både gepidene og slaverne, men ble selv presset ut av avarene i 568, og trakk seg da sørover til det nordlige Italia. På 560-tallet dannet avarene et khanat eller khaganat, et rike styrt av en khan. Denne staten beholdt overherredømmet i regionen i mer enn to hundre år og hadde tilstrekkelig militær makt til å angripe naboene. Avarenes rike ble likevel over tid svekket av stadige kriger og press utenfra.
Frankerne under Karl den store beseiret avarene og endte deres styre, men hverken frankerne eller noen andre var i stand til å beholde et varig herredømme over området før de nylig forente ungarerne, ledet av Árpád, bosatte seg på den pannoniske sletten en gang rundt 896.
Ungarere før Ungarn
Det ungarske språk tilhører gruppen av finsk-ugriske språk innenfor språkfamilien uralske språk. Disse ble skilt ut fra de uralske språkene før 4000 f.Kr., og dannelsen av ungarske språk (mellom 1000 og 500 f.Kr.) kan stedfestes til de sørlige regionene av Uralfjellene.
På grunn av ungarernes sene ankomst til det nåværende området rundt Donaus midterste løp og deres forfedres lange historiske vandring (fra rundt 3000 f.Kr. til rundt 895 e.Kr.) er forhistorien uklar. Klimatiske endringer en gang rundt 1300 f.Kr. førte til at steppene utvidet seg nordover og at flere av folkegruppene som er nevnt over ble nomader. Ytterligere en klimatisk endring rundt 800 f.Kr. førte til at de nomadiske folkegruppene flyttet seg sørover.
I løpet av jernalderen var det før-ungarske folket muligens naboer til sarmaterne i det sørlige Ural, og senere flyttet de vestover til det området som i middelalderens skrifter ble kalt for Magna Hungaria. Rundt 600 e.Kr. synes det som om de begynte å flytte seg sørover langs elven Volgas bredder og deretter mot vest, inntil de bosatte seg i området ved Volgas sideelver som naboer til khazarerne ved elva Don i dagens sørlige Russland, som ble kalt for Levedia. Der var de i kontakt med bulgarere, som tallrike lånord vitner om.
Da araberne trengte inn i Sentral-Asia, ser det til at dette utløste folkevandringer vestover. Petsjenegere trengte inn i Øst-Europa på 700- og 800-tallet, og etter stadige sammenstøt med dem dro før-ungarerne enda lengre vestover til området mellom elvene Dnepr og Dnestr, og derfra til slettelandet bakenfor de såkalte ugriske fjellene. Under ledelse av Árpád, den første kjente ungarske hersker, dro ungarerne i år 895 (eller kanskje 896) over Karpatene og trengte inn i det landet hvor slaviske og avariske stammer allerede bodde.
De første kortvarige angrep fra før-ungarere i dette området skjedde på 860-tallet. I 896 bosatte de seg i Transilvania («Exinde montes descenderunt per tres menses et deveniunt in confinium regni Hungariae, scilicet in Erdelw»), og derfra tok de Pannonia i besittelse.
Mye av den tidlige ungarske historie er nedtegnet i senere ungarske krøniker som gjenfortalte de tidlige legendene og historiene til hunerne, madjarene og kongeriket Ungarn. En anonym forfatter skrev Gesta Hungarorum (Ungarernes dåder) en gang rundt 1200 som et litterært verk, hovedsakelig basert på fri diktning, og inspirert av tilsvarende vestlige krøniker som da var på moten. Et annet verk, Gesta Hunnorum et Hungarorum (Dådene til hunerne og ungarerne), ble skrevet av Simon Kézai på slutten av 1200-tallet, og tittelen indikerer dets status som en fortsettelse av det førstnevnte manuskriptet, og den kombinerte legender om hunerne med ungarsk historie. Et tredje betydningsfullt verk, Chronicon Pictum (Illuminert krønike), ble skrevet på slutten av 1300-tallet og vitner om stor kunnskap om ungarernes liv og deres historiske tradisjoner og legender, og de 147 bildene har uerstattelig verdi som kilder til kunnskap om ungarsk historie, draktskikk og hoffliv i middelalderen. På 1480-tallet skrev Johannes de Thurocz den omfattende Chronica Hungarorum.
