cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gwon Yul
Slaget om Haengju
Gwon og hans soldater slo leir i den falleferdige Haengju-festningen nær Hanseong. Selv om styrkene hans ble forsterket av lokale militser ledet av Kim Chunil og krigermunker ledet av Cheo Yung besto hele hans enhet i Hanegju av ikke mer enn 2,300–2,800 soldater. Japanerne følte seg truet av Gwons handlinger, og deres kommandanter Ukita Hideide, som selv ledet angrepet i frontlinjen, og Katō Kiyomasa angrep Haengju-festningen med mer enn 30,000 soldater, og prøvde å en gang for alle å ødelegge Gwons styrker. Slaget om Hanegju startet tidlig på morgenen 12. februar 1593. Japanske styrker under Katô og Ukita, væpnet med musketter, omringet festningen og igangsatte flere massive angrep mot den. Gwons styrke og de sivile i festningen gjorde sterk motstand mot japanerne, ikke minst gjennom bruk av hwach'a-rakettskytere og bigyeok jincholler. Japanerne ble påført tap på over 10,000 soldater og topgeneraler som Ukita, Ishida Mitsunari og Kikkawa Hiroie ble såret, og de ble tvunget til å trekke seg tilbake. Dette var en av de tre største koreanske militære seirene under den første delen av Imjinkrigen, sammen med slaget ved Hansando og den første beleiringen av Jinju.
Etter Haengju
Etter slaget beholdt Gwon sin stilling, til fredssamtaler mellom Ming-dynastiet og Toyotomi Hideyoshi begynte. Da flyttet han seg til Jeolla-provinsen og ble utnevnt itl dowonsu, øverstkommanderende for de koreanske styrkene. For en kortere tid ble han fratatt stillingen for hard behandling av dersertører, men allerede det neste året ble han gjeninnsatt. Han beordret den udugelige flåteadmiralen Won Gyun til å angripe japanerne i slaget ved Chilchonryang, som ble en stor japansk seier. Deretter ble admiral I Sun-sin i stand til å beseire den japanske marinen under Tōdō Takatora i slaget ved Myeongnyang. I 1597 tok Gwon del i beleiringen av Ulsan sammen med den kinesiske kommandanten Ma Gui, men den kinesiske øverstkommanderende beordret Gwon til å trekke seg tilbake. Deretter forsøkte Gwon å angripe japanerne i Suncheon, men igjen ble ideen avslått av kineserne.
Ask kirke
Ask kirke er en langkirke fra 1908 i Askøy kommune, Vestland fylke.
Gwon Yul
Etter Imjinkrigen
Etter krigen trakk Gwon seg fra alle sine stillinger, og døde deretter i juli 1599. Etter hans død ble han posthumt gitt tittelen Yeonguijeong, og også tittelen Ildung Seonmu Gongshin sammen med I Sun-sin og Won Gyun, den høyest ansette æresbevisningen for offiserer som deltok i krigen mot de japanske invasjonene. Gwon huskes i koreansk historie som en av landets dyktigste og mest patriotiske militære kommandanter.
Ask kirke
Den første kirken
Den første kirken på Ask blir første gang nevnt i boken Bjørngynjar Kalfskinn fra 1320, men det er ikke usannsynlig at den første kirken på Ask ble bygd allerede på 1100-tallet. Middelalderkirken ble revet igjen da den første kirken i Strusshamn ble bygget i 1741. Man vet ikke akkurat hvor denne kirken stod, men i 1936 ble det reist et steinkors til minne om kirken av ungdomslaget Askestrilen. Dette korset ble reist på gården Minde i Kirkevik. I 1900 fant en lokalhistoriker det han mente var restene etter den gamle kirken, da han fant en 14 meter lang steinmur av grove steiner. I nærheten av denne muren ligger også Vesperskaret, en dyp hule innover i fjellet. Tradisjonen skal ha det til at hulen ble brukt til å søke tilflukt i for dem som kom tidlig til kirke. Til tross for dette er det langt fra sikkert at det var på dette stedet kirken lå, da mange faktorer taler mot denne plasseringen av kirken.
Etter reformasjonen ble Ask og store deler av Askøy lagt under Bergen domkirke. Ask kirke var i denne perioden i privat eie hos diverse eiere. Å komme seg fra Ask til domkirken var en strabasiøs ferd på denne tiden, men den måtte utføres i alle typer vær, da det var påbudt å gå til gudstjeneste. Heller ikke at Ask kirke ble bispekirke igjen, altså en kirke organisert av kirken og ikke privatpersoner, rundt 1700 gjorde så stor forskjell, da man fremdeles måtte til domkirken for å få gjort kirkelige handlinger.
I 1740 var folk på Askøy og Laksevåg lei av kirkeveien og tok kontakt med kongen med spørsmål om å få bygge ny kirke i Strusshamn. Kongen hadde noen innvendinger med finansieringen, men da den rike bergenskjøpmannen Henrik Schreuder tilbød seg å betale for byggingen svarte kongen ja. Tillatelsen ble gitt 11. januar 1741, og samme år stod den nye kirken ferdig i Strusshamn. Kirken på Ask ble sannsynligvis revet samtidig.
Dagens kirke
Det første forsøket på å bygge en ny kirke på Ask strandet i 1872 da kommunestyret ikke likte tanken, men i 1903 ble det nedsatt en komite som skulle finne tomt, tegninger, finansiering og tillatelser. Tomten til kirken fikk man gratis av fru Wilhelmine Jachwitz. Tegningene man valgte å bygge kirken etter var en forbedret utgave av Sandeid kirke i Ryfylke. Kirken ble beregnet til å koste 16 000 kroner, og mye av dette ble samlet inn i bygden. Det ble også lagt ned 1518 dagsverk i dugnadsarbeid.
Kirken var ferdig på sensommeren 1908, men biskopen gav beskjed om at på grunn av rotet med byggetillatelsen måtte han ha en bekreftelse på at kirken var lovlig bygd før han ville vigsle den. En slik attest ble skaffet, og torsdag 8. oktober 1908 ble den nye Ask kirke vigslet av biskop Johan Willoch Erichsen. Vigslingen var en stor begivenhet i lokalsamfunnet, og det ble også satt inn en ekstrabåt fra Bergen for å få skuelystne fra byen til Ask.
Kirken var i privat eie fram til 1910 da formannskapet i kommunen gjorde vedtak om at kirken skulle bli overtatt av kommunen og at den skulle bli et kapelldistrikt under Strusshamn prestegjeld.
Kirken fikk innlagt elektrisitet i 1925, men ikke elektrisk oppvarming før i 1954-55. Da ble den også malt i de fargene den i dag har innvendig etter å ha blitt malt brun i 1933. Man monterte også en bu under tverrbjelken i kordøren og kirken fikk ny døpefont. Det ble også foretatt betydelige ombygginger i 1987, da våpenhuset fikk tilbygg på begge sider, en trapp til galleriet ble fjernet, man bygde flere toaletter og kontor.
