cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den nicaraguanske borgerkrig
Sandinistenes opprør
I 1975 erklærte Somoza unntakstillstand, sensurerte pressen og truet politiske motstandere med arrest og tortur, og nasjonalgarden svarte med vold mot antatte sandinisttilhengere. Mange av FSLN-geriljaene ble drept, inkludert grunnleggeren Carlos Fonseca i 1976. Han hadde året før vendt tilbake til Nicaragua fra Cuba for å prøve å forene fraksjoner innenfor sandinistbevegelsen. Fonseca og gruppen hans ble forrådt av en bonde som varslet nasjonalgarden om at de var i området, og gruppen ble overfalt, Fonseca såret og deretter henrettet.
Renessansehumanisme
Opprinnelse
Med overgangen til omfattende trykking av bøker mot slutten av incunabula, eller bøker trykket før 1501, spredte italiensk renessanse seg nordover til Frankrike, Tyskland, Nederlandene og England hvor renessansen ble assosiert den protestantiske reformasjonen. I Frankrike benyttet den fremragende humanisten Guillaume Budé (1467–1540) de filologiske metodene til den italienske humanisme til studiet av antikke mynter og til den rettslige historie i sammenstilningen av en detaljert kommentarverk til Corpus juris civilis (et lovverk fra Justinian I den stores tid). Selv om han var en tilhenger av det rojalistiske eneveldet (og ikke en republikaner som de tidlige italienske umanisti), var Budé aktiv i det borgerlige liv, tjenestegjorde som diplomat for kong Frans I av Frankrike, og bidro til å opprette Collège des Lecteurs Royaux (det senere Collège de France). I samme tidsrom var Margrete av Navarra virksom som poet, romanforfatter og religiøs mystiker, og var ikke minst søster av kong Frans I. Hun samlet om seg og beskyttet en sirkel av verdslige poeter og forfattere som skrev på morsmålet, blant annet Clément Marot, Pierre de Ronsard og François Rabelais.
Den nicaraguanske borgerkrig
Sandinistenes opprør
Etter den tidligere FSLN-geriljaen Pancasáns militære nederlag i 1967 gjorde sandinistene Den forlengede folkekrigen (Guerra Popular Prolongada, GPP) til sin militære doktrine. Denne baserte seg på å samle styrker i det skjulte, mens den urbane organisasjonen skulle rekruttere styrker fra universitetene og skaffe penger gjennom væpnede ran. Hovedstyrkene skulle permanent samle seg i fjellområdene i nord, hvor de med bøndenes hjelp skulle forberede seg på en ny geriljakrig på landsbygda.
På grunn av nasjonalgardens tvangskampanjer begynte en gruppe innenfor FSLN i 1975 å tvile på om GPP var en brukbar doktrine i praksis, og som hevdet at bøndene tjente på industriarbeidernes arbeid. En tredje fraksjon innenfor FSLN vokste fram kort tid senere; Opprørstendensen eller den tredje vei (derav Terceristas), ledet av Daniel Ortega og hans bror Humberto. Disse var mer pragmatiske og ønsket taktiske, midlertidige allianser med ikke-kommunister, inkludert motstandskrefter på høyresida, i en folkefront mot Somoza-regimet. Disse ønsket også å inspirere folk til å ta opp den væpnede kampen ved selv å angripe nasjonalgarden og slik vise regimets sårbarhet.
10. januar 1978 ble anti-Somoza journalisten Pedro Joaquín Chamorro myrdet, sannsynligvis av medlemmer av nasjonalgarden. Spontane uorganiserte opprør fulgte i flere byer, og næringslivet organiserte en generalstreik som forlangte Somozas avgang.
Tidlig i februar ble tereceristaene med i kampene gjennom væpnede angrep i flere nicaraguanske byer. Nasjonalgarden svarte igjen med politisk undertrykkelse og brukte makt for å slå ned all politisk motstand. Den intranasjonale streiken lammet landet i ti dager og svekket de private selskapene, og mange av dem la ned driften i løpet av to uker. I mellomtiden gjorde Somoza det klart at hans intensjon var å holde på makten til hans presidentperiode gikk ut i 1981. De forente staters regjering viste sin misnøye med Somoza ved å stoppe all militær støtte til regimet hans, men landet fortsatte å gi Nicaragua økonomisk assistanse for humanitære formål.
I august tok Ortegas fraksjon initiativet til en spektakulær gisselaksjon. Tjuetre tercerista-kommandoer ledet av Edén Pastora inntok den nicaraguanske nasjonalforsamlingen og tok nesten 1000 gisler. Blant gislene var Somozas nevø José Somoza Abrego og hans søskenbarn Luis Pallais Debayle. Somoza ga etter for geriljaens krav om en halv million amerikanske dollar i løsepenger, frigjørelsen av 59 politiske fanger, inkludert Tomás Borge, å kringkaste sandinistenes kommuniké som oppfordret til folkelige opptøyer og å gi geriljaen fritt leide til Panamá.
Et par dager senere brøt det ut opptøyer i seks nicaraguanske byer. Væpnede ungdommer tok over høylandsbyen Matagalpa, mens tercerista-styrker angrep nasjonalgardens vaktposter i Managua, Masaya, Léon, Chinandega og Estelí. Mange semi-væpnede sivile ble med i opprørene og beleiret gardegarnisonene i de fire sistnevnte byene. Disse opptøyene i september 1978 ble slått ned til en pris av tusenvis av hovedsakelig sivile liv. Medlemmer av alle de tre sandinistfraksjonene deltok i opptøyene, noe som begynte å viske ut forskjellene mellom dem og klargjorde en vei til å gjenforene dem.
Sandinistene overtar makten
I begynnelsen av 1979 ønsket ikke lenger Amerikas forente staters president Jimmy Carter at Somozas styre skulle fortsette, men han ønsket heller ikke at en bevegelse på venstrefløyen skulle få overta makten i Nicaragua. Den brede motstandsfronten (Frente Amplio Oppositor, FAO), som inkluderte både regjeringsmedlemmer, den demokratiske frigjøringsunionen (UDEL) og de tolv innenfor sandinistene ble opprettet for å motsette seg Somoza. FAO kom sammen med Carter fram til en plan som skulle styrte Somoza uten å la FSLN få plass i regjeringen. De tolv gikk derfor ut av FAO i protest, og sammen med den forente folkebevegelsen (MPU) dannet de den patriotiske nasjonalfronten (Frente Patriotico Nacional, FPN).
