cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Astyanax
Overlevelse
Manuskriptet som kalles for Fredegers krønike er den eldste omtalen av en middelalderlegende som knytter frankerne til trojanerne. En legende, som i ytterligere grad utpensles gjennom middelalderen, etablerte Astyanax under nytt navn som «Francus», og således som grunnleggeren av merovingernes dynasti og som stamfar til Karl den store.
I Ludovico Ariostos Orlando furioso, en fortsettelse av Boiardos dikt, er Astyanax reddet fra Odyssevs’ forsøk på drap av Hektor (36.70) som erstatter ham med et annet barn. Astyanax kommer til Sicilia og blir til sist konge av Messina, og hans etterkommere blir senere herskere av den søritalienske regionen Calabria (36.70–73). Fra disse herskerne nedstammer Ruggiero II, far av helten Ruggiero, den legendariske grunnleggeren av huset Este.
Basert på en middelalderlegende lar Jean Lemaire de Belges Astyanax overleve Trojas sammenbrudd i Illustrations de Gaule et Singularités de Troie (1510–12). Astyanax kommer til vestlige Europa og ble konge av keltiske Gallia (på samme tid ankommer Bavo, fetter av Priamos til byen Trier) og grunnlegger dynastiet som fører til Pipin den yngre og Karl den store.
Lemaire de Belges’ verk inspirerte Pierre de Ronsards episke dikt La Franciade (1572). I dette diktet reddes Astyanax (omdøpt til «Francus») av ingen mindre enn Jupiter. Den unge helten kommer til Kreta hvor han blir forelsket i prinsesse Hyanthe og med henne grunnlegger han det kongelige franske dynasti.
I Jean Racines skuespill Andromaque (1667) har Astyanax med og neppe unnsluppet døden fra ugjerningen til Odyssevs som uten å vite det ble lurt til å drepe et annet barn isteden. Andromache er blitt tatt som fange i Epirus av Neoptolemus (Pyrrhos) som er i ferd med å bli gift med Hermione, den eneste datteren til den spartanske kongen Menelaos og Helena av Troja. Orestes, sønn av Agamemnon og Klytaimnestra, bror til Elektra og Ifigeneia, og nå fritatt for skyld for modermordet som ble spådd av orakelet i Delfi, har kommet til hoffet til Neoptolemus for å be på vegne av grekerne om at Astyanax skal komme tilbake.
Kystfolket (musikkgruppe)
Kystfolket var en gruppe musikere på singelen 50 mil for Norge/Bygdevise (Kor er hammaren, Edvard) (Plateselskapet Mai 1974, MAI 50).
Zofia Kiełpińska
Zofia Kiełpińska (født 15. mai 1960 i Zakopane) er en polsk tidligere skiskytter.
Hun representerte Polen under Vinter-OL 1992 og 1994. I 1993 tok hun bronse i VM i skiskyting som en del av det polske stafettlaget.
Estadio 23 de Agosto
Estadio 23 de Agosto (også kalt Estadio La Tacita de Plata) er et flerbruks-stadion i byen San Salvador de Jujuy i Argentina. Det brukes primært til fotballkamper og er hjemmebane for klubben Gimnasia y Esgrima de Jujuy. Det har en tilskuerkapasitet på 24 000 og ble bygget i 1973.
Bordesholmalteret
Bordesholmalteret er et 6,5 meter høyt og 7 meter bredt alter som stammer fra treskjæreren Hans Brüggemanns (ca. 1485–1523) verksted. Det ble laget i årene 1514–1521 på bestilling av hertug Frederik, den senere Frederik I av Danmark og Norge, til minne om hans avdøde ektefelle Anna av Brandenburg, og ble i sin tid utført til Bordesholm klosterkirke.
I 1666 ble alteret flyttet til Schleswig domkirke av hertug Christian Albrecht.
Alteret er utført i eik, har tre fløyer og inneholder relieffer med 16 motiver fra Jesu lidelseshistorie. Til sammen er det nesten 400 rikt utskårede figurer som er kledd i samtidens drakter.