Orgelet
Det første orgelet i kirken var et vanlig husorgel og ble i utgangspunktet lånt inn fra en huslærer i bygden. Man opplevde at orgelet var så mye i bruk at man gikk inn for å kjøpe dette. Det ble samlet inn penger og orgelet ble kjøpt inn og stod der til i 1917. Da fikk kirken et pipeorgel i gave fra seilmaker Møller. Dette var et pneumatisk orgel med sju stemmer og en manual. Det kostet rundt 5000 kroner da det ble kjøpt inn. Orgelet stod i kirken fram til 1964, da Ask kirke overtok Strussham kirkes gamle orgel. Orgelet som hadde stått i kirken siden 1917 ble solgt til baptistkirken i Bergen.
Dagens orgel er et mekanisk kjegleladeorgel med femten stemmer, to manualer og en pedal. Det ble bygget av Olsen & Jørgensens orgelfabrikk. Orgelet var i noe medtatt stand da det kom fra Strusshamn, det var blant annet skadet av fugler som hadde falt ned i pipene, og det var lenge planer om restaurering. Det ble foretatt en foreløpig restaurering i 1987 og en fullstendig i 2007-2008.
Kunst
Altertavlen er fra 1908 og er et maleri som viser Jesus i bønn. Bildet er malt av Julius Holch og er en kopi av alterbildet i Johanneskirken i Bergen.
I forbindelse med 25-årsjubileet i 1933 ble det satt inn to glassmalerier i koret. De er laget av glassmester Ragnaldsen i Bergen og viser apostlene Paulus og Peter.
Josef av Portugal
Han overtok tronen i 1750 da han var 36 år gammel, og bortimot umiddelbart la han den effektive styringen av landet i hendene på Sebastião José de Carvalho e Melo, bedre kjent som markien av Pombal. Den faktiske historien om Josefs kongedømme er historien om marki Pombal. Hans tid sammenfalt også med det store jordskjelvet i Lisboa den 1. november 1755 som la Portugals hovedstad i grus og drepte kanskje nær opp til 100 000 mennesker. Jordskjelvet gjorde kongen psykisk syk og utviklet en alvorlig form for klaustrofobi og klarte aldri å bo innenfor en bygning igjen. Det kongelige hoff ble flyttet til et komplekst sett av telt i høydene av Ajuda i nærheten av Lisboa.
Ved Josefs død i 1777 gikk tronen til hans eldste datter Maria I av Portugal som ble gift med sin onkel Peter III av Portugal, yngre bror av Josef. Samtidig ble marki Pombals jernstyre avsluttet.
Noregs Mållag
Noregs Mållag ble stiftet på et stevne 4.–5. februar 1906 i Kristiania (som Norigs Maallag) for å fremme landsmål (senere nynorsk). Mållaget ble vedtatt dannet på målstevnet etter benkeforslag fra Johannes Lavik. Dagens navn er fra 1922. Hovedkravet fra stiftelsesmøtet var «den eine skriftlege prøva til artium skal vera på nynorsk (landsmål)». Tidspunktet var ikke tilfeldig. Dagen etter åpnet landsmøtet til partiet Venstre der forslaget fikk flertall.
Ett år senere fikk organisasjonen gjennomslag, og Stortinget vedtok ordningen med obligatorisk sidemålsstil til artium med over to tredels flertall. Selv om målsak tradisjonelt var en venstresak, stemte 13 av 31 Høyre-representanter i Odelstinget for forslaget.
I arbeidsprogrammet fra 1921 ble det slått fast at «Det norske målet skal verta atterreist til einaste riksmål i landet», noe som var offisielt standpunkt for målbevegelsen til innpå 1970-tallet. I etterkrigstiden har organisasjonen i realiteten tonet ned tanken om at nynorsk skulle være det eneste skriftspråket i landet, og har markert seg mer i kampen for dialektbruk. Fra denne tiden kommer slagordet «Snakk dialekt, skriv nynorsk».
Organisasjonen utgir medlemsbladet Norsk Tidend og deler ut Nynorsk litteraturpris, Nynorsk barnelitteraturpris, Nynorsk næringslivspris, Målprisen og målblomen. Noregs Mållag har ca. 15 000 medlemmer.
Fylkeslag
Direkte innmeldte lag, eller rett og slett innmeldte lag, er lag som er med i Noregs Mållag uten å være med i et fylkesmållag. I 2004 hadde disse lagene 103 medlemmer. Norsk Målungdom har rettigheter som et fylkeslag.
Ledere
I 1982 ble «formann» endret til «leiar». Ettersom leder velges på alle ordinære landsmøter, har perioden fram til 2014 vært på ett år. Da ble styret og leder for første gang valgt for to år.
Bodø bystyre 1999–2003
Denne listen inneholder representantene i Bodø bystyre slik det var i 2002, dette gjør at det kan være avvik i forhold til permisjoner, fritak og partiskifter fra valget.
Dønnes
Dønnes er en tidligere kommune i Nordland fylke, i dag med navnet Dønna kommune. Dønnes var fra 1837 del av Nesna formannskapsdistrikt.
1. juli 1888 ble Dønnes skilt ut som selvstendig kommune med 1 348 innbyggere.
1. januar 1962 ble en del av Herøy kommune som lå på Dønna (19 innb), en del av Nesna (området på Løkta med 80 innb), Nordvik kommune (1 293 innb) og Dønnes (1 348 innb, unntatt en del på øya Tomma med 80 innb) slått sammen til den nye Dønna kommune. Området på Tomma ble slått sammen med Nesna kommune.
Under okkupasjonen av Norge ble det opprettet et tysk kystartilleribatteri på Dønnes. Batteriet, Heeres Küsten Batterie Dönnes 7/974 (HKB 20/974), ble oppsatt med fire 15,5 cm kanoner med skuddvidde 17 000 m, i november 1942.
Jalutorovsk
Jalutorovsk (russisk: Ялуторовск) er en by i Tjumen oblast i Russland. Den ligger ved elva Tobol, rundt 75 km sørøst for Tjumen. Innbyggertall: 36 400 (2005 est.), 36 088 (folketelling 2002).
Jalutorovsk ble grunnlagt i 1659 som bosetningen Jalutorovskij (russisk: Ялуторовский). Byrettigheter ble innvilget i 1782.
Jakob Friis
Jakob Johan Sigfrid Friis (født 27. april 1883 på Røros, død 12. desember 1956) var en norsk politiker (Det norske Arbeiderparti), historiker, statsarkivar og pressemann.