Slik mistet FAO sin legitimitet overfor et folk som ikke ønsket somozisme uten Somoza (Somocismo sin Somoza). Dette styrket revolusjonsbevegelsen siden titusener av ungdommer nå ble med FSLN i kampen mot Somoza. Spredningen av den væpnede kampen mot Somoza førte til gjenforening av FSLN 7. mars 1979. Ni menn, tre fra hver fraksjon, dannet nå et nasjonaldirektorat som skulle lede FSLN: Daniel Ortega, Humberto Ortega og Víctor Tirado (Terceristas); Tomás Borge, Bayardo Arce og Henry Ruiz (GPP) og Jaime Wheelock, Luis Carrión og Carlos Núñez.
Sandinistene fikk nå den ledende rollen i kampen mot Somoza. I midten av april ble fem geriljafronter åpnet under FSLNs ledelse, inkludert en indre front i hovedstaden. Unge geriljasoldater kjempet nesten daglig mot nasjonalgardister i byene i landet. Det strategiske målet med denne "siste offensiven" var å splitte fiendens styrker. Det urbane opprøret var det viktigste elementet siden FSLN aldri kunne håpe på å få overtaket ovenfor nasjonalgarden bare gjennom antall menn og våpenstyrke.
4. juni erklærte FSLN en generalstreik som skulle vare helt til Somoza gikk av, og et opprør ble startet i Managua. Mot slutten av måneden hadde sandinistene kontroll over mesteparten av Nicaragua, inkludert Léon og Matagalpa, de to største byene etter Managua, men Somozas menn holdt fortsatt hovedstaden. 17. juli frasa Somoza seg stillingen som president og flyktet til Miami, men fikk ikke innreisetillatelse til USA av president Jimmy Carter. En dag senere brøt regimet hans sammen. Somoza og flere av hans tilhengere flyktet deretter til Paraguay, som ble styrt av diktatoren Alfredo Stroessner. 17. september 1980 ble Somoza Bebayle myrdet i eksil i Asunción. 19. juni inntok FSLN Managua, og dermed hadde de oppnådd sitt første revolusjonære mål.
Den sandinistiske overtagelsen av styret ble starten på den nicaraguanske revolusjon, som kom til å vare fram til 1990. FSLN opprettet 16. juni en midlertidig junta, først en provisorisk regjering, regjeringsjuntaen for nasjonal gjenoppbygning (Junta de Gobierno de Reconstrucción Nacional) som offisielt skulle styre landet, med lederen Daniel Ortega i spissen. De øvrige medlemmene av juntaen var to representanter for høyresida, Alfonso Robelo og Violeta Barrios de Chamorro og to aktivister fra venstresida, Sergio Ramírez og Moisés Hassan.
Den reelle makten lå fram til mars 1981 hos sandinistenes nasjonaldirektorat, og det skulle vise seg at høyresidens representanter ikke hadde noen virkelig makt. 18. mai ble de erstattet av Arturo Cruz (som sa fra seg stillingen i mars 1981) og Rafael Córdova Rivas. Etter at Hassan ble overført til statsrådet ledet dermed Ortega en tremannsjunta. Selv om juntaen kanskje ikke ga noen autoritet til ikke-sandinist-medlemmene, førte den til at Ortega og Ramírez fikk de ledende stillingene blant sandinistene. Juntaen kom til å styre helt fram til den ble oppløst 10. januar 1985. Da overtok Ortega, som sammen med sin visepresidentkandidat Sergio Ramírez hadde vunnet valget i 1984 (som ble erklært legitimt av observatører fra vesteuropeiske land) som landets president. Dette embetet hadde han til 1990. Sandinistenes motstandere vant en tredjedel av plassene i nasjonalforsamlingen i valget i 1984.
Contraskrigen
Contra-gruppene ble støttet militært og finansielt av regjeringen i Washingto DC både åpent og skjult gjennom CIA, og opprinnelig av den militære Nasjonal omorganiseringsprosess-regjeringen som styrte Argentina fra 1976 til 1983. I tillegg ble bevegelsene ofte moralsk støttet av den katolske kirken i Nicaragua, som 85% av innbyggerne var medlemmer av. Til tider ønsket De forente staters kongress å distansere seg fra contras og trakk tilbake støtten. I 1985 og 1986 førte støtten til Iran-Contras-skandalen i USA, da det ble avdekket at landet solgte våpen til Iran under landets krig mot Irak og brukte pengene på støtte til Contras og ikke til å få frigitt gisler i Libanon.
Contra-gruppene fortsatte sine aktiviteter også etter at sandinistene hadde vunnet det internasjonalt anerkjente valget i 1984. Sandinistenes viktigste motstandere boikottet dette valget. Myndighetene i USA forsøkte stadig å forene motstanden mot sandiniststyret. I juni 1985 ble de fleste gruppene samlet i den forente nicaraguanske opposisjon (Unidad Nicaragüense Opositora, UNO), ledet av Adolfo Calero, Alfonso Robelo og Arturo Cruz. De hadde alle opprinnelig støttet revolusjonen mot Somoza, men gruppen ble dominert av ARDE ledet av Calero, som ble støttet av CIA. To år senere brøt gruppen sammen da Cruz trakk seg ut 9. mars 1987. I mai ble den nicaraguanske motstand (Resistencia Nicaragüense, RN) opprettet med samme formål, og inkluderte så godt som alle contra-gruppene. RN gjennomgikk flere splittelser; Misurasata gikk over til myndighetene i april 1985, den sørlige opposisjonsblokken (BOS) ble opprettet av Alfredo César og inkluderte de som var blitt utelatt av UNO og Pastora trakk seg fra kampen i mai 1986.
Contra-grupper hadde til tider kontrollen over store deler av Nicaragua, særlig øst i landet. Både sandinistregjeringen og dens støttespillere og utenlandske grupper beskyldte contras for brudd på menneskerettighetene, overgrep mot sivile, inkludert henrettelser, tortur, kidnapping, voldtekt, angrep mot hjelpearbeidere og helseklinikker og konfiskering av sivil eiendom. Contras og deres støttespillere, særlig Reaganadministrasjonen i USA, tilbakeviste disse anklagene og beskyldte på sin side sandinistene for de samme menneskerettighetsbruddene.