I 2006 ble Bordesholmalteret inkludert i Danmarks kulturkanon.
Podistra rufotestacea
Podistra rufotestacea (Letzner, 1845) er en av billene i delgruppen (underfamilien) storbløtvinger i familiegruppen bløtvinger.
Utseende
Podistra rufotestacea er 7-9 mm lang. Hodet er innsnørt like bak fasettøynene som er kulerunde og utstående. Palpenes (munnføtter) endeledd er økseformet og ikke smalt, ovalt. Antennene er mørkere mot spissen. Brystskjoldet (pronotum) er jevnt, med nær parallelle sider, litt avsmalnende framover. Bakhjørnene nær rettvinklede, litt utstående. Det har ingen innbuktning i bakkanten og har en overflate som ikke er grovt rynket eller punktert. Beina er rødgule, mens føttene ofte er mørkere. Leggene på mellom- og bakbeina er vanligvis krummet inn mot kroppen. Dekkvingene har en rødgul farge. De skjuler hele bakkroppen og har ganske lang oppstående behåring.
Ligner mye på Podistra pilosa, og kan skilles fra denne på fargen. Men den sikreste måten er å se etter ulikhetene i hannenes kjønnsorgan (aedeagus).
Levevis
Larvene lever som predatore (rovdyr).
Podistra rufotestacea tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
VM i friidrett 2011 – Stavsprang kvinner
Øvelsen Stavsprang kvinner ved VM i friidrett 2011 ble avholdt på Daegu Stadium mellom 28. og 30. august.
Rekorder
Før mesterskapet var rekordene som følger:
Kvalifisering
Kvalifisering: Automatisk kvalifiseringskrav til finalen var 4,60 meter (Q). Dersom det er mindre enn 12 utøvere som klarer kravet så vil de 12 utøverne med best resultat (q) gå videre til finalen.
Raimond IV av Toulouse
Raimond IV av Toulouse, noen ganger kalt Raimond av St Gilles (født ca. 1041 eller 1042, død 28. februar 1105) var greve av Toulouse, hertug av Narbonne og markgreve av Provence og en av lederne av det første korstog. Han var sønn av Pons av Toulouse og Almodis de La Marche. Han fikk Saint-Gilles med tittelen «greve» av sin far og etterfulgte sin bror William IV i Toulouse i 1094.
Han kjempet også mot maurerne i Spania før 1096, og han var den første som sluttet seg til korstoget etter pave Urban IIs gudstjeneste på konsilet i Clermont.
Korsfareren
Raimond var dypt religiøs og ønsket å dø i det hellige land. Han var derfor en av de første som tok opp korset da kallet til det første korstoget ble forkynt. Raimond var den eldste og rikeste av korsfarerne, og han forlot Toulouse på slutten av oktober 1096. Han hadde med seg et stort følge som inkluderte hans kone Elvira av Castilla, hans sønn, som bare var et spedbarn og som døde på reisen, og Adhemar, biskop i Le Puy, den pavelige legaten. Han ignorerte ønsker fra sin niese, Filippa (den rettmessige arvingen til Toulouse), om å gi henne styret over Toulouse mens han var borte. Han satte Bertrand, sin eldste sønn, til å styre i stedet. Han marsjerte til Dyrrhakium og videre østover til Konstantinopel langs den samme ruten som ble brukt av Bohemond av Taranto. På slutten av april 1097 var han den eneste av korsfarerlederne som ikke sverget troskapsed til den østromerske keiser Alexios I Komnenos. I stedet sverget Raimond en vennskapsed og tilbød sin støtte mot Bohemond, felles fiende av både Raimond og Alexios.