Bakgrunn og virke
Friis begynte i 1909 som journalist i Social-Demokraten og var blant annet korrespondent i London og Paris. Han snakket engelsk, fransk, tysk og russisk flytende og fungerte ofte som tolk i partisammenheng når partitopper fra utlandet kom på besøk til Arbeiderpartiet. Han ble arkivar i Trondheim mellom 1913 og 1917 og ble senere Statsarkivar i Kristiansand. Han var Arbeiderpartiets representant i Kominterns eksekutivkomite i 1920 og 1921. Ved partisplittelsen fulgte han flertallet i Arbeiderpartiet ut av Komintern, og mellom 1925 og 1928 ble han på Martin Tranmæls oppfordring redaktør for ''Rjukan Arbeiderblad. ''Idet han tre år senere opplevde seg presset ut av redaktørstolen fra hva han antok var Tranmæls krets (enda Tranmæl hadde headhuntet ham til stillingen i 1925) gikk han ut av Arbeiderpartiet og inn i NKP i 1928.
Fjodor II av Russland
Fjodor II av Russland (russisk Фёдор II Борисович) (født 1589, død 20. juni 1605) var tsar av Russland fra 13. april til 20. juli 1605.
Jakob Friis
Bakgrunn og virke
I 1929 oppholdt han seg i Moskva som lærer, da han overtok stillingen etter Viggo Hansteen. Under oppholdet fikk han også studieplass ved Kominterns Lenin-skole i 1929-1930.
Fjodor II av Russland
Han ble født i Moskva 1589 som sønn av Boris Godunov og Maria Grigorievna Skuratova-Belskaja, en datter av Malyuta Skuratov. Fjodor vokste opp i det som russerne kaller den store urotiden. Kort tid etter farens død, ble Fjodor og hans mor slått ihjel av tronpretendenten Falske Dmitrij I av Russland. Kun hans søster Xenia ble spart.
Jakob Friis
Bakgrunn og virke
I 1931 begynte Friis på utgivelsen av Arbeidernes Leksikon. I 1933 gikk han ut av NKP og i 1936 inn igjen i Arbeiderpartiet.
Han representerte partiet på Stortinget mellom 1945 og 1953, da han ble gjenvalgt med overveldende flertall i 1949. Han var sterkt kritisk til NATO, men fulgte ikke Sverre Løberg i dennes nei til norsk medlemskap i NATO i 1949, da det nordiske forsvarssamarbeidet før avstemningen var bortfalt som reelt alternativ.
Fjodor II av Russland
Fjodor ligger begravet med sin familie i Godunovs krypt foran katedralen ved Troitse-Sergijeva Lavra i Sergijev Posad.
Jakob Friis
Bakgrunn og virke
I 1952 var Friis grunnlegger av ukeavisen Orientering. Han var avisens første redaktør, da han sammen med blant andre Haavard Langseth sto bak avisens første prøvenummer i desember 1952, og forble en av redaktørene til sin død. Danske Politiken kalte avisen for «Friis' personlige avis».
Friis skrev sin selvbiografi i 1955. Forlagsdirektør Henrik Groth i Cappelen hadde tatt initiativ til boka og sågar utbetalt et betydelig forskudd. Likevel refuserte forlaget manuset i 1956. Først i 2011 kom Friis' selvbiografi Bevegelsen og målet ut. Hans sønn Aage Friis mener den opprinnelig ble stanset på grunn av klimaet som utviklet seg under den kalde krigen - «den politiske istiden som fulgte frigjøringen».
Mount Kosciuszko
Mount Kosciuszko er det høyeste fjellet i Fastlands-Australia, det er 2 228 meter høyt og ligger i delstaten New South Wales. I 1840 ble det oppkalt etter en av Polens nasjonalhelter, Tadeusz Kościuszko, av den polske oppdageren grev Paweł Edmund Strzelecki. Den australske uttalen [], skiller seg en del fra den polske uttalen [].
Matinhos
Matinhos er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Edgar Rice Burroughs
Edgar Rice Burroughs (født 1. september 1875 i Chicago i Illinois i USA, død 19. mars 1950 i Encino i California) var en amerikansk forfatter. Han skrev blant annet science fiction.
Han skrev serien om John Carter på Mars og bøkene om Tarzan. Boken om John Carter kom også som tegneserie i 1952, utgiver Dell Comics, heftets nummer var 375, heftets tema var The prisoner of the Tharks.
Fylkesvei 839
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Fryshusets gymnasium
Fryshusets gymnasium er en videregående friskole i Stockholm. Skolen eies av stiftelsen KFUM Söder, og har siden etableringen i 1986 prioritert fritidsarbeid blant unge. Skolen omtales som pasjonsskole, en skole der elevene får tilrettelagt sin videregående skolegang i samhandling med sin interesse, hobby eller lidenskap. Basketballklubben 08 Stockholm og Stockholm Skatepark er viktige samarbeidspartnere til skolen.
Edgar Rice Burroughs
Bakgrunn
Edgar Rice Burroughs ble født i Chicago, og fikk meget av oppveksten i forstaden Oak Park. Han var fjerde sønn av major George Tyler Burroughs (1833–1913), en forretningsmann og veteran fra den amerikanske borgerkrigen, og hans hustru Mary Evaline (Zieger) Burroughs (1840–1920). Hans mellomnavn er fra hans farmor, Mary Coleman Rice Burroughs (1802–1889). Han var av nesten utelukkende engelsk avstamning, med en slektslinje til innvandrere til Nord-Amerika i koloniseringstiden.
Fryshusets gymnasium
Skolen har 85 lærere, og 718 elever fra hele landet, i programfag tilsvarende studiespesialisering, der 100 elever følger individuelt program. Skolen får også et grunnskoletilbud for 80 elever fra 6. til 9. trinn fra høsten 2011, der planen er å utvide tilbudet fra 2012 til 120 elever.
Edgar Rice Burroughs
Bakgrunn
Han gikk på militærhøgskole og var en tid militær ved et kavaleriregement i Arizona Territory. Deretter arbeidet han i forskjellige yrker - han var cowboy på sin brors ranch ved Raft River i Idaho, gullgraver som vasket etter gull ved Snake River i Idaho, politi og kontorist.
Forfatter
Gjennombruddet fikk han med debutromanen Tarzan of the Apes (1914) som ble fulgt av en mengde Tarzan-romaner. I forfatterens levetid ble det utgitt 22 bøker om Tarzan. Ytterligere fire bøker er senere blitt utgitt, hvorav den 23. som var skrevet i 1940, men var tidligere ikke utgitt. Den 24. var en novellesamling. Den 25. var to tidligere barnebøker sammenføyet til én.
Den 25. var ikke fullt ut Edgar Rice Burroughs' verk; den var skrevet av Joe R. Lansdale basert på fragmenter fra en fortelling som Burroughs hadde begynt på før sin død.