De kontrarevolusjonære sto ovenfor den største stående hæren i Sentral-Amerikas historie, sandinistenes Ejército Popular, i tillegg til tusenvis av militærrådgivere fra Cuba og andre østblokkland og et sovjetisk Mil Mi-24-helikopter. Contras oppnådde sin største militære suksess i slutten av 1987 og begynnelsen av 1988. Ved å skyte ned det sovjetiske helikopteret med amerikanske raketter og ved å utføre større operasjoner i alle deler av landet oppnådde contras et vendepunkt i krigen. Sandinistenes innkalte nå over 30.000 hvert år til militærtjeneste, og dette førte til store protester i byer som Managua og Masaya. Særlig var protestene i Masaya irriterende for sandinistene, siden denne byen ble regnet som "revolusjonens vugge."
Våpenhvilen og etterspillet
Etter at Amerikas forente stater hadde stoppet sin støtte til Contras og begge sider møtte internasjonalt press for å gjøre slutt på konflikten, gikk Contras med på å innlede forhandlinger med sandinistenes regjering.
Andre sentralamerikanske land under ledelse av Costa Rica meklet mellom partene. Meklingen førte til Sapoa-akkorden, en våpenhvile inngått 23. mars 1988. Senere avtaler inngått i februar og september 1989 førte til at contras kunne avvæpnes og gjenintegreres i det nicaraguanske samfunnet og i politikken. Avtalen innebar også at et internasjonalt overvåket valg skulle avholdes i 1990.
I 1990 mistet sandinistene regjeringsmakten i Nicaragua. 25. februar det året tapte de valget mot den konservative nasjonale opposisjonsunionen, som besto av fjorten politiske partier, og Violeta Chamorro, en tidligere alliert av sandinistene som senere hadde blitt en høylytt motstander av sandinismen, enken etter den myrdede anti-Somoza journalisten Pedro Joaquín Chamorro Cardenal ble landets nye president. Hun beseiret Ortega i valget med 55% av stemmene. 500.000 nicaraguanere som hadde flyktet fra landet på grunn av krigen, fikk ingen mulighet til å delta i dette valget. Dette regnes som slutten på revolusjonen i Nicaragua. Enkelte elementer innenfor contra-bevegelsen og misnøyde sandinister gjenopptok en liten stund den væpnede konflikten i 1990-åra, da noen ganger kjent som recontras eller revueltos, men disse ble deretter overtalt til å legge ned våpnene.
Гражданская война в Никарагуа
Taksim
Taksim (tyrkisk: Taksim Meydani) ligger i den europeiske delen av Istanbul i Tyrkia, og er et stort shopping-, turist- og fritidsområde kjent for sine restauranter, butikker og hoteller. Det regnes som hjertet av det moderne Istanbul, med den sentrale stasjonen i Istanbul Metro-nettverket. Taksimplassen er stedet der av Cumhuriyet Anıtı (Monumentet for republikken), som ble laget av den berømte italienske skulptøren Pietro Canonica og innviet i 1928, er plassert. Monumentet er satt opp til minne om dannelsen av Republikken Tyrkia i 1923, etter den den tyrkiske frigjøringskrigen. Ytterligere kjent som kjerneområde for demonstrasjonene i Istanbul i 2013.
Hargita
Hargita (ungarsk uttale: ; rumensk: Harghita ) er et fylke (județ) i Romania. Det ligger i regionen Transilvania. Administrasjonssenteret er byen Csíkszereda. Fylket hadde 310 867 innbyggere ved folketellingen i 2011. Majoritetsspråket (over 80 %) er ungarsk.
Administrativ inndeling
Fylket har fire municipiu, fem byer og 58 comună.
Den heroiske tidsalder for antarktisutforskning
Den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning beskriver en epoke som strakte seg fra slutten av det 19. århundret til tidlig 1920-tallet. Gjennom denne 25-årsperioden ble det antarktiske kontinentet fokuset for en internasjonal innsats som resulterte i vitenskapelig og geografisk utforskning, og seksten store ekspedisjoner ble satt igang fra åtte forskjellige land. Felles for disse ekspedisjonene var begrensningen på tilgjengelige ressurser før fremskritt i transport- og kommunikasjonsteknologien revolusjonerte arbeidet under utforskningen. Dette betydde at hver ekspedisjon ble en bragd av utholdenhet som testet sitt personell til fysiske og mentale grenser, og noen ganger utover. Det «heroiske» merket, tilkjent senere, anerkjente motgangen som måtte overvinnes av disse pionerene. Mange overlevde ikke denne erfaringen, og 17 medlemmer omkom i løpet av denne perioden.
I løpet av disse ekspedisjonene ble både den geografiske og magnetiske Sydpolen nådd. Det å være først til Sydpolen var et primært mål i noen av ekspedisjonene, og var den eneste begrunnelsen for Roald Amundsens vågestykke. Men dette var ikke det eneste aspektet av polarforskning på denne tiden; andre ekspedisjoner jobbet med definerte mål i ulike områder av kontinentet. Som et resultat av all denne aktiviteten ble store deler av kontinentets kystlinje oppdaget og kartlagt, og betydelige deler av innholdet ble utforsket. Ekspedisjonene genererte også store mengder vitenskapelige data og prøver over et bredt spekter av vitenskapelige områder. Eksaminasjonen og analysene holdt verdens vitenskapelige miljøer opptatt i flere tiår.
Opprinnelse
Den opprinnelige drivkraften for den heroiske tidsalderen for antarktiskutforskning kom fra et foredrag i Royal Geographical Society i London i 1893. Foredraget ble holdt av professor John Murray fra Challengerekspedisjonen, som hadde seilt til antarktiske farvann i 1872–76, og han foreslo at en ny antarktisk ekspedisjon burde organiseres for å «løse de utestående geografiske spørsmålene som fremdeles lå i sør». I august 1895 vedtok den sjette internasjonale geografiske kongressen i London en generell resolusjon, og oppfordret vitenskapelige samfunn over hele verden til å promotere «saken» antarktiske ekspedisjoner «på den måten som synes dem mest effektive». Slikt arbeid ville «bringe tillegg til nesten alle grener av vitenskapen». Kongressen hadde blitt underrettet av nordmannen Carsten Borchgrevink som nylig hadde returnert fra en hvalfangstekspedisjon, og hvor han hadde vært en av de første til å sette føttene på det antarktiske fastlandet. Her skisserte Borchgrevink planer for en fullskala banebrytende antarktisk ekspedisjon, som skulle være basert i Cape Adare.