Han var til stede ved beleiringen av Nikea og slaget ved Dorylaion i 1097, men hans første betydelige rolle kom i oktober 1097 i beleiringen av Antiokia. Korsfarerne hørte rykter om at Antiokia var blitt forlatt av seldsjukkene. Derfor sendte Raimond hæren sin i forveien for å okkupere den. Dette fornærmet Bohemond av Taranto som ønsket byen til seg selv. Men byen var fortsatt okkupert og ble kun tatt av korsfarerne etter en vanskelig beleiring i juni 1098. Raimond tok palatium Cassiani (emirens palass, Yaghi-Siyan) og tårnet over brogaten. Han var syk da byen ble beleiret på nytt, denne gang av Kerboga. Denne andre beleiringen kulminerte i oppdagelsen av den hellige lanse av en munk som het Peter Bartolomeus.
«Mirakelet» hevet moralen til korsfarerne, og til deres overraskelse var de i stand til å omringe Kerboga utenfor Antiokia. Lansen ble en verdifull relikvie blant Raimonds tilhengere, til tross for Adhemar av Le Puys skepsis og Bohemonds vantro og tidvise latterliggjøring. Raimond nektet å oppgi kontrollen over byen til Bohemond. Det brøt ut krangel mellom Raimonds og Bohemonds tilhengere, delvis over lansens ekthet, men hovedsakelig over hvem som skulle kontrollere Antiokia.
Utvidelse av hans territoriale rekkevidde
Mange av de mindre ridderne og fotsoldatene foretrakk å fortsette deres marsj mot Jerusalem, og de overbeviste Raimond i å lede dem dit høsten 1098. Raimond førte dem ut for å beleire Maarrat al-Numan, men han etterlot seg en liten avdeling av sine styrker i Antiokia hvor Bohemond også forble. Siden Adhemar var død i Antiokia, sammen med prestisjen som den hellige lanse gav ham, ble Raimond ny leder for korstoget. Bohemond utviste Raimonds avdeling fra Antiokia i januar 1099. Raimond begynte så å lete etter en by til seg selv. Han marsjerte fra Ma'arrat som ble erobret i desember 1098, inn i emiratet Tripoli og startet beleiringen av Arqa den 14. februar 1099, antagelig med tanke på å grunnlegge et uavhengig territorium som kunne begrense Bohemonds forsøk på å ekspandere fyrstedømmet Antiokia mot sør.
Beleiringen av Arqa, en landsby utenfor Tripoli, varte lenger enn Raimond hadde håpet. Han lyktes i å erobre Hisn al-Akrad, en festning som senere ville bli den viktige Krak des Chevaliers, førte hans insistering på å ta Tripoli til at marsjen mot Jerusalem ble utsatt, og han mistet mye av støtten han hadde fått etter Antiokia. Raimond gikk til slutt med på å fortsette marsjen mot Jerusalem den 13. mai, og etter måneder med beleiring ble byen erobret den 15. juli. Raimond ble tilbudt kronen til det nye kongedømmet Jerusalem, men nektet, siden han nølte med å herske i byen som Jesus led i. Han sa at han fikk frysninger av å bli kalt «konge av Jerusalem». Det er også sannsynlig at han ønsket å fortsette beleiringen av Tripoli fremfor å bli værende i Jerusalem. Men han ønsket heller ikke å gi opp Davids tårn i Jerusalem som han hadde tatt etter byens fall, og det var bare med store problemer at Godfred av Bouillon klarte å ta det fra ham.
Raimond deltok i slaget ved Ashkelon kort tid etter at Jerusalem ble erobret. Under dette slaget ble en invaderende armé fra Egypt beseiret. Men Raimond ønsket å okkupere Ascalon selv fremfor å gi den til Godfred, og i den påfølgende krangelen forble Ascalon uokkupert. Den ble ikke tatt av korsfarerne før 1153. Godfred gav ham også skylden for hans egen armés mislykkede forsøk på å erobre Arsuf. Da Raimond dro nordover vinteren 1099-1100, var hans første handling fiendtligheter mot Bohemond. Han erobret Laodikea som Bohemond selv nylig hadde tatt fra Alexios. Fra Laodikea dro han til Konstantinopel hvor han allierte seg med Alexios I, Bohemonds mektige fiende. Bohemond forsøkte på dette tidspunktet å ekspandere Antiokia inn i bysantinsk territorium og nektet tvert å oppfylle sin ed overfor Østromerriket.