Burroughs skrev også science fiction, som for eksempel om den oppdiktede jorden i fortellingen om Pellucidar, og bokserien om John Carter på Mars.
Fortellingene i science fiction-serien om John Carter på Mars (som heter Barsoom på marsiansk) ble ført utgitt kapittelvis som serie i tidsskriftene All-Story Magazine (1912-1922), The Blue Book Magazine (1930-1935) og Amazing Stories (1927, 1941 og 1943).
Krigskorrespondent
Burroughs var sent i sekstiårene og var i Honolulu da japanerne angrep Pearl Harbor i desember 1941. Trass i sin alder søkte han, og ble innvilget, å gjøre tjeneste som krigskorrespondent. Han var en av USAs eldster krigskorrespondenter under andre verdenskrig. Denne periode av hans liv omtales i William Brinkleys bestselgene roman Don't Go Near the Water.
Arsinoe IV av Egypt
Arsinoe IV (gresk: Ἀρσινόη, født en gang mellom 68 og 65 f.Kr., død 41 f.Kr.) var den yngste datteren til Ptolemaios XII Auletes, konge og farao av det ptolemeiske kongedømme i Egypt. Hun var et av de siste medlemmene av det egyptiske ptolemeerdynastiet. Arsinoe var halvsøster til den berømte Kleopatra. De hadde samme far i Auletes, men hadde forskjellig mor. Det er mulig at hennes mor var Kleopatra V Tryfaena, men det er usikkert.
Historie
Da deres far døde, gjorde han i sitt testamente Ptolemaios XIII og hans eldre søster Kleopatra VII til medherskere av Egypt. Kleopatra, som allerede hadde vært medregent med sin far, synes lite villig til å dele makt med sin yngre bror. Forholdet dem imellom ble forverret inntil et palasskupp tvang Kleopatra til å flykte til sin søster Arsinoe IV.
Da den romerske hærføreren Julius Cæsar ankom Egypt i 48 f.Kr. forsøkte han å mekle mellom de ulike dynastiske kravene til søsknene. Han gjorde Arsinoe IV sammen med den aller yngste broren Ptolemaios XIV til medregenter av Kypros (noe som ikke førte fram). Men da Kleopatra klarte å snike seg inn i palasset, inntullet i et teppe, og ført fram for ham, ble Cæsar sjarmert og deretter forført. Han stilte seg på Kleopatras side, mens Arsinoe IV må ha fått frykt for sin søster og den romerske makten. Hun flyktet fra hovedstaden sammen med sin mentor, evnukken Ganymedes, og slo seg sammen med den egyptiske hæren ledet av Akillas som da beleiret Alexandria. Akillas presenterte henne som dronning av Egypt som et alternativ til Cæsars favoritt Kleopatra. I midten av november eller tidlig i september samme år ble hun erklært medregent med den andre broren Ptolemaios XIII i opposisjon til Kleopatra.
Da Akillas og Ganymedes ble voldsomt uenige fikk Arsinoe hærføreren Akillas henrettet og plasserte Ganymedes som kommandant av den egyptiske hæren. Ganymedes hadde innledningsvis en del suksess mot romerne i krigen om Alexandria, men de ledende egyptiske offiserene ble snart misfornøyde med evnukken. Under påskuddet at de ønsket fred, innledet de forhandlinger med Cæsar om å utveksle Arsinoe for Ptolemaios XIII som da til sist ble løslatt og utvekslet. Imidlertid, straks Ptolemaios XIII kom over til den egyptiske hæren fikk de nytt mot og fortsatte krigen. Da romerne fikk forsterkninger påførte de egypterne et avgjørende nederlag. For endelig å kvitte seg med Ptolemaios XIII, noe som også var etter hans søster Kleopatras ønske, ble han druknet i Nilen.
Arsinoe ble transportert til Roma hvor hun i 46 f.Kr. ble tvunget til å marsjere i Cæsars triumftog. Til tross for den vanlige tradisjonen for kjente fiender og fanger i triumftogene at de ble kvalt til døde etter at paraden var over, ble Cæsar presset til å spare livet hennes. Han begunstiget henne tilflukt i Artemistempelet i Efesos i Anatolia; tilsynelatende ute av syne for Roma og for Egypt.
Arsinoe levde i tempelet for noen få år hvor hun antagelig holdt et vaktsomt øye på den politiske utviklingen og på sin søster Kleopatra som dronning i Egypt. Kleopatra anså henne høyst sannsynlig som en mulig trussel mot hennes egen makt. Arsinoes frykt var velbegrunnet. I 41 f.Kr. krevde Kleopatra at hennes nye elsker etter at Cæsar var død, Marcus Antonius, skulle få henne ryddet av vegen. Han sendte mordere av sted som trakk henne ut av tempelet, og drepte henne på trappene foran det. Det var et grovt brudd på tempelets helligdom og ble en skandale i Roma. Presten Megabyzos, som hadde ønsket Arsinoe velkommen som dronning da hun ankom tempelet, ble først tilgitt da sendebud fra Efesos reiste med en bønn til Kleopatra. Arsinoe ble antagelig gravlagt i Efesos.
Graven i Efesos
På 1890-tallet ble et åttekantet monument som er lokalisert i midten av Efesos foreslått å være Arsinoes grav av Hilke Thür fra Österreichische Akademie der Wissenschaften (Østerrikske vitenskapsakademi). Selv om det ikke finnes noen inskripsjon på graven, kan monumentet bli datert til mellom 50 og 20 f.Kr. I 1926 ble levningene av en kvinne beregnet til å være 15–20 år funnet i gravkammeret. Hilke Thürs foreslåtte identifikasjon av skjelettet var basert på formen på kammeret (åttekantet som tilsvarende med fyrtårnet i Alexandria), karbondateringen av beina (til mellom 200–20 f.Kr.), kjønnsbestemmelse av skjelettet, og kvinnens alder ved hennes død. Det er også hevdet at graven inneholdt det som var ble oppfattet som «egyptiske» motiver, eksempelvis søyler med «papyrusbunter».
Ettersom Hilke Thür ikke har fremmet bevis, men spekulasjoner basert på sannsynlighet, har andre forskere ikke lagt seg overbevise. De har eksempelvis pekt på at dette forslaget innebærer at Arsinoe da ville ha vært mellom 8 og 14 år da Cæsar kom til Alexandria, altfor ung til i egen person ledet et opprør mot Roma. Hennes handlinger i den kortvarige krigen som fulgte antyder at hun var eldre enn 8 til 14 år. Som et resultat av tidligere antagelser at hun var eldre, har hennes fødsel blitt plassert mellom 68 og 62 f.Kr., noe som svekker betydelig muligheten for at kvinnen i graven er Arsinoe. Det eksisterer ingen bevart fødselsdato for henne, men muligheten for at hun var yngre enn antatt er tilstede, om hun kun var gallionsfigur benyttet av andre framfor selv å være aktiv deltaker i krigen.