Ungarn i middelalderen (896 – 1526)
Ungarn er et av de eldste rikene i Europa. Det ble grunnlagt i 896, før Frankrike og Tyskland ble selvstendige riker, og før de angelsaksiske kongedømmene ble forent. Middelalderens Ungarn kontrollerte større landområder enn middelalderens Frankrike, og befolkningen var den tredje største i Europa. Árpád var madjarernes leder og nevnes i kildene som fyrsten som forente de madjariske stammene ved blodpakt (Vérszerződés) til ett folk, deretter kjent som den ungarske nasjon. Han skal ha ledet den nye nasjonen til den ungarske sletten på 800-tallet.
En sterk militærmakt gjorde det mulig for ungarerne å føre en rekke seirrike krigs- og herjingstokt så langt av sted som til dagens nordlige Spania. De kom tilbake med bytte og fanger som ble solgt som slaver. I 970 avverget Østromerriket et madjarisk angrep østover, og et senere nederlag i Lechfeldslaget i 995 betydde avslutningen på plyndringstoktene mot andres områder og svekket båndene mellom stammene. Den herskende fyrsten(fejedelem) var Géza av Ungarn fra Árpáds familie. Han hersket bare over en del av det forente ungarske området, men i navnet var han overherre over alle de syv madjarstammene.
På 970-tallet satte han seg fore å føre Ungarn inn i det kristne Vest-Europa og bygge nasjonen opp i samsvar med vestlige politiske og sosiale modeller. Som et nødvendig resultat av endrede omstendigheter innenlands og utenlands lot han seg formelt kristne. På samme tid begynte han å sentralisere makten. Han gikk knapt noen gang til krig mot andre land i løpet av sin 25 år lange regjeringstid. Hans fredspolitikk ble styrket ved at han giftet bort sine slektninger til utenlandske fyrstehus, noe som var ganske uvanlig for tiden. Han etablerte eller videreførte dynastiet ved å utnevne sin sønn Vajk, senere kjent som Stefan, til tronfølger. Dette var i strid med gjeldende tradisjon, som fastslo at det eldste medlem av herskerfamilien, den eldste levende broren, skulle etterfølge sin avdøde bror.
Ungarn ble grunnlagt som et kristent, katolsk kongedømme under Stefan I, som ble kronet i desember 1000 i hovedstaden Esztergom. Han var sønn av Géza og dermed også etterkommer av Árpád. Ved år 1006 hadde Stefan sikret seg makten og eliminert alle rivaler som enten valgte å følge de gamle hedenske tradisjonene, eller ønsket en allianse med det ortodokse bysantinske riket. Deretter innledet han gjennomgripende reformer for å omdanne Ungarn til en føydal stat etter vestlig forbilde, komplett med tvungen katolsk kristendom.
Stefan grunnla et sterkt kongedømme som kunne motstå angrep fra tyske konger og keisere, og fra nomadestammer østfra som fulgte etter ungarerne. Deler av disse stammene ble integrert inn i befolkningen sammen med tyskere, som ble invitert til å bosette seg i Transilvania og i dagens Slovakia, spesielt etter 1242. Stefan la også under seg Kroatia i 1102. 1000-tallet og 1100-tallet var relativt fredfylte, og Ungarn utviklet langsomt en føydal økonomi. Under kong Béla III (1173–1196) var Ungarn en av de ledende maktene i det sørøstlige Europa, og på 1200-tallet handlet adelen gull, sølv, kobber og jern med Vest-Europa i bytte for luksusvarer.
Mot slutten av 1100-tallet hadde kongen samlet nesten all makt i Ungarn. Han var den største landeieren, og inntekter fra kronens jordegods var nesten like store som inntektene fra gruvedrift, toll, skatter og preging av mynter. På 1200-tallet endret den sosiale strukturen seg, og kongens absolutte makt begynte å avta. Krongodsene begynte å bli mindre betydningsfulle som kongelige inntektskilder, og kongene ble nødt til å avstå land til adelen for å beholde deres lojalitet. Kong Andreas II (1205–1235) pådro seg store utgifter til sine militære eventyr utenlands og til forbruk innenlands. Han ga store landområder som len til adelsmenn som gikk i hans tjenest. Denne adelen, noen av dem utenlandske riddere, ble snart en klasse av magnater hvis rikdom og makt overgikk den langt mer tallrike lavadelen.