Nederlag
Raimond sluttet seg til det mindre, og til slutt mislykkede, korstoget i 1101 hvor han ble beseiret ved Merzifon i Anatolia. Han unnslapp og dro tilbake til Konstantinopel. Raimond reiste sjøveien fra Konstantinopel til Antiokia i 1102. Der ble han fengslet av Tancred, regenten i Antiokia under Bohemonds fangenskap. Han ble kun sluppet fri etter at han lovet å ikke forsøke seg på erobringer i området mellom Antiokia og Akre. Han brøt umiddelbart sitt løfte, angrep og erobret Tartus og begynte å bygge en borg på Mons Peregrinus («pilegrimsfjellet») som skulle hjelpe ham i hans beleiring av Tripoli. Han fikk hjelp fra Alexios I som foretrakk en vennligsinnet stat i Tripoli for å balansere den fiendtlige staten i Antiokia.
Ektemaker og barn
Raimond IV av Toulouse var gift tre ganger og ble bannlyst to ganger for forbudte grader av blodskam. Hans første kone var hans kusine og mor til hans sønn Bertrand. Hans andre kone var Matilda (Mafalda), datter av kong Roger I av Sicilia. Raimonds tredje kone var Elvira, den illegitime datter av kong Alfonso VI av Castilla, den spanske kongen som kjempet innbitt mot maurerne.
Raimond døde i 1105, før Tripoli ble erobret. Han ble etterfulgt av hans nevø William-Jordan som i 1109 med hjelp fra kong Baldwin I av Jerusalem, til slutt erobret byen og etablerte grevskapet Tripoli. William ble avsatt samme år av Raimonds sønn Bertrand, og grevskapet forble i grevene av Toulouses eierskap gjennom det 12. århundret.
Raimond av Toulouse ser ut til å ha blitt drevet både av religiøse og materielle motiver. På den ene siden aksepterte han oppdagelsen av den hellige lansen og takket nei til kongetittelen i Jerusalem, men på den andre siden kunne han ikke motstå fristelsen i et nytt territorium. Raimond av Aguilers, en geistlig i Raimonds armé, skrev en beretning om korstoget fra Raimonds synsvinkel.
Thorin Eikenskjold
Thorin Eikenskjold er en fiktiv person i det litterære verket Hobbiten av J.R.R. Tolkien. I boken er Eikenskjold en dverg fra Midgard av Durins folk og sønn av Thráin II, eldste sønn av kong Thrór
Om fremstillingen av Eikenskjold i Tolkiens verk
Han ble født i år 2746 i det tredje tideverv, og han ble drevet i eksil sammen med sin far, kong Thráin, og de andre overlevende dvergene fra Erebor da dragen Smaug slo seg ned der i 2770 T.T.. Etter slaget av Azanulbizar i 2799, da han som ung dverg (bare 53 år) marsjerte med en stor hærstyrke til Nanduhirion (sindarin for Dimrenndalen) under Morias østport. Thorins skjold ble knekt og derfor brukte han en eikegren til å forsvare seg selv med, derav kommer tilnavnet Eikenskjold.
Thorin ble konge i eksil av Durins folk som Thorin II Eikenskjold etter at hans far døde.