Hodeskallen gikk tapt i Tyskland under den andre verdenskrig, men Hilke Thür har undersøkt sekundære bevis som eksempelvis notater og fotografier av den tapte hodeskallen. Hennes konklusjon er at den vist tegn på en blanding av afrikansk og egyptisk avstamning tilsatt klassiske greske trekk. Moderne metoder for å fastslå folkegruppe på grunnlag av hodeskallens form i dag er langt bedre enn de var da hodeskallen ble funnet. Likevel gir ikke slike undersøkelser nødvendigvis pålitelige resultater, særlig der hodeskallen kommer fra en person med blandet avstamning som i Arsinoes tilfelle. Tre betydningsfulle fakta gjenstår:
Det er således umulig å hevde med sikkerhet at Arsinoes grav og levninger er funnet, og om spekulasjonene faktisk var virkelige, ville Arsinoe ha vært den eneste fra ptolemeerdynastiet som det fantes levninger fra.
Rockmond Dunbar
Rockmond Dunbar (født 11. januar 1973 i Oakland i California) er en amerikansk skuespiller.
Dunbar er kanskje mest kjent for sin rolle som Benjamin Miles Franklin i serien Prison Break, og Kenny Chadway i den anerkjente TV-serien Soul Food.
Harstad Oppland Rutebil
Harstad Oppland Rutebil A/S (HORB) var et transportselskap i Harstad i Troms. Selskapet ble stiftet 26. april 1922 som Harstad Oppland Rutebilselskap, og var fra starten av eid av Harstad og Kvæfjord kommuner. Selskapet skiftet 2. mars 1948 navn til Harstad Oppland Rutebil A/S. Samtidig kom Trondenes, Sandtorg, Skånland, Astafjord og Tjeldsund kommuner samt Staten med som eiere. Lødingen kommune kom med på eiersiden i 1960.
HORB drev gods- og busstrafikk i eierkommunene. I 1936 fikk selskapet konsesjon på bussruten Harstad-Narvik (selve kjøringen til Narvik begynte imidlertid ikke før i 1938), og fra 1939 kjørte selskapet til Sortland via det nye fergesambandet over Gullesfjorden. I 1961 startet HORB opp godsrute til Fauske (senere også bussrute).På dette tidspunktet hadde HORB også godsruter på Narvik og Sortland. Grytøya kom med på ruteplanen i 1964, og fra 1965 dekket selskapet også Ibestad kommune.
Fra 1968 hadde HORB også godsrute til Setermoen. Det ble etablert godsruter og personruter til Fauske i samtrafikk med jernbanen. Det var også omfattende langtransport av gods i Norge og til utlandet.
Rutebilstatistikken fra 1978 illustrerer omfanget av selskapets virksomhet den gang. Antall helårs ansatte var 164. Vognparket bestod av 56 personbusser, 18 lastebiler, 16 tilhengere, 15 andre kjøretøyer og 2 kombinerte person- og godsvogner.
Ved oppkjøpet i februar 1996 hadde Harstad Oppland Rutebil 97 ansatte.
Askimporten
Askimporten er en to-løps motorveitunnel på E18 i Indre Østfold kommune i Viken. Tunnelen er 1050 meter lang og ble sammen med Smålenene bru åpnet i 2010 som en del av ny firefelts E18 mellom Knapstad og Krosby i Indre Østfold. Den østligste delen av tunnelen går gjennom Romsåsen, kjent for bygdeborg og gamle nikkelgruver.
Fredericton
Fredericton er hovedstad i den tospråklige canadiske provinsen New Brunswick. Byen hadde i 2011 noe over 56000 innbyggere.
Fredericton har tre universiteter University of New Brunswick, Saint Thomas University og University of Fredericton.
Geografi
Fredericton ligger inne i landet ved Saint John-elva. Avstanden til Fundybukta er 135 km.
Historie
Det anglikanske bispedømmet for New Brunswick ble opprettet i 1845 og fikk ny katedral i nygotisk stil, Christ Church Cathedral, som sto ferdig i 1853.
Den britiske garnisonen ble nedlagt i 1859. Byen vokste på grunn av tømmerhogst, noe landbruk og som følge av byens rolle som trafikknutepunkt. Befolkningens religiøse sammensetning forandret seg også, med irske immigranter og med flere presbyterianere og katolikker. I 1901 hadde byen 7117 innbyggere.
I 1973 ble omliggende områder innlemmet i Fredericton.
Demografi
I 2011 hadde byen en 56224 innbyggere. 84,8% hadde engelsk som eneste morsmål, mens 6,9 % hadde fransk.
Universitetsby
University of New Brunswick ble grunnlagt i 1785 som Provincial Academy of Arts and Sciences. I 1828 ble det til King's College og i 1859 skiftet det navn til University of New Brunswick.
Jahn Otto Johansen
Jahn Otto Johansen (født 3. mai 1934 i Porsgrunn, død 1. januar 2018 ) var en norsk journalist, forfatter og mediepersonlighet.
Johansen ble kjent i norsk offentlighet på 1960-tallet som utenriksmedarbeider i Dagsrevyen, der han hadde Sovjetunionen og Øst-Europa som spesialområde. Han var NRKs korrespondent i Moskva 1975–77, Washington D.C. 1985–90 og Berlin 1995–2000, og var også NRKs viktigste utenrikskommentator under Gulfkrigen. Han var sjefredaktør i Dagbladet fra 1977 til 1984.
Utdannelse
Johansen tok artium ved Porsgrunn gymnas i 1953 og var der et fremtredende medlem av Kristelig Skolelag. Han studerte deretter ved Universitetet i Oslo der han tok blant annet geografi og etnografi. Han ble tatt opp ved Forsvarets russiskkurs hvor han gjennomførte verneplikten. Siden var han Rockefeller-fellow (1961–1962) med studier av sovjetiske og østeuropeiske forhold i Warszawa, Moskva og USA.
Journalist
Hans journalistiske karriere startet med jobb som frilansjournalist i Porsgrunns Dagblad i 1949 (han jobbet også for Skiensavisen Varden mens han studerte i Oslo). Han påbegynte en lang karriere som utenrikskorrespondent i 1956, dengang for Morgenposten. Han var også med i redaksjonene til tidsskriftene Credo og Epoke, samt var redaktør av universitetsavisen Universitas.
Han begynte å jobbe som utenrikssjef i NRK Dagsrevyen i 1966 fram til han ble Moskva-korrespondent fra 1975 og frem til 1977. I 1977 returnerte han til Norge for å overta stillingen som sjefredaktør i Dagbladet, en stilling han hadde frem til 1984. Det var under Johansens ledelse at avisen i 1983 la om til tabloidformat.