Andreas II ledet det Femte korstog til Det hellige land i 1217. Han satte opp den største kongelige hær i korstogenes historie med 20 000 riddere og 12 000 festningsgarnisoner. Da Andreas forsøkte å møte de store utgiftene ved å beskatte de livegne kraftigere, minsket han samtidig lavadelens inntekter fra de samme. Lavadelen gjorde opprør mot kongen, som endte med at kongen i 1222 ble tvunget til å utstede et frihetsbrev som kan sammenlignes med det engelske Magna Carta. Den gylne bulle fra 1222 (Bulla aurea) var den første konstitusjon i det kontinentale Europa som begrenset kongens makt, erklærte lavadelen juridisk likestilt med magnatene, og ga dem rett til å gjøre motstand mot kongens ulovlige handlinger. Frihetsbrevet var påvirket av fremveksten av en adelig mellomklasse, uvanlig i en føydal nasjon. For å vise sin gavmildhet ga kong Andreas II ofte eiendom til trofaste tjenere, som med dette fikk en politisk makt som svarte til deres økonomiske evne og samfunnsklasse. Lavadelens posisjon som forvaltere av makt og eiendom utviklet seg til en form for parlamentarisk institusjon, riksdagen.
I 1241-1242 fikk det ungarske kongedømmet et betydelig tilbakeslag på grunn av den mongolske invasjon av Europa. Etter at Ungarns hær led nederlag i slaget ved Muhi, måtte kong Béla IV flykte, først til Østerrike, hvor hertug Fredrik II holdt ham fanget for løsepenger, og senere til Dalmatia i Kroatia. Tatarene (mongolene) la Ungarns byer og landsbyer i aske og slaktet ned store deler av befolkningen, beregnet til rundt 25-30 prosent, før det i 1242 ble kjent at den store Ögedei, Djengis Khans tredje sønn, var død i Karakorum i Mongolia. Bare befestede byer og klostre kunne motstå angrepene. Etter at mongolene hadde trukket seg tilbake, beordret kong Béla byggingen av store steinfestninger for å kunne motstå framtidige angrep fra øst. I 1286 angrep mongolene igjen, men steinfestningene og ny militær teknikk med stor andel av tungt kavaleri stoppet dem. De invaderende mongolene ble beseiret i nærheten av Pest av hæren til kong László IV. Disse festningene viste seg å få stor betydning i de senere langvarige kampene mot Det osmanske rike i de neste århundrene (fra sent på 1300-tallet og framover), men kostnadene gjorde at kongen måtte gi avkall på mye jordegods. Det svekket kongemakten som Béla IV gjorde krav på etter sin far Andreas II.
De direkte etterkommerne etter Árpád på mannssiden styrte landet fram til 1301. I huset Árpáds regjeringstid nådde kongedømmet Ungarn sitt høydepunkt, men kongemakten ble kraftig redusert i løpet av 1200-tallet. Etter et interregnum (avbrudd) i årene 1301-1308 greide den første Angevin-kongen, Karl I Robert av Ungarn (en etterkommer av Árpád på morssiden) å gjenopprette kongemakten på bekostning av oligarkene («småkongene»). Hans vellykkede skattepolitikk og myntvesen fikk byene til å blomstre igjen. Ungarske gullgruver ga fire ganger større statsinntekter enn i noe annet europeisk rike.
Den andre ungarske kongen av Angevin-linjen var Ludvig den store, konge fra 1342 til 1382. Han utvidet riket med områder fra Svartehavet til Adriaterhavet og okkuperte midlertidig Kongeriket Napoli, etter at hans bror ble myrdet der av sin hustru, som også var hans kusine. Fra 1370, etter at kong Kasimir III av Polen døde, ble han konge også av Polen. Ludvig I grunnla universitetet i Pécs i 1367. Ludvig ble etterfulgt av sin datter Maria, som i 1385 giftet seg med Sigismund av huset Luxembourg, som dermed ble Ungarns konge. I 1433 ble han også keiser av det tysk-romerske rike. I denne tiden ble Ungarn stadig oftere angrepet av de muslimske tyrkerne fra Det osmanske rike.
Den siste sterke kongen var renessansekongen Mattias I Corvinus, konge i årene 1458-1490. Ungarn var det første land utenfor Italia land hvor renessansen slo igjennom, og Andras Hess grunnla et boktrykkeri i Buda i 1472. Kongens bibliotek, Bibliotheca Corviniana, hadde på 1400-tallet Europas største verdslige samling av historiske krøniker og filosofiske og vitenskapelige verker. Hans renessansebibliotek er i dag en del av UNESCOs verdensarv. Kongen var sønn av en føydal jordeier og krigsherre ved navn János Hunyadi, som ledet de ungarske troppene under beleiringen av Beograd i 1456. Ved å videreføre sin fars visjon, å slå osmanerne tilbake ved å ha et sterkt rike som utgangspunkt, begynte Mattias Corvinus å utvide riket mot sør og nordvest, og samtidig innførte han interne reformer. Hans stående hær, «Fekete Sereg» («Ungarns svarte hær»), var uvanlig stor for sin tid. Den erobret deler av Østerrike (Wien i 1485) og Böhmen.