Dødsfall på ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen
Minst tjue menn døde på antarktiske ekspedisjoner i den heroiske tidsalderen. Av disse døde fire av sykdommer som ikke var relatert til deres antarktiske ekspedisjoner, og to døde etter ulykker i New Zealand. De resterende omkom i tjeneste på eller nær det antarktiske kontinentet. Ytterligere fire menn døde kort tid etter at de kom tilbake fra Antarktis (dette inkluderer ikke de som døde i aktiv tjeneste under første verdenskrig):
Slutten på den heroiske tidsalder
Der finnes ulike synspunkter på når den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning endte. Shackletons Endurance-ekspedisjon er noen ganger referert til som den siste ekspedisjonen i den heroiske tidsalderen. Andre krønikerskrivere forlenger tidsalderen til datoen Shackleton døde, 5. januar 1922, og behandler Shackleton-Rowett-ekspedisjonen eller «Quest»-ekspedisjonen, som Shackleton døde under, som det siste kapittelet i tidsalderen. Ifølge Margerey og James Fissher, Shackletons biografer: «Hvis det var mulig å trekke en klar skillelinje mellom det som har blitt kalt den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning og den mekaniske alder, kunne Shackleton-Rowett-ekspedisjonen tjene like godt som et punkt som noen ved å trekke en slik linje.» En journalist som inspiserte skipet før det seilte rapporterte «Gadgets! Gadgets! Gadgets overalt!». Dette inkluderte radioteknologi, en elektrisk oppvarmet utkikkstønne og en «odograf» som kunne spore og ta opp skipets rute og fart.
Arsinoe III av Egypt
Arsinoe III Filidelfia (gresk: Ἀρσινόη ἡ Φιλοπάτωρ, som betyr «Arsinoe (som) elsker sin far», født 246/245 f.Kr. - død 204 f.Kr.) var først prinsesse (basilissa) inntil hun ble dronning av Egypt. Hun var datter av Ptolemaios III Euergetes og Berenike II, og hun ble gift med sin yngre bror Ptolemaios.
Sommeren 204 f.Kr., kort tid etter at henne ektemann var død, ble hun selv myrdet i et palasskupp. Antagelig drept av en Filammon på ordre fra ministeren Sosibios.
Cochem
Cochem er en by i Moseldalen, Rheinland-Pfalz, Tyskland.
Den har omtrent 5 000 innbyggere. Byen er nevnt i kilder fra 886. Over byen rager borgen Reichsburg Cochem, bygd på 1100-tallet. Borgen ble ødelagt av franske tropper under Ludvig 14. i 1689. Den er bygd opp igjen i nygotisk stil på slutten av 1800-tallet.
Dvergmåke
Dvergmåke (Hydrocoloeus minutus) er en monotypisk art av måker (Larinae) i den monotypiske slekten Hydrocoloeus. Arten ble tidligere inkludert i slekten Larus og er en relativt nyetablert hekkefugl i Norge.
Biologi
Dvergmåka er den minste av måkene. Den blir cirka 25–30 cm lang og veier typisk 88–162 g. Vingespennet utgjør cirka 70–78 cm. Arten har sort hette og er askeblå over ryggen og vingene, mens de øvrige kroppsdelene er hvite med en svak rødfarge på brystet.
Arten hekker fra det nordlige Skandinavia og østover til det østlige Sibir, sporadisk også langs østkysten av Nord-Amerika. Første gang dvergmåke ble registrert hekkende i Norge var ved Orrevatnet på Jæren i 1976. I perioden 1979–1982 ble det oppdaget ytterligere fem reir i Rogaland, og det er siden registrert sannsynlig hekking i både Akershus, Vest-Agder og Møre og Romsdal. I Finnmark er det gjort spredte observasjoner av dvergmåke siden 1970-tallet, og sannsynlig hekking er registrert ved både Varangerfjorden og i Øvre Pasvik. Dvergmåka er således en relativt ny hekkefugl i Norge, men siden 1999 har den hekket regelmessig i Sør-Varanger. Arten trekker sørover om vinteren, helt ned mot kysten av Nord-Afrika.
Utbredelse
Arten er rødlistet i Norsk rødliste for arter, til Sårbar (VU). Kategorien skulle egentlig vært Sterkt truet (EN) hvis man bare så på Norge, men så ble den satt ned et trinn til VU fordi det går bra med arten i nabolandene - og man anser at arten vil kunne innvandre derfra hvis den blir borte hos oss.
Carl Brockelmann
Carl Brockelmann (født 17. september 1868 i Rostock, død 6. mai 1956 i Halle an der Saale) regnes for en av de betydeligste tyske orientalistene og semittistene på 1900-tallet.
Brockelmann ble i 1893 privatdosent ved universitetet i Breslau, i 1900 ekstraordinær professor ved universitetet i Berlin og i 1903 ordinær professor i Königsberg. I 1910 flyttet han til Breslau, og i 1922 til universitetet i Berlin. I 1923 vendte han tilbake til Breslau, hvor han gikk av i 1936. Sine siste år tilbragte han i Halle.
Ottar Dahl
Ottar Dahl (født 5. januar 1924 i Nannestad, død 4. april 2011 i Oslo) var en norsk historiker.
Han ble dr. philos. i 1957 på en historieteoretisk studie om årsaksforklaringer i historiefaget. Han ble universitetsstipendiat 1957 og dosent i historie ved Universitetet i Oslo i 1960. Dahl var ansatt som professor i historie samme sted fra 1966 til 1991.
Ottar Dahl var den norske historiker som tidligst spesialiserte seg på historieteori og historiefagets fagutvikling i Norge, såkalt historiografi. Ottar Dahl har utøvd størst innflytelse gjennom verket ''Norsk historieforskning i det 19. og 20. århundre'' som i over 40 år har vært standardverket om historiefagets utvikling i Norge fra 1700-tallet til tiden etter 1970-tallet. Her drøfter Dahl sammenhengen mellom historiske synteser fremsatt av de ulike epokers ledende historikere og de ideologiske formål som han mener å kunne avdekke at disse syntesene ser ut til å tjene.
Han har også skrevet en metodebok i kildekritikk som var i bruk i lang tid.
Dahl har også skrevet om fascismens fremvekst i Italia i mellomkrigstiden.
Torbjørn Willassen
Torbjørn Willassen (født 22. juli 1949, død 27. november 2008) var en norsk musiker og låtskriver. Han er best kjent som «Tobben» fra viseduoen Tobben & Ero, som han sammen med Jan Ero Olsen hadde sin storhetstid med på 70-tallet. Torbjørn skrev melodier til dikt av diktere som Knut Hamsun, Aasmund Olavsson Vinje og Bjørnstjerne Bjørnson.