Johansen overtok etter Anton Blom som NRKs Washington-korrespondent (1985–90), og var deretter utenriksredaktør i nyhetsredaksjonen i fjernsynet, frem til han overtok som Berlin-korrespondent fra 1995 til 2000. Johansen var i tillegg til sin evne til utenrikspolitiske analyser, kanskje spesielt kjent for sin evne til å få den «vanlige» mann og kvinne i tale ved å gi et grasrotperspektiv på de landene hvor han var korrespondent.
Akademisk karriere
Johansen underviste på et seminar ved The American University i Washington D.C. og foreleste på Forsvarets høgskole og Den norske atlanterhavskomités lektorkurs fra 1975.
I 2003 var Johansen Fritt Ord-professor ved Insititutt for medier og kommunikasjon på Universitetet i Oslo.
Forfatter
Johansen debuterte i 1960 med heftet Gomulkas Polen. Han skrev et sekstitall bøker om Midtøsten, jødisk kultur, antisemittisme, sigøynerne, USA, Kina, Finland, Sovjetunionen/Russland, Sentral- og Øst-Europa, om norske og internasjonale kunstnere og om sjømatkultur og debattbøker om mediene.
Bøkene hans er oversatt til finsk, dansk, svensk, engelsk, tysk, tsjekkisk og serbo-kroatisk.
50 av forelesningene for Atlanterhavskomiteen er utgitt i komiteens skriftserie fra 1975 og fram til i dag.
Johansen utga i 2017 boken Marie og hennes elsker om sin farmor som var venninne med Marta Steinsvik, og som henne skeptisk til jøder og jesuitter. Johansen mente derfor hans forfatterskap ville forskrekket henne. Farmoren fikk sin sønn utenfor ekteskap, og foreldrene hennes ville ikke ha noe å gjøre med en datter som var «kommet i ulykke». Hun satte bort den nyfødte i fosterhjem, flyttet til Oslo og fortalte aldri noen hvem som var barnets far. Johansen spurte en gang en sovjetisk diplomat om KGB kunne ha funnet ut hvem farfaren var? Diplomaten lo og sa at de hadde forsøkt, «men heller ikke vi har funnet ham!» Johansen var 83 år da hans bok Marie førte ham til Fredrikstad, der slektsforsker Svein Skahjem hadde sporet opp hvem hans farfar hadde vært. Johansen møtte flere søskenbarn og så huset der hans farfar hadde bodd, Trosvikgata 21.
Johansens farmor meldte seg inn i NS, men hadde lite til overs for partitoppene. Det var tysk kultur hun så opp til. Da Johansen flyttet til Oslo for å studere, ble han kjent med sin farmor som en intelligent og velorientert kvinne, men fikk aldri noen forklaring på valgene hun hadde tatt. Han lurte på om hun var blitt gravid med og forlatt av en mann hun antok var jøde; men i menighetsprotokollen fant han styrmann Johan Ludvig Jensen fra Fredrikstad oppført som barnefar. Så sent som i april 1945 fornyet Marie sitt medlemskap i NS. Da en NS-tjenestemann rutinemessig spurte om hun hadde kjent eller hatt omgang med en ikke-arier, nektet hun å svare. Tidligere kunne hun da blitt arrestert. I 1946 var det en Milorg-mann som avhørte henne. Han hadde vondt av henne og prøvde å tone saken ned, men det gikk ikke Marie med på, så hun fikk en uvanlig streng dom, også fordi saken hennes ble behandlet tidlig. Noen fengselsstraff fikk hun ikke, men ble fratatt en stor del av formuen sin. Også hennes sønn, Johansens far som også som voksen levde med merkelappen «lausunge», fikk unngjelde i mai 1945. Han drev en elektrisk forretning, og fikk radioene beslaglagt av tyskerne i 1941. Folk som mistet radioen sin, fikk Gestapos telefonnummer de kunne ringe, og det gjorde Johansens far, som bekymret seg for levebrødet sitt. Denne samtalen ble registrert av hjemmefronten som anklaget ham for samarbeid med tyskerne. Han fikk derfor forbud mot å dekorere butikkvinduene sine med norske flagg i frigjøringsdagene. Senere sendte hjemmefronten ut en dementi av anklagene mot ham, men det hjalp lite, og Jan Otto Johansen fikk også merke dette, noe han mente hadde gitt ham større forståelse for andres utenforskap.
Mediepersonlighet
Da Dagbladet i 1991 offentliggjorde en meningsmåling over hvem nordmenn hadde mest tillit til, tronet Johansen på toppen.
I en artikkel i Morgenbladet i 1995 beskrev medieviterne Olav Anders Øvrebø og Henrik G. Bastiansen Johansen som «den suverent mest intervjuede norske journalist», og de mente grunnen var enkel: «Han er perfekt til portrettintervjuet – kjent, fargerik, med sterke meninger og konstant høy sigarføring.» Da Johansen fylte 60 år i 1994, uttalte han til Aftenposten at «Jeg har aldri sagt nei til en vakker kvinne eller en god sigar», et sitat som ofte har blitt gjengitt i ettertid. Johansen uttalte seg ofte i medier om vin, øl og akevitt, og spesielt klippfisk og lutefisk. Han var heller ikke redd for å fortelle journalister om seksualdriften, og da han utgav en bok om bacalao, kunne man lese avisoverskriften «Bacalao gjør meg kåt!»
Johansen selv var imidlertid skeptisk til hva han betegnet som «et merkelig fenomen» i Norge, nemlig hva han oppfattet som medias uttrykk for forakt for «kjendiser», samtidig som de ble dyrket frem. Han bemerket at salget av hans bøker først skjøt fart da han ble kjent som tv-personlighet.
Privatliv
Han vokste opp i pinsebevegelsen, og i godt voksen alder konverterte han til katolisismen.
Han var gift med Siv Kirsten Krützen Anderson, og far til Per Anders Johansen.
Han var bror av professor og forfatter Per Ole Johansen.
Priser og æresbevisninger
Jahn Otto Johansen var fram til 2007 viceoldermann i Christian IVs Laug, Oslo. Han var formann i Kunstnerforeningen, styremedlem i The Heyerdahl Institute og Bjørnstjerne Bjørnson-Akademiet.
Oslostudentenes Idrettsklubb
Oslostudentenes Idrettsklubb (stiftet i 1882 som Norske Studenters Gymnastikk- og Fægteforening), mer kjent med forkortelsen OSI, er et studentidrettslag i Oslo. Alle studenter i Oslo har rett til medlemskap. Nåværende leder er Christian Røhne Jørgensen.
Organisasjon
Klubben er hovedsakelig drevet av og for studenter, men også med betydelig deltakelse av forhenværende studenter, noen ansatte og andre interesserte. Målet er å gi et tilbud til alle, uansett form, ferdigheter og ambisjonsnivå. Klubben teller ca. 3 300 medlemmer, og er dermed en av landets større idrettsklubber.