Ungarns tilbakegang (1490-1526)
I 1514 møtte en svekket kong Vladislav II en stor bondeoppstand ledet av György Dózsa, men den ble knust med stor råskap av adelen under ledelse av János Szapolyai. Sentralstyret ble svekket, og dette la Ungarn åpent for osmanerne. I 1521 falt den sterkeste ungarske festningen ved sørgrensen, Nándorfehérvár (dagens Beograd), for tyrkerne, og i 1526 ble den ungarske hæren tilintetgjort i slaget ved Mohács. De første spirene til en protestantisk reformasjon gjorde de politiske forholdene mer kaotiske.
Gjennom århundrene hadde kongedømmet Ungarn beholdt sin gamle konstitusjon, som ga spesielle friheter eller rettigheter til adelen og til grupper som de saksiske (tyske) innbyggerne i Ungarn og det ossetiske folket i fylket Jász-Nagykun-Szolnok, og til frie kongelige byer som Buda, Kassa (Košice), Pozsony (Bratislava) (begge nå i Slovakia), og Kolozsvár (Cluj-Napoca, nå i Romania). Tripartitum kaltes det nye lovverket som ble innført i 1514 og gjaldt helt til revolusjonen i 1848. Det delte makten likt mellom adelen og kongen. Adelen anerkjente kongens overhøyhet, men hadde selv rett til å velge kongen. Lovverket fritok adelige fra beskatning, forpliktet dem til å yte krigstjeneste, men kun i forsvar, og ga dem immunitet mot kongelig arrest. Som en reaksjon etter bondeopprøret bestemte lovverket at de livegnes status ble redusert til evig trelldom og økte arbeidsbyrder. Fysisk avstraffelse ble vanligere, og én adelsmann fikk sine livegne brennemerket som krøtter.
Tidlig moderne tid (1526 - 1718)
Etter rundt 150 år med krig i det sørlige Ungarn erobret de osmanske styrkene deler av landet og fortsatte å angripe og erobre landområder fram til 1556. Osmanerne fikk sin første avgjørende seier over den ungarske hæren i slaget ved Mohács i 1526. De følgende tiårene var preget av politisk kaos.
En splittet ungarsk adel valgte etter nederlaget ved Mohács to konger samtidig, den ungarsk-tyske Johan Zápolya (1526–1540) og den østerrikske habsburgeren Ferdinand I (1527–1540). At de rivaliserende monarkene gikk til krig mot hverandre, svekket Ungarn ytterligere i kampen mot tyrkerne. Da tyrkerne erobret den viktige byen Buda i 1541, var Ungarn i praksis delt i tre. Den nordvestlige delen (dagens Slovakia, det vestlige Transdanubia, dagens Burgenland, det vestlige Kroatia og nordøstlige deler av dagens Ungarn) forble under habsburgernes styre og var i begynnelsen uavhengig, men ble etter hvert redusert til en provins under det det tysk-romerske rike. Den østerrikske delen av Ungarn gikk under det uformelle navnet Kongelige Ungarn. De habsburgske keiserne ble også kronet som konger av Ungarn.
Den østlige delen av kongedømmet (Partium og Transilvania) ble først et uavhengig fyrstedømme, men ble gradvis tvunget inn under tyrkisk styre som en vasallstat av Det osmanske riket. De sentrale delene (det meste av dagens Ungarn), inkludert hovedstaden Buda, ble en osmansk provins. Det meste av landet var herjet og ødelagt av stadig krigføring. De fleste små bosetninger forsvant. Bønder som nå bodde i den osmanske provinsen kunne bare overleve hvis de underkastet seg større bosetninger, kjent som Khaz-byer, som var eid direkte av sultanen. De muslimske tyrkerne stilte seg likegyldige til hvilken av de forskjellige retningene innen kristendommen deres ungarske undersåtter bekjente seg til. Av den grunn ble de fleste ungarere som levde under osmansk styre protestanter, hovedsakelig kalvinister, da den habsburgske motreformasjonen ikke hadde innflytelse i disse områdene.