I Hobbiten, kommer han og 12 andre dverger på besøk til hobbiten Bilbo Lommelun etter råd fra Gandalv Grå, for å ansette han som innbruddstyv, for å stjele tilbake deres tapte skatt av Smaug. Thorin var spesielt interessert i å få tak i Arkenstein, og ble rasende da Bilbo tok den for å bruke den i forhandlinger med alvekongen Thranduil av Myrkskog, som også ville ha en del av skatten. Denne konflikten ble avbrutt av et angrep av orker og varger, og dvergene sluttet seg til alvene og mennene fra Dale og Esgaroth, og de store ørnene kom også til hjelp. Dette slaget er blitt hetende Femhærerslaget. I dette slaget ble Thorin dødelig såret, men før han døde fikk han gjort opp med Bilbo, ved å rose hobbitens modige og gode karakter. Hans siste ord var til Bilbo og lød slik: ''Hvis flere av oss satte mat og gammen og sang høyere en spinket, ville det være en lystigere verden. Men lei eller lystig må jeg forlate den nå. Farvel!(fra Kap. 18 i Hobbiten'') De tolv dvergene i Thorins følge var: Fíli, Kíli, Óin, Glóin, Ori, Dori, Nori, Balin, Dwalin, Bifur, Bofur og Bombur.
Navnet Thorin Eikenskjold har Tolkien henta fra det norrøne diktet Voluspå, hvor Durin lister opp navn på dvergene som ble skapt av Ymes kropp
Sverdet Orcrist
Thorin bar alveklingen «Orcrist» helt inn i det siste slaget. Han fant det i en trollhule ikke så langt fra Kløvendal (etter så vidt å ha reddet livet fra de samme trollene). Han brukte det gjennom hele ferden til Erebor og det ble gravlagt sammen med ham og Arkensteinen etter hans død. Orcrist er Sindarin for Ork kløver. Det ble laget av alvene fra Gondolin, som ikke bare ble gjort til et dyrebart våpen, men også et fryktet våpen, spesielt blant alvenes tradisjonelle fiender: orker og andre onde vesener fra Midgard. Som Stikk og Glamdring kunne også Orcrist merke om det var orker i nærheten og advare bæreren ved å sende ut et blått lys fra bladet. I Hobbiten blir Thorin dødelig såret i Femhærerslaget, og etter hans død blir Orcrist plassert oppå Thorins grav og i sangene fortelles det at det alltid lyste i mørket dersom fiender nærmet seg (Hobbiten: Kap. 18, Reisen tilbake).
I 1977 kom det ut et hørespill av Hobbiten, og her blir han spilt av Hans Conreid.
Wavre
Wavre (nederlandsk: Waver) er en kommune i den belgiske provinsen Vallonsk Brabant. Den har 31 526 innbyggere (2002) og et samlet areal på 42,06 km². Kommunen har en befolkningstetthet på 767 innbyggere pr. km².
Gylle
Gylle er en blanding av bløtgjødsel og vann. Gylle er en viktig gjødselressurs i landbruket. Vannet binder ammoniakken (NH4+) i gyllen og øker utnyttelsen og minsker taper under spredning.
Wavre
Wavre er også provinshovedstad for provinsen Vallonsk Brabant.
Åsterudtjernet
Åsterudtjernet eller Åsterudtjern (147 moh. ) er et tjern like sør for innsjøen Væleren og like nord for det lille tettstedet Nakkerud, som ligger langs riksvei 350 mellom Tyristrand og Drolsum i tidligere Buskerud, nå Viken fylke. Dette er øst i Holleia og vest for Tyrifjorden, og i nåværende Ringerike kommune. Det er adkomst til tjernet går via Solumveien ved Nakkarud og Engene vei (første vei til høyre etter Tyribo omsorgssenter). Åsterudtjernet er fisketomt.
Før 1916 var Tyristrand-regionen en del av Hole herredskommune. Fra 1916 ble imidlertid regionen egen herredskommune, under navnet Tyristrand, men denne kommunen inngikk da storkommunen Ringerike ble opprettet fra 1. januar 1964.