Historikk
Studentidrettslaget ble stiftet i 1882 som Norske Studenters Gymnastikk- og Fægteforening, da fekting ble ansett som en sentralt for en akademisk dannelse. Siden 1882 har det vært flere sammenslåinger og navneendringer.
I 1937 ble klubben slått sammen med Studentenes Idrettsforening (stiftet 1914) under sistnevnte navn. Ni år senere, i 1946 endret klubben navn til Oslo Studentenes Idrettslag. I 1972 slo klubben seg sammen med Akademisk Ballklubb (stiftet 1933). I 1983, etter å ha blitt sammenslått med Kvinnelige Studenters Idrettsklubb (stiftet 1896 som Kvindelige Studenters Gymnastikkforening), skiftet klubben navn til Universitetets Idrettsklubb i Oslo. Klubbens navn, slik vi kjenner det idag, ble først endret i 1988, da klubben tok navnet Oslo Studentenes Idrettsklubb, sammendratt til Oslostudentenes Idrettsklubb i 2005.
Hvitbalanse
Hvitbalanse er et begrep i fargefotografering som gjelder tilpasninger i kameraet for belysningas fargetemperatur.
Hvite flater i motivet vil gjengis forskjellig på filmen, alt etter fargetemperaturen på belysninga. I dagslys får hvitt et blått fargestikk; i lampelys rødt. Hvitbalansen har som mål å justere for ulik fargetemperatur, slik at det i motivet som ser hvitt ut for det menneskelige øyet, også ser hvitt ut på det ferdige bildet.
I kameraer med film kan hvitbalanse oppnås enten ved bruk av ulike fargefiltre foran objektivet, eller ved å velge film som er tilpassa belysninga.
Digitalkameraer måler sjøl fargetemperaturen på lyskilden, beregner hvitbalansen ved å referere til hvitt, og setter automatisk innstillingene for den aktuelle belysninga. I visse tilfeller – f.eks. når én farge dominerer i motivet – kan automatisk hvitbalanse gi uheldige fargestikk. Mange kameraer har derfor i tillegg muligheter for manuell innstilling av hvitbalansen. Kameraet kan f.eks. ha mulighet for å velge mellom sollys, overskya, glødelampebelysning (incandescent) og lysrørbelysning (fluorescent). Noen kameraer har en skala for fargetemperatur i K. Den mest krevende belysninga med hensyn til hvitbalanse er lysstoffrør, i og med at lyset fra disse ikke har et kontinuerlig spektrum.
Den mest nøyaktige metoden for innstilling av hvitbalanse er låsbar manuell måling. Kameraet rettes mot en hvit flate, og hvitbalansen låses ved å trykke inn en egen låseknapp.
Lars Thue
Lars Thue (født 24. juli 1946) er en norsk historiker som arbeider innen moderne og økonomisk historie. Han er professor emeritus ved Handelshøyskolen BI. I 1998 mottok han sammen med Finn Erhard Johannessen Sverre Steen-prisen for fremragende formidling av historie, ved Den norske historiske forening og Cappelen forlag.
Virksomhet
Thue er cand.philol. fra Universitetet i Oslo med grunnfag i statsvitenskap, mellomfag i sosiologi og hovedfag i historie (1977), og har arbeidet med lokalhistorie og næringslivshistorie med særlig vekt på infrastruktur, for eksempel utviklingen i norsk elforsyning fra slutten av 1800-tallet og til i dag. I den egenskap har han antatt oppdrag fra Statkraft, Norges vassdrags- og energidirektorat (NVE), Energibedriftenes landsforening (EBL), Landssamanslutninga av Vasskraftkommunar (LVK) og Statnett. Han var forsker I ved Institutt for innovasjon og økonomisk organisering ved Handelshøyskolen BI, samt professor samme sted i tidsrommet 2002–2011.
Lars Thue medvirket til tre bind om Statkrafts historie på Universitetsforlaget (2006). Det første bindet var et nytt opplag av en bok Thue skrev i 1994.
I 2007 utkom ''Statens Nett. Systemutvikling i norsk elforsyning 1890–2007''.
Før sin tiltredelse ved BI beskjeftiget han seg med lokalhistorie, og skrev blant annet verket Askers historie 1840–80. Hovedoppgaven hans omhandlet den tidlige industrialiseringen og de første industrigründerne i Kristiania rundt midten av 1800-tallet.
Han spiller i rockebandet Ha'LOI sammen med Tom Eide, Ole Nyfløt, Ivar Sekne og Vidar Smith. Deres repertoar er i all hovedsak hentet fra sjangerne blues og rock fra 1960- og 1970-årene. Bandet har en sterk tilknytning til bydelen Lambertseter. Tidligere spilte Lars Thue i The Huskies, som var sterkt inspirert av The Shadows.
Valhall
Valhall (= de falnes hall, av «val» = slagmark ), også kalt Vingólf eller Valaskjalv, er i norrøn mytologi æsenes festhall i den store og mektige borgen Åsgard. Midt i denne borgen ligger den frodige Idavollen. Her har gudene bygget store, fantastiske haller, og den aller flotteste av disse er Valhall hvor de har sine gilder. Det er hit valkyriene kommer med einherjene, vikingene som har falt i krig.
I den kjempemessige Valhall er det Odin som hersker, og kjempemessig må Valhall være om det skal være plass til alle vikingene som har falt i strid. Valhall har 540 dører, og hver dør er så bred at 960 einherjer kan gå side om side gjennom den.
Krigerne som kommer til Valhall, skal kjempe for Odin under ragnarok.
I Valhall blir galten Særimne spist hver dag. Over natten våkner han til live igjen, og kan slaktes på nytt neste dag. Geita Heidrun, som beiter på treet Lærad på Valhalls tak, forsyner krigerne med mjød.
I Atlekvida brukes ordet «valhall» om «høvdinghall» generelt. I vers 2 står det om «tause menn» som drakk vín i valhollu (vin i valhallen), og i vers 14 står det at drakk Atli vín i valhollu.
Young’s Literal Translation
Young's Literal Translation er en oversettelse av Bibelen til engelsk som ble utgitt i 1862. Oversettelsen ble foretatt av Robert Young, kompilatoren av Young's Analytical Conkordence to the Bible og Concise Critical Comments on the New Testament. Young produserte en «revidert versjon» av oversettelsen i 1887. Etter at han døde 14. oktober 1888, ble det i 1898 utgitt en ny revidert utgave.
Helene Olafsen
Helene Hokholt Olafsen (født 21. februar 1990 i Oslo) er en norsk programleder og tidligere snøbrettkjører. Hun er fra Oppegård og representerte Kolbotn IL. Hun var elev ved Wang Toppidrett i Oslo. I 2007, 16 år gammel, tok hun VM-bronse i snowboardcross.