Willassen var også kjent for å være en ganske flink gitarist. «Han var en stor gitarist. Han hoppet inn for Trond Graff på en av Pussycats konserter, og da kunne han alle sangene. Da hadde de ikke spilt sammen før.» fortalte NRK-journalist Per Kristian Olsen i 2008.
Den 27. november 2008 døde Torbjørn på Universitetssykehuset Nord-Norge, etter å ha hatt kreft i to år.
Yasmine Bleeth
Yasmine Amanda Bleeth (født 14. juni 1968 i New York) er en amerikansk TV- og filmskuespiller. Hun er kjent for sin rolle som «Caroline Holden» i TV-serien Baywatch, hvor hun spilte livredder på strendene i Los Angeles County sammen med David Hasselhoff, Pamela Anderson og Alexandra Paul.
Yasmines mor, Carina Bleeth, som døde av brystkreft i 1989, var en suksessrik fotomodell, og hennes far var en suksessrik fotograf. Yasmines far ble hennes manager.
Bleeths foreldre ble separert, og hun ble oppdratt av sin mor, selv om hun holdt kontakten med sin far. Hennes foreldre tok ut skilsmisse da hun var 18 år gammel, og faren giftet seg på nytt. Han fikk to sønner, Tristan Bleeth (1986) og Miles Bleeth (1988), som er Yasmines to halvbrødre.
Barndom
Bleeths tidligste kjente skuespillerrolle var i en shampooreklame for Johnson & Johnson, da hun var seks måneder gammel. Da hun var seks opptrådte hun i en kampanje for Max Factor sammen med modellen Cristina Ferrare. Hennes arbeide i denne kampanjen gjorde at motefotografen Francesco Scavullo fikk opp øynene for henne, og tok med henne og moren i en bok han kalte Scavulo's Women.
Starten på karrieren
Bleeth hadde hovedrollen i sin første film da hun var tolv år. Hun spilte mot Buddy Hackett i filmen Hey Babe! i 1980. Da hun ble uteksaminert fra high school hadde hun allerede begynt å arbeide i såpeoperaen Ryan's Hope. Hun fikk rollen som «Ryan Fenelli» på ABC. I 1991 fikk hun en ny rolle på ABC, som den misforståtte «Lee Anne Demerest» i såpeoperaen One Life To Live.
Morens død
Da Bleeth var 20 år gammel mistet hun moren Carina, som hadde brystkreft. Ifølge Yasmine Bleeth hadde moren alltid vært frisk og sunn, og passet på at hun ikke røykte eller drakk, og at hun spiste rett og trimmet. Yasmine Bleeth uttalte at moren var den sterkeste og modigste kvinnen hun noensinne har kjent, at hun var hennes heltinne.
Da moren døde ble Bleeth nedbrutt, og avslo tilbud om modellarbeid i omtrent åtte måneder.
Kokainavhengighet
Bleeth ble arrestert i september 2001 i Michigan etter at hun kolliderte med en leiebil på Interstate 94. Politiet fant fire sprøyter med kokain, og en pose med konsentrert kokain i bilen. Den neste dagen ransaket politiet hotellrommet hennes og fant mer kokain. I november 2001 erklærte Bleeth seg skyldig i oppbevaring av under 25 gram kokain, og i å kjøre under påvirkning av rusmidler. Hun ble dømt til to års prøvetid og 100 timer samfunnstjeneste.
Bleeths advokat, Jerry Sabbota, uttalte at skuespillerinnen var fornøyd med dommen, og sa at rullebladet hennes ville bli rent igjen etter at hun fullførte dommen. Han uttalte også at hun gikk til behandling for sin avhengighet.
Giftemål
Bleeth giftet seg med tidligere bareier Paul Cerrito den 25. august 2002 i Santa Barbara i California.
TV-roller
På grunn av sin rolle som «Caroline Holden» i Baywatch fikk Bleeth tilbud om mange flere roller, og det ga henne muligheten til å arbeide innen film. Hun fortsatte å arbeide som modell, og opptrådte ofte i badetøy eller undertøy, men nektet å la seg avfotografere naken til tross for de mange tilbudene.
Bleeth avslo tilbud om roller i Aaron Spellings Beverly Hills, 90210 (1990) og Pacific Palisades (1997), men tok imot tilbudet om hovedrollen i den kortlivede serien Titans (2000).
Arlöv
Arlöv er administrasjonssenter i Burlöv kommune i Skåne län i landskapet Skåne i Sverige. Arlöv er en del av tettstedet Malmö, og hadde 10 201 innbyggere i 2010.
Millionprogrammet på 1960-tallet innebar en fordobling av Arlövs befolkningstall. Med sine mange høyhus har Arlöv et preg som skiller det fra de fleste andre tettsteder i Malmö-Lund-regionen.
Internasjonal støtte til Finland under vinterkrigen
Den finske motstanden skapte forbauselse og beundring i mange andre land, og størstedelen av omverdenen støttet den finske sak. Andre verdenskrig hadde ikke begynt for alvor ennå og denne perioden var kjent i vesten som Phony War. Vinterkrigen var den dominerende konflikten i Europa i den perioden sammen med invasjonen av Polen i september 1939, og fikk derfor mye omtale i utlandet.
Det sovjetiske angrepet kunne av mange ikke rettferdiggjøres og ble derfor fordømt av de fleste landene og internasjonale organisasjoner som Folkeforbundet. Flere utenlandske organisasjoner sendte materiell støtte, slik som medisiner, førstehjelps- og andre forsyninger. Finske immigranter i USA og Canada vendte hjem, og mange frivillige (en av dem den fremtidige skuespiller Christopher Lee) reiste til Finland for å kjempe på finsk side: 1 010 dansker (inkludert Christian Frederik von Schalburg, en kaptein i Christian X av Danmarks livgarde og senere øverstkommanderende for Frikorps Danmark), 895 nordmenn, 372 Ingere, 346 forviste finner, 366 ungarere og 210 andre frivillige av andre nasjonaliteter nådde fram til Finland før krigen var over. Utenlandske korrespondenter i Helsingfors skrev om finnenes snedighet og suksess i kamp, selv om mye av dette var overdrevet.
Pave Pius XII fordømte det sovjetiske angrepet den 26. desember 1939, i en tale i Vatikanet og donerte senere en signert og forseglet bønn på Finlands vegne.