I 1686 ble Buda gjenerobret av en kristen hær ledet av habsburgerne, og i de neste årene ble alt tidligere ungarsk land, unntatt områdene ved Timişoara (Temesvár), tatt tilbake fra tyrkerne. I 1699 ble de nye grensene stadfestet i Karlowitz-traktaten, og i 1718 var hele kongedømmet Ungarn befridd fra osmansk styre.
Gjennom det meste av denne tiden fungerte Pozsony (Pressburg, i dag Bratislava) som hovedstad (1536–1784), kroningsby (1563–1830) og sete for Ungarns riksdag (1536–1848). Nagyszombat (Trnava) fungerte som religiøst sentrum fra 1541.
I samme periode, i årene mellom 1604 og 1711, var det en rekke opprør mot Østerrike og huset Habsburg i den habsburgske staten kongelige Ungarn (hovedsakelig dagens Slovakia), og det var også religiøse opprør mot katolisismen over hele Ungarn. De religiøse protestene krevde like rettigheter for alle kristne trosretninger. Ofte var opprørene organisert fra Transilvania.
Bølgen med opprørsbevegelser endte med en oppstand ledet av Frans II Rákóczy (Ferenc II Rákóczi), som ble valgt av folket til framtidig konge. Da østerrikerne knuste opprørsbevegelsen i 1711, hadde Rákóczy allerede flyktet til Polen, og derfra reiste han til England og Frankrike, og sine siste år levde han i byen Rodosto (Tekirdağ) i den europeiske delen av Tyrkia. For å gjøre videre motstand umulig ødela østerrikerne flere festninger, hovedsakelig de som lå langs grensen mellom kongelige Ungarn og de tyrkiske områdene. Bøndene fikk lov til å demontere de gjenværende festningene og ta bygningsstein derfra.
Gjenoppbyggingen (1718 - 1780)
De osmanske styrkene led nederlag ved den andre beleiringen av Wien i 1683, da byen fikk unnsetning av de kombinerte hærstyrker fra Polen og det tysk-romerske riket under den polske konge Jan III Sobieski. Dette var det avgjørende vendepunkt i den langvarige striden mot tyrkerne, og begynnelsen på osmanernes tilbaketrekning og den endelige vendingen av maktbalansen i regionen. Under vilkårene fra Karlowitz-traktaten som avsluttet den store tyrkiske krig i 1699 avsto osmanerne nesten alle sine erobrede ungarske områder.
De frigitte områdene ble forent med det kongelige Ungarn, og riksdagen i Pressburg (Bratislava) styrte nå hele landet. Begrepet «Kongelige Ungarn» gikk ut av bruk, og de habsburgske kongene omtalte igjen landet som «Kongedømmet Ungarn».
1700-tallet var tiden for den store gjenoppbyggingen av landet etter årene med krig og islamsk okkupasjon. De habsburgske herskerne fremmet ny bosetning i de herjede grenseområdene av innvandrere fra Østerrike og Tyskland, fra de nordlige og østlige delene av landet (dagens Slovakia og Romania), og fra Serbia.
Opplysningstiden (1780 - 1848)
Under Napoleonskrigene hadde den ungarske riksdagen ikke kommet sammen på flere tiår. På 1820-tallet sammenkalte keiseren riksdagen på nytt, og dette innledet en reformperiode. Men framgangen gikk langsomt, siden adelen ikke uventet insisterte på å beholde sine privilegier (som skattefrihet og eksklusiv stemmerett). De største forandringene var av kulturell og nasjonal art. Ungarsk ble innført som offisielt nasjonalspråk istedenfor det tidligere latin, noe som førte til protester fra andre nasjonaliteter i landet.
1848-revolusjonen (1848-1849)
De habsburgske keiserne og spesielt kansler Klemens von Metternich nektet å gå med på reformer i Ungarn. Det ga grobunn for revolusjonen i 1848.
Den 15. mars 1848 krevde massedemonstrasjoner i Pest og Buda reformer etter en liste på 12 krav. Stilt overfor samtidige oppstander både i Pest, Buda og Wien, og dessuten også i Italia, gikk Østerrike med på de ungarske kravene. Som en følge ble Lajos Batthyány valgt som den første statsminister i Ungarn. I september 1848 kom det til væpnet strid mellom den ungarske regjeringen og regjeringen i Wien, som ville forby alle reformene. Den innledende ungarske fremgangen gjorde at Frans Josef I avløste sin mentalt tilbakestående onkel Ferdinand I som keiser. Ungarerne betraktet dette tronskiftet som ulovlig, og i våren 1849, under guvernør Lajos Kossuth, ble huset Habsburg avsatt og den ungarske republikk proklamert.