I 2017 kom Helene på andreplass i mesterens mester, finalen var mot Anders Jacobsen. I 2017 vant Olafsen i den 13. sesongen av Skal vi danse sammen med danseren Jørgen Nilsen. Olafsen og Nilsen er siden forlovet.
I januar 2018 ledet Helene Olafsen Idrettsgallaen fra Hamar sammen med Atle Pettersen og ble nominert til publikumsprisen under Gullruten 2018 for programmet. I februar 2018 var hun reporter og ekspert for Eurosport/TVNorge under snowboardsendingene fra vinter-OL i Sør-Korea og ble ansatt i TV 2 fra mars samme år. .
I 2018 tok Helene Olafsen og Stian Blipp over Senkveld. De ga seg i 2021 og det ble kjent at Senkveld skulle legges ned etter 20 år på skjermen. Hun var en av deltakerne i TV 2s musikalske talentkonkurranse Norges nye megahit. Sangen «Ludvig Daae», som Olafsen fremførte i første program, inntok topplasseringen på Spotifys norske topp 50-liste etter fire dager. Olafsen endte på 2. plass i konkurransen.
I 2022 ga hun ut ut treningsboka En om dagen - allsidig og variert trening.
Pittakos fra Mytilene
Pittakos (gresk: Πιττακός) (født ca. 640, død 568 f.Kr.) var sønn av Hyrradios, hovedsakelig selvlært, men regnet blant Hellas' syv vise. På farssiden var han traker, men hans hjemby var Mytilene på Lesbos. Mytilene var den gang den sterkeste bystaten i det østlige Hellas, og selve byen hadde to havner og på Pittakos' tid en berømt innbygger, lyrikeren Sapfo.
Pittakos var anfører for et opprør som kastet Lesbos ut i borgerkrig. Alkaios stilte seg på opprørnes side og støttet Pittakos i et statskupp som fratok aristokraten Melankhros makten. Alkaios skal ha kjempet side om side med Pittakos mot athenerne i slaget om Sigeion, en koloni grunnlagt av Mytilene på kysten av det som nå er Tyrkia. Alkaios skal ha betrodd sin venn Melanippos at han selv hadde slengt fra seg skjoldet og flyktet fra slaget.
Pittakos derimot skal ha utfordret athenernes general Phrynon til tvekamp, på betingelse av at utfallet dem imellom skulle avgjøre krigen. Kampmåten var pankration, en olympisk kampsport som blandet boksing, bryting og spark. Det ble sagt at athenerne i forkant slet brynjene av sine soldater og ofret utstyret til Athene i hennes tempel for å sikre seg seier. Pittakos lyktes i å overvinne Phrynon ved å lure seg innpå ham og kaste et nett over atheneren. Men en nøytral tredjepart ble tilkalt for å megle, så Sigeion tilfalt likevel athenerne. Tapet av kolonien fikk en ødeleggende innvirkning på mytilenerne.
En ny hersker, Myrsilus, overtok etter Melankhros, og Alkaios deltok i en feilslått sammensvergelse mot ham. Alkaios måtte dermed dra i eksil, hvor han oppdaget at Pittakos hadde tatt parti for Myrsilus. Etter dennes død ble Pittakos av hjembyen utnevnt til aisymnētēs («organisator»), i praksis tilsvarende en enehersker («tyrann»). Alkaios opplevde dette som et fullstendig svik, og som dikter overfuset han sin tidligere kampfelle med nidvers om illojalitet, lav byrd og fysiske mangler (flate føtter og stor mage).
Pittakos reviderte lovene slik Solon gjorde i Athen: «Om en forbrytelse utføres av en drukken person, skal han ha dobbelt straff av hva han ville fått, om udåden var utført edru.» Hans hovedmottovar: «Ikke gjør mot din nabo hva du ikke vil at han skal gjøre mot deg.» Etter ti år ved makten fratrådte han, med både byen og lovverket i god stand. Etter å ha levd mer sytti år, døde han i det tredje året av den femtiandre olympiade.
Flere kilder nevner at Pittakos hadde en sønn ved navn Tyrrhaeos som skal ha blitt stukket ned hos barbereren. Da morderen ble ført fram for Pittakos, lot han mannen sendes vekk, og sa: «Frigivelse er bedre enn anger». En annen versjon fra Heraklit forteller at Pittakos fikk morderen i sin makt og deretter lot ham slippe fri med ordene: «Benådning er bedre enn straff».
Flere faste uttrykk er tillagt Pittakos, blant annet «Hva enn du gjør, gjør det bra», «Kjenn dine muligheter», og «Avhold deg fra å snakke ondt om dine venner, men også om dine fiender».
Zavodoukovsk
Zavodoukovsk (russisk: Заводоуко́вск) er en by i Tjumen oblast i Russland. Den ligger ved elva Bolsjoj Uk (en sideelv til Tobol), rundt 100 km sørøst for Tjumen. Innbyggertall: 25 200 (2005 est.), 25 674 (folketelling 2002).
Zavodoukovsk ble grunnlagt i 1729 som landsbyen Ukovskaja (russisk: Уко́вская). I 1787 fikk den nytt navn, Zavodoukovskoje (russisk: Заводоуко́вское). Den fikk innvilget bystatus i 1960.
Mato Rico
Mato Rico er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Mauá da Serra
Mauá da Serra er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Toulouse-Blagnac lufthavn
Toulouse-Blagnac lufthavn (fransk ) er en flyplass 6,7 km vest nordvest av Toulouse i Frankrike. I 2009 hadde flyplassen 6 277 386 passasjerer. Flyplassen benyttes av flyfabrikantene Airbus og ATR som har fabrikker for produksjon av fly ved flyplassen.
Adolf Hölzel
Hölzel var en av representantene for «Neu-Dachau», kunstnerkretsen rundt Fritz von Uhde. Han grunnla en egen kunstskole i 1894 i Dachau sammen med Arthur Langhammer og Ludwig Dill som han drev i noen år.
Siden ble han i 1905 professor ved kunstakademiet i Stuttgart.
Blant hans studenter utviklet den såkalte Höltzel-kretsen seg. Til den hørte blant annet Oskar Schlemmer, Willi Baumeister og Johannes Itten.
Han er kjent som en teoretiker innen kunstfaget. Han var blant annet opptatt av fargelære.
Ermanno Ioriatti
Ermanno Ioriatti (født 4. oktober 1975 i Trento) er en italiensk skøyteløper.
Han debuterte i verdenscupen på skøyter 25. november 1995, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 3.-plass på 500 meter fra 1998.
Ioriatti representerte Italia under Vinter-OL 1998, 2002, 2006 og 2010.
OL-resultater
Salt Lake City 2002