Danmark
I Danmark vakte krigen en veldig sympati for finnene. 1 010 danske frivillige under oberst V. Tretow-Loof ble sendt til Finland og fikk trening i Uleåborg. De danske frivillige var ennå ikke ferdige med treningen da fredsavtalen trådte i kraft 13. mars 1940. Blant de frivillige var kaptein Christian Frederik von Schalburg, som opprinnelig tjenestegjorde i Christian X av Danmarks livgarde og senere øverstkommanderende for Frikorps Danmark.
Den danske regjeringen solgte også 178 20 mm Madsen luftvernskanoner, mens ammunisjonen ble bestilt fra Storbritannia. Det ble også samlet inn ryggsekker, hermetikk og andre forsyninger for å støtte Finlands sak.
Estland
Den 28. september 1939 ble Estland tvunget av Sovjetunionen til å undertegne den såkalte felles forsvars- og assistansepakten, som medførte at de ble tvunget til å tillate sovjetiske tropper, flybaser og militære havner på deres territorium. Da Finland ble invadert av Sovjetunionen fordi finnene hadde nektet å undertegne den samme avtalen, var det naturlig at også i Estland, et land med en sterk kulturell tilknytning til Finland, at folket hadde de sterkeste følelser av solidaritet for Finlands sak.
De fleste av de estiske frivillige kom til Finland ved å gå på ski over den tilfrosne Finskebukta. Noen av de estiske frivillige ble innlemmet i Sisuenheten (Osasto Sisu, Os.S), som var ansvarlig for opptreningen av utenlandske frivillige. Enheten ble opprettet den 8. januar 1940, og 56 estere meldte seg inn dagen etter. Da fredsavtalen trådte i kraft 13. mars 1940 var enheten fortsatt i gang med opptreningen av frivillige i Lappo, hvor esterne var den mest tallrike nasjonaliteten.
I tillegg til Osasto Sisu kjempet omkring 200 estiske frivillige ved fronten, og minst en ble drept i kamp. Etter vinterkrigen valgte de fleste å bli i Finland på grunn av Sovjetunionens tilstedeværelse i Estland, og de som valgte å reise hjem ble fengslet og sent til sovjetiske fangeleire. Tidligere forsvarssjef for Estlands hær, general Johan Leidoner, var en av dem som ble arrestert og myrdet av Sovjetunionen etter deres annektering av Baltikum i juni 1940.
22px|border|[[Italia]] Italia
150 italienske frivillige reiste til Finland for å kjempe mot russerne. Blant dem var piloten sersjant Diego Manzocchi, som døde av sine sår etter en nødlanding 11. mars 1940. Han ble skutt i brystet under en luftkamp, men prøvde allikevel å fly sitt verdifulle FIAT G.50 tilbake til LLv.26s flybase på en tilfrossen sjø ved Haukkajärvi nær flybasen i Utti. På grunn av massiv blodmangel måtte han nødlande vest for Utti, hvoretter flyet krasjet. Han ble funnet i live seks timer senere, men døde kort tid etter.
Storgata (Gjøvik)
Storgata er den historiske hovedgata i Gjøvik. Den strekker seg fra Jernbanetorvet i øst og løper gjennom bysentrum fra øst til vest før den skifter navn til Raufossveien ved bydelen Brusvea. Gata ble anlagt i 1855, som første etappe av den nye hovedvegen til Odnes. Alt i 1860 hadde de to handelsmennene Falk og Skattum etablert seg her (i henholdsvis Storgata 3 og 23). I disse to gårdene skulle gjennom fire generasjoner Gjøviks ledende handelshus ha tilhold. Plassen ved Falks gård, Falkehjørnet, ble regna som Gjøviks absolutte sentrum i flere tiår. Her kryssa Storgata Trondheimsveien. I Storgata 17 etablerte Edvard Olsen Bodding byens første bokhandel. Hans familie ble en kulturinstitusjon i byen, og huset også Johanne Hagen (mor til suttung-bevegelsens stifter, Ingeborg Refling Hagen, Maihaugens opphavsmann, Anders Sandvig - blant annet i hans sykdomsperiode, og Bodding-familien hadde tallrike besøk av den kjente misjonæren Lars Olsen Skrefsrud). Storgata 17 er barndomshjemmet til misjonæren, lingvisten, etnologen og botanikeren Paul Olaf Bodding. De øvrige tomtene i Storgata ble bebygd i tiåra fram til 1900, i hovedsak med enkle trehus.
Internasjonal støtte til Finland under vinterkrigen
22px|border|[[Italia]] Italia
Italia solgte også en større mengde våpen og ammunisjon til Finland mens krigen pågikk, blant annet 6 000 pistoler, 100 000 geværer med 50 000 000 patroner, 176 flammekastere (kun 28 nådde fram, mens de gjenværende 148 forble i Norge), 150 miner, 100 81 mm bombekastere med 75 000 granater, 48 Breda 20 mm luftvernskanoner med 384 000 skudd, 12 47 mm panservernskanoner med 25 000 skudd, 12 76 mm luftvernskanoner med 24 000 skudd og 35 45 cm torpedoer.
Storgata (Gjøvik)
Øverst i Storgata, ovafor det egentlige sentrum i Gjøvik, ble bydelen Briskebyen bygd opp i åra før 1865. De fleste husa i Briskebyen ble revet mellom 1960 og 1970. I denne perioden starta også ei sanering av den nedre delen av Storgata. Mange av de gjenværende gårdene, bl.a. Skattumgården, strøk med i branner. På rivings- og branntomtene kom det opp moderne forretningsgårder.
Fra 1986 fikk sentrum i Gjøvik, inkludert Storgata, konkurranse fra det nye kjøpesenteret CC Mart'n. Senteret gjorde Storgata rangen stridig som byens sentrum. I 1993 ble midtre del av Storgata gågate, noe som var et svar på utfordringa fra CC Mart'n. At det kunne bli gågate her, ble muliggjort gjennom utbygginga av ny riksvei 4 mot Raufoss og Oslo. Gjennomgangstrafikken ble nå borte fra Storgata.
Internasjonal støtte til Finland under vinterkrigen
22px|border|[[Italia]] Italia
35 Fiat G.50 jagerfly skulle sendes til Finland, men kun 17 nådde fram den 27. februar 1940. 20 traktorer ble også solgt, og 5 torpedobåter ble solgt til Finland, men nådde aldri fram.