Etymologi
Åsterudtjernet er åpenbart oppkalt etter gården Åsterud (gnr. 270 i Ringerike, tidligere gnr. 92 i Hole, opprinnelig matrikkelnummer 75), som ligger like sør for tjernet. Den har på sin side trolig fått navnet sitt fra enten mannsnavnet Ásti eller kvinnenavnet Ásta, som begge er norrøne og følger trolig av begrepet ás, i betydningen ås. Åsterud var opprinnelig eid av Jacob Luth som var fogd i Ringerike og Hallingdal fogderi i årene 1657–1667. Luth het egentlig Jacob Luthsen Walter og var en stor eiendomsbesitter på Ringerike. Han døde i 1706 og etterlot seg hele 16 barn, fra to ekteskap.
Både Åsterudtjernet og Åsterudtjern er godkjente skrivemåter, men Åsterudtjernet skal ifølge Kartverket ha prioritet. I tidligere tider ble navnet også skrevet som Aasterudtjernet og Aasterudtjern.
Gruvedriften ved Åsterudtjernet
Åsterudtjernet er først og fremst kjent for sin nære tilknytning til gruvedriften i Holleia, og da spesielt Ringerikes Nikkelverk. Det begynte imidlertid i 1675, da det ble funnet kobberforekomster i området, som videre førte til bergverksdrift der fra 1688 og framover. Dette pågikk fra til 1716, da det ble opphør. I 1789 ble gruvedriften gjenopptatt med produksjon av vitrioler, på er verk kalt «Vitriolsyderie og Brunrødts Tilvirkning». Som biprodukt ga dette verket brunrødt (en okerfarge som ble mye brukt til maling), og senere også kobolt.
I begynnelsen av 1820-årene hadde man imidlertid begynt å bruke nikkel til å lage nysølv, riktig nok en oppfinnelse som hadde vært kjent i Kina siden før år 0. Dette førte til at hyttemesteren ved Blaafarveverket i Modum, Theodor Scheerer, fattet interesse for området. Under et opphold på Tyristrand i 1837 oppdaget han nikkel i malmen, noe han publiserte i «Nyt Magasin for Naturvidenskaberne» bind 4 i 1845. Scheerer dro imidlertid tilbake til Tyskland for videreutdanning og ble siden lektor i metallurgi ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Christiania.
Oppdagelsen førte til at bergmester Adolf Friedrich Roscher i 1845 bestemmer seg for å kjøpe vitriolverket og rettighetene til gruvedriften. Han manglet imidlertid kapital og henvendte seg til sin venn og Blaafarveverkets lege, Heinrich Arnold Thaulow, som i sin tur kontaktet Johan Henrik Andresen, eier av Tiedemanns Tobakksfabrikk. Sammen skaffet de til veie nødvendig kapital og ble deleiere (participanter) med Roscher, mot at han fortsatte som bestyrer av verket. Der startet eventyret med Ringerikes Nikkelverk, som ble etablert i 1848 og var i vekselvis i drift i årene 1849–1920. Tiedemann trakk seg ut noen år etter oppstarten og ble senere erstattet av to nye deleiere. Hovedbølet på Åsterud (gnr. 270/1) ble kjøpt opp av nikkelverket i 1866, som fra før (1848) hadde kjøpt Ertelien som ble skilt ut fra Åsterud i 1775.
Forurensning
En NIVA-rapport fra 1997 viser at Åsterudtjernet var sterkt forurenset av nikkel (Ni), kobber (Cu) og kobolt (Co) på grunn av avrenning fra slagghauger som ble deponert i forbindelse med gruvedriften etter nikkel. NIVA nevner også at denne innsjøen var atypisk i forhold til andre såkalte gruvesjøer, som i hovedsak var påvirket av kobberforurensning. Konsentrasjonen av kopper og nikkel i utløp av Åsterudtjernet var i gjennomsnitt henholdsvis 253 µg/l og 857 µg/l. Vann fra innsjøen har blitt benyttet til jordbruksvanning, men de høye tungmetallkonsentrasjonene gjør vannet lite egnet til dette formålet.
På grunn av forurensningen fra tungmetallene er tjernet fisketomt, selv om det er gjort forsøk på å sette ut fisk der. Forholdene er imidlertid så dårlige at fisken ikke overlever.