Keiseren og hans rådgivere appellerte med stor dyktighet til de nasjonalismen blant de kroatiske, serbiske og rumenske bøndene i Ungarn. Under ledelse av prester og offiserer som var lojale mot monarkiet ble det gjennomført en motrevolusjon mot den ungarske regjeringen. Ungarerne ble støttet av de store flertallet av de øvrige nasjonalitetene i landet, og av mange polske, østerrikske og italienske frivillige. Folk av andre nasjonaliteter fikk fremstående posisjoner i den ungarske hæren, eksempelvis general János Damjanich, en etnisk serber som ble ungarsk nasjonalhelt takket være sin ledelse av det 3. ungarske armékorps.
Keiserdømmets overlegne militære styrker hadde framgang omkring årsskiftet 1848-49, men ble deretter overraskende beseiret av de ungarske hærstyrkene. For å slå tilbake mot den ungarske revolusjonshæren ba Frans Josef om hjelp fra «Europas politi», tsar Nikolai I av Russland, som lot den russiske hæren invadere Ungarn. Den enorme russiske hæren sammen med de østerrikske styrkene ble for overveldende for den ungarske hæren. General Artúr Görgey overga seg i august 1849. Kommandanten for den østerrikske hæren, Julius von Haynau, gjorde seg til guvernør av Ungarn for de neste månedene, og den 6. oktober ga han ordre om å henrette statsminister Batthyány og de 13 lederne for den ungarske hæren. Den fremste lederen og den som i etterid ble selve symbolet for revolusjonen, Lajos Kossuth, greide derimot å flykte til utlandet.
Etter krigen 1848-1849 gikk Ungarn inn i en tilstand av «passiv motstand». Erkehertug Albrecht von Habsburg ble utnevnt til guvernør, og han blir husket for sin ivrige fortysking, gjennomført med bistand av offiserer fra andre nasjonaliteter.
Østerrike-Ungarn (1867-1918)
Indre og ytre problemer gjorde nye reformer nødvendige dersom det skulle lykkes å opprettholde det habsburgske riket. Betydelige militære nederlag, som slaget ved Königgrätz i 1866, tvang keiseren til å gå med på indre reformer. For å hindre ungarerne i å bryte ut inngikk keiseren kompromisset av 1867. Avtalen om Ausgleich eller «likestilling», som ble inngått med den ungarske adelen ledet av Ferenc Deák, slo de to rikene sammen til dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn.
Keiserdømmet ble omorganisert og delt i to riker: Cisleithania som omfattet det meste av den vestlige delen og de østerrikske delene av Polen, og Transleithania, kongedømmet Ungarn. De to rikene hadde indre selvstyre, men under en felles keiser og konge. De hadde felles utenrikspolitikk og militærvesen, og samordnet økonomi. Den første statsministeren for kongedømmet Ungarn etter kompromisset ble grev Gyula Andrássy. Den ungarske konstitusjon ble gjeninnført, og Frans Josef I ble kronet som konge av Ungarn. Det ble også inngått en ungarsk-kroatisk avtale i 1868 som ga Kroatia tilsvarende selvstyre innenfor kongeriket Ungarn.
Ungarske politikere fikk sterk innflytelse på rikets politiske liv og bidro til å gi andre etniske grupper, spesielt tsjekkere og sørslavere, bedre vilkår. Ved århundreskiftet hadde den politiske utviklingen i de to rikene gått i ulike retninger, og det skapte tvil om monarkiets politiske rammeverk. Forsøk på å omdanne dobbeltmonarkiet til en føderasjon forble resultatløse. Etter hvert økte de etniske motsetningene innenfor Ungarn mellom madjarer, tyskere og andre nasjonaliteter, noe som igjen skjerpet den ungarske nasjonalismen og fremmedgjorde ikke-madjarere, som ble utsatt for en madjarisering som er blitt karakterisert som etnisk rensning. Forsøkene på å assimilere andre etniske grupper til ungarere fremmet den allerede betydelige rumenske, serbiske og slovakiske nasjonalismen.
Ifølge folketellingen i 1910 benyttet 54 % av befolkningen i Ungarn (Kroatia unntatt) ungarsk som førstespråk. Prosentene av de neste tre mest brukte språkene var 16 % rumensk, 11 % slovakisk og 10 % tysk.