Norge
I Norge vakte krigen en veldig sympati for finnene. Foruten de 895 norske frivillige som tjenestegjorde i den Svenska Frivilligkåren på finsk side, blant dem de senere medlemmene av motstandsbevegelsen Max Manus og Leif «Shetland» Larsen, ble det også satt i gang innsamlinger av penger og forsyninger omkring i Norge for å støtte finnenes sak.
Dette innebar en spesiell finsk dag holdt under Holmenkollrennene i Oslo for å innsamle penger til finnene. I alt ble det innsamlet 50 000 par sko, 100 000 ryggsekker fylt med forsyninger (som mat, tobakk, votter, pulsvanter, skjerf eller andre gaver) og 16 000 ulltepper ble sendt til Finland. Innsamling av geværer (for det meste Krag-Jørgensen geværer) og hjemmestrikkede skytehandsker fant også sted. Den norske forfatteren og nobelprisvinneren Sigrid Undset donerte sin nobelpris til Finland den 25. januar 1940.
Den norske regjeringen donerte på hemmelig vis 12 tysk-produserte 7.5 cm m/01 feltkanoner (navngitt 75 K 01 i finsk tjeneste) samt 7 166 artillerigranater i februar 1940. Norge tillot også forflytningen av fly til Finland via Sola flystasjon nær Stavanger. Norske frivillige hjalp også med å montere noen av flyene på Saab-fabrikken i Trollhättan. 200 000 kilo blikk, seletøy, sadler osv. ble også sendt til Finland.
Den 6. februar 1940 hadde over 1 000 finske flyktninger fra Petsamo krysset grensen til Finnmark. Da den Røde Hær rykket fram gjennom det svakt forsvarte området søkte finske sivile flukt på den norske siden av Pasvikelva (Paatsjoki på finsk og Báhčeveaijohka på samisk). Finske soldater fra Laplandsgruppen (Lapin Ryhmä) som ble avskåret fra sine avdelinger gikk over grensen til Finnmark, hvor de ble avvæpnet og transportert sørover til Hegra festning i Nord-Trøndelag, hvor de ble internert. De internerte ble løslatt og returnerte i vinteren 1939-1940.
Sverige
Sverige, som hadde erklært seg som en ikke-krigførende nasjon i motsetning til å erklære seg for nøytral (som i krigen mellom Tyskland og De allierte), støttet Finlands sak med å sende militære forsyninger, penger, kreditt, humanitær hjelp, og omkring 8 700 svenske frivillige gjorde seg klar for å kjempe på Finlands side.
Mest betydningsfullt var det Flyvinge 19 (på finsk Lentorykmentti 19 eller LentoR 19, på svensk F 19), stasjonert i Finland fra 7. januar 1940, med 12 Gloster Gladiator Mk. I jagerfly, fem Hawker Hart bombefly og 8 andre fly, svarende til en tredjedel av det Svenska flygvapnet på den tiden. Frivillige piloter og mekanikere ble trukket fra det svenske luftvåpenet. I mars skulle styrken forsterkes med fem Junkers Ju-86 bombefly. Den 11. mars var flyene stasjonert i den svenske byen Boden med alle forberedelser fullført, men freden 13. mars forhindret innsettelsen.
Den berømte piloten Grev Carl Gustaf von Rosen, nevøen til Carin Göring, Hermann Görings første kone, meldte seg også som frivillig for å kjempe for Finland. Det fantes også en frivillig arbeidsstyrke, som besto av omkring 900 arbeidere og ingeniører.
Det Svenska Frivilligkåren med 9640 menn, hvorav 8402 av dem var svensker — de eneste frivillige som hadde fullført militærtrening før krigen endte — begynte å avløse fem finske bataljoner ved Märkäjärvi i midten av februar. Sammen med de tre gjenværende finske bataljonene, sto korpset over for to sovjetiske divisjoner og var i gang med å forberede et angrep i midten av mars, men ble avbrutt av fredsavtalen. 33 mann ble drept i kamp, blant dem den øverstkommanderende for den I. stridsgruppen, oberstløytnant Magnus Dyrssen.
Frivilligkorpset er en av kildene til uoverensstemmelsen mellom finner og svensker. Debatten blant befolkningen i Finland hadde i årene før vinterkrigen gitt finnene håp om at Sverige ville støtte gi Finland massiv militær støtte, som kunne påvirke utfallet av krigen betydelig – eller muligvis forhindre russerne i overhode å angripe Finland.
Tross dette ble hjelpen fra de frivillige, de skandinaviske i særdeleshet, verdsatt av finnene. Dette ble bevist under det tyske felttoget i Norge i april 1940 da en finsk gruppe frivillige opprettet en ambulanseenhet og hjalp forsvarerne inntil de ble tvunget til å returnere til Finland på grunn av tyskernes seier. En gruppe svenske og finske frivillige kjempet sammen med norske soldater og skytterlagskarer imot tyskerne ved Os den 2. mai 1940.
Sverige sendte også større mengder artilleri, ammunisjon og andre våpen til finnene. I januar 1940 ble 8 75 mm feltkanoner sendt til finnene, og i februar ble ytterligere 48 eksemplarer, sammen med 27 000 granater sendt til finnene. Dessuten ble det sendt 77 000 geværer med 17 000 000 patroner, 100 maskingeværer, 18 37 mm Pansarvärnskanon m/34 (navngitt 37 PstK/36 i finsk tjeneste), 76 40 mm Bofors luftvernskanoner med 144 000 skudd og 9 150 mm haubitser med 4 000 granater. 8 treningsfly og 8 foreldede bombefly ble også solgt til Finland.
USA
USA var den første utenlandske stormakten som offisielt reagerte på Sovjetunionens angrep på Finland. Allerede på krigens første dag tilbød de å megle, et tilbud som Finland mottok med takknemlighet, men som Sovjetunionen avslo med det samme.
Omkring 350 amerikanere, hovedsakelig av finsk avstamning, valgte å reise til Finland for å kjempe som frivillige. De ble trent opp i Uleåborg, og en enhet kalt Den finsk-amerikanske legionen (Amerikansuomalainen legioona, ASL) ble opprettet, bestående av to kompanier. Et av kompaniene nådde frem til fronten 12. mars, for å overta en strekning av skyttegravene den 13. mars, men orden ble annullert etter at fredsavtalen trådte i kraft samme dag. En gruppe på omkring 30 mann ble deployert ved fronten i desember, og led noen tap i kamp mot russerne.