Frederik Christian II av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg
Frederik Christian av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg (Fredrik Kristian; født 28. september 1765 på Augustenborg slott, død 14. juni 1814 samme sted ) var en dansk hertug, kulturpersonlighet og den ledende skikkelsen i hertugslekten i sin samtid. Han var sønn av Frederik Christian I av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Augustenborg og hans ektefelle Charlotte Amalie Vilhelmine av Slesvig-Holsten-Sønderborg-Pløn og bror av Christian August.
Biografi
Frederik Christian var velutdannet, opptatt av kultur og begeistret for opplysningstidens ideer. Han korresponderte med Friedrich Schiller og andre europeiske personligheter. Augustenborg slott med sitt lille hoff var et kulturelt og politisk sentrum i mange år av Frederik Christians periode som hertug. I årene 1803-10, var han sjef for Det Kongelige Bibliotek.
27. mai 1786 giftet han seg med Louise Augusta, datter av dronning Caroline Mathilde og sannsynligvis Johann Friedrich Struensee og dermed halvsøster av Frederik VI. Ekteskapet var arrangert av politiske grunner for å sikre at Holsten fortsatt skulle tilhøre det danske monarkiet dersom mannslinjen i det danske kongehuset døde ut. Frederik Christian fikk fra samme tid sete i regjeringen hvor han gjorde en stor innsats for undervisningsspørsmål. Han støttet tanken om et eget universitet i Norge.
Frederik Christians bror Christian August var blitt valgt til svensk tronfølger i 1809. Han døde imidlertid allerede året etter og det svenske monarkiet var uten tronfølger igjen ettersom Karl II var 61 år og barnløs. Det fantes flere kandidater; Christian Augusts eldre bror Frederik Christian og Gustav IV Adolfs sønn prins Gustaf. Også kong Frederik VI hadde ambisjoner om å bli konge av Sverige i et forsøk på å gjenskape et forenet Skandinavia. På Riksdagen i Ørebro sommeren 1810 ble det nærmest avgjort at man skulle tilby Frederik Christian å bli tronfølger inntil alt ble snudd på hodet og Jean Baptiste Bernadotte ble valgt. Frederik Christian hadde hatt et godt forhold til svogeren Frederik VI. Dette endret seg radikalt etter dette og Frederik Christian trakk seg fra sine embeder. Forholdet til ektefellen ble også dårlig fordi Louise Augusta aktivt stilte seg på halvbrorens side og nærmest fungerte som hans spion.
Barn
I ekteskapet med Louise Augusta fikk han barna Caroline Amalie, som ble gift med kong Christian VIII, Christian August av Augustenborg og Frederik av Nør.
Utmerkelser
Frederik Christian ble tildelt Elefantordenen 4. september 1782.
Pic de Sanfonts
Pic de Sanfonts er et fjell i Pyreneene i det nordvestlige Andorra nær grensen til Spania. Nærmeste by er Arinsal i La Massana. Fjellet har en høyde på 2888 meter over havet. Det ligger tett ved Comapedrosa, Andorras høyeste fjell.
Kristina Johansen
Kristina Johansen (født 27. januar 1977) er stipendiat i sosialt arbeid ved Universitetet i Stavanger, med bakgrunn som frilansskribent og forfatter.
Hun har studert journalistikk ved Universidad de los Andes (Bogotá) og har hovedfag i sosialantropologi fra Universitetet i Bergen. Hun har arbeidet som ledsager for truede menneskerettighetsaktivister i Colombia og Mexico gjennom Peace Brigades International (PBI) og som daglig leder for Latin-Amerikagruppene i Norge (LAG).
Forfatterskap
I 2013 debuterte hun med Frykten har et ansikt, rapport fra Colombia.
1. århundre f.Kr.
1. århundre f.Kr. startet den første dagen i 100 f.Kr. og sluttet den siste dagen i 1 f.Kr.