USA sendte også støtte i form av materiell. 44 Brewster F2A jagerfly ble sendt til Finland, men kun noen få nådde frem i løpet av Vinterkrigen. Resten ville derimot bli brukt i fortsettelseskrigen (1941–44) og i Lapplandskrigen (1944–45). Det ble også sendt 32 haubitser av kalibren 203 mm (som havnet i Norge etter krigen) og 200 feltkanoner av kaliber 75 mm.
Belgia
Belgia solgte en større mengde våpen og ammunisjon til Finland mens krigen pågikk, blant annet 700 geværer med 10 000 patroner, 2 456 pistoler av kaliber 9 mm med 11 000 000 patroner og 5 000 pistoler av kaliber 7,62 mm med 1 080 000 patroner.
Frankrike
Frankrike solgte en større mengde våpen og ammunisjon til Finland mens krigen pågikk, blant annet 5 000 geværer med 11 000 000 patroner, 20 000 håndgranater, 40 25 mm SA-L Mle. 1937 panservernskanoner med 25 000 skudd (navngitt 25 PstK/37 i finsk tjeneste), 100 81 mm bombekastere med 200 000 granater, 12 105 mm feltkanoner med 54 000 granater og 12  155 mm Schneider haubitsere med 12 000 granater.
150 radioer og 12 traktorer ble også sendt til Finland, samt 76 Morane-Saulnier M.S.406 og Kolhoven jagerfly.
Frankrike solgte også 36 75 mm feltkanoner med 50 000 granater (bare 12 nådde fram) og 10 47 mm panservernskanoner med 5 000 skudd, men nådde aldri fram.
Storbritannia
Da krigen sluttet 13. mars 1940 var det kun 13 britiske frivillige i Finland, men mange flere hadde meldt seg, blant annet 214 briter som ankom Lappo en uke etter fredsavtalen. Det var ytterligere 750 frivillige som ventet på å bli transportert til Finland, men ble aldri sendt avsted som følge av fredsavtalen. Britens stasjonert i Lappo utgjorde det britiske kompamiet av Sisu-enheten. Sammen med britene var det også frivillige av andre nasjonaliteter, blant annet irer, portugisere og minst en ester.
Ifølge den opprinnelige britiske planen skulle alle de britiske frivillige underlegges en samlet enhet under ledelse av oberst Kermit Roosevelt, sønn av den tidligere amerikanske presidenten Theodore Roosevelt.
33 Gloster Gladiator og 12 Hurricane jagerfly, 17 Lysander rekognoseringsfly, 24 Blenheim bombefly samt 4 torpedobåter ble også donert til Finland, men torpedobåtene nådde aldri fram.
Sør-Afrika
25 Gloster Gladiator jagerfly ble gitt som gave til finnene.
Tyskland
Som følge av Molotov–Ribbentrop-pakten kunne Tyskland ikke engasjere seg på finnenes side. Men ettersom det internt i Tyskland var store sympatier med finnenes sak, som de også hadde hjulpet i tidligere konflikter, besluttet tyskerne med Hermann Göring i spissen å selge våpen til Finland, alt fra håndvåpen til luftvernskanoner. Våpnene ble solgt til Sverige, som så skipet dem videre til Finland, for ikke å handle dirkekte med Finland.
Baggensgatan (Stockholm)
Eiendommer
Baggensgatan 14 ; Her bodde operasangerinnen Elisabeth Olin på 1700-tallet, hun var Sveriges første operasangerinne og skal ha opptrådt da Gustav III innviet Kungliga Operan.
Baggensgatan 21  (Österlånggatan 22); ble totalrenovert i 1971, og da fant man murverk fra 1700-tallet. Under renoveringen fant man også rester av den gamle bymuren, et avløp i tre fra toaletter og kjøkken, og en gårdsplass fra 1400-tallet ble oppdaget. (Kilde: Maj Andersson)
Baggensgatan 23  (Österlånggatan 24); historisk lokale for Ahlströms jungfrubur.
Baggensgatan 25  (Österlånggatan 26); har vært et pakkhus. I bunnetasjen mot Österlånggatan fantes det en stall på 1700-tallet. På 1800-tallet var det et seilmakeri og før Restaurang Magnus Ladulås åpnet på 1970-tallet var lokalet et egglager. I tillegg til restauranten, inneholder huset kontorer.
Baggensgatan 29  (Norra Benickebrinken 2); Porten finnes ikke lenger, siden huset ble bygd sammen med det huset som ligger på nordsiden, med adresse Norra Benickebrinken 2/Svartmangatan 29 på 1800-tallet. Det sammenbygde huset var eid av Frelsesarmeen fram til 2003 da «Taksprånget» kjøpte eiendommen og bygde den om til utleieleiligheter i 2004.
Heftestift
Heftestift er en liten tråd (av stål, kobber, aluminium eller rustfritt stål) som er bøyd i to rette vinkler for sammenhefting av papir, papp, plast, tre, lær, gummi, tekstiler og andre materialer med en stiftemaskin eller stiftepistol.
Heftestifter kan fjernes med en stiftefjerner eller klammerutdrager.
Størrelser
For stifter med benevnelser som 24/6 og 26/6, står det første tallet for trådtykkelse og det andre for stiftens høyde. Tallet for trådtykkelse er oppgitt i "Gauge" hvor høyere tall står får tynnere tråd, slik at en 26/6 stift vil være for tynn til å passe i en stiftemaskin laget for den tykkere 24/6 stiften.
_________ |      | |       |
_________ (__/ \__)
En stiftløs stiftemaskin holder ark sammen ved å kutte og bøye papiret uten bruk av metallstifter.
Standardisering
Det finnes få standarder for stifttyper, hvilket har ført til mange inkompatible systemer med ulike størrelser, lengder og tykkelser, med overlappende bruksområder.
I noen tilfeller er det mulig å bruke en annen type stift enn den stiftemaskinen er merket med. Generelt er toppbredden (A, bredden på ryggen til stiften) det viktigste målet, men lengden (B) og tykkelsen (C) er også viktig.
I Tyskland er 24/6-stifter er angitt som standard i DIN 7405.
Eksempler på andre stifttyper er 9/10, 13/8, 21/4, 26/8, 66/6, A13/4, A9/8, A13/6, Rapid Omnipress 30, Rapid Omnipress 60, Rapid R23, R33, 13, 36, 53, 140, og Bosch type 14.