Europa
Alle tidligere selvstendige nasjoner omkring Middelhavet blir underlagt Roma. Den romerske republikk blir avløst av Det romerske keiserriket.
Midtøsten
Partia motstår Romerrikets ekspansjon.
Armenia under Tigranes I gjør slutt på Selevkidriket.
Det fjerne østen
De tre kongedømmer dannet i Korea
Estadio del Bicentenario
Estadio del Bicentenario er et stadion i byen San Juan i Argentina. Det blir hovedsakelig brukt til fotballkamper og er hjemmebane for klubben Club Atlético San Martín de San Juan. Det er en av åtte arenaer som benyttes under Copa América 2011. Arenaen har en tilskuerkapasitet på 25 000 og sto ferdig 16. mars 2011.
Buddhisme i India
I regjeringstiden til det buddhistiske Mauryariket, under keiser Ashoka, delte buddhismen seg i to retninger: Mahāsāṃghika og sthaviravāda, som hver enkelt spredte seg utover India og ble splittet i tallrike undersekter. I moderne tid, eksisterer to store greiner av buddhismen: Theravāda i Sri Lanka og Sørøst-Asia, og Mahāyāna i Himalaya, Tibet og Øst-Asia.
Buddhismen som en egen organisert religion tapte innflytelse etter Guptariket i det 7. århundre, og opplevde sin nedgang fra sitt opprinnelsesland omkring det 13. århundre, men ikke uten å etterlate seg en signifikant innflytelse. Med unntak av Himalaya-regionen og sør-India, ble buddhismen i India nesten utryddet av Islam i slutten av det 12. århundre. Buddhismen eksisterer fortsatt i Himalaya-områdene Sikkim, Ladakh, Arunachal Pradesh, Darjeeling i Vest- Bengal, og i Lahaul og Spiti i det øvre Himachal Pradesh. Ifølge Folketellingen i 2011 i India, utgjør buddhister 0,7 % av Indias befolkning eller 8,4 millioner individer. Tradisjonelle buddhister er 13 % og Navayana-buddhister (konverterte eller Neo-buddhisters) utgjør mer enn 87 % av det indiske buddhistiske fellesskap ifølge folketellingen fra 2011.
Seven Lonely Days
«Seven Lonely Days» er en amerikansk sang, skrevet av Earl Shuman, Alden Shuman og Marshall Brown.
Jean Shepards versjon
I 1969 ble en versjon med Jean Shepard utgitt på singlen Capitol 2585. Den var hennes første single som ble en større hit siden «Your Forevers Don't Last Very Long» i 1967. B-siden var «Invisible Tears».
Norsk versjon
Erik Diesen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Hele uken alene».
Lepsøybrua
Lepsøybrua er en veibro mellom fastlandet og Lepsøya i Ålesund kommune som er en del av Nordøyvegen. Broen er 800 meter lang og har en seilingshøyde på 41 meter. Broen åpnet 18. desember 2021.
Linn Stalsberg
Linn Stalsberg (født 24. september 1971) er en norsk forfatter, skribent og journalist. Hun er utdannet sosiolog fra London School of Economics og har siden 2002 hatt fast kommentatorplass i avisen Klassekampen. Hun er også skribent i avisen Vårt Land.
Lepsøybrua
Broen ble koblet sammen i september 2020 og deretter var det to år med arbeid før den var klar til bruk. Veibanen bæres av element i stål der det lengste spennet er 155 meter, noe som er det lengste brospennet i stål i Norge. Forslaget om bro ble lansert på 1960-tallet. Broen går langs det relativt grunne Lepsøyrevet der det er 5 til 10 meter dypt, tidevannsstrømmen over revet kan være sterk. Skipsleia går i en fordypning over Lepsøyrevet og broen går der høyt. Fordypningen i Lepsøyrevet ble i 2011 mudret ned til 11,3 meter under laveste lavvann og utvidet til 100 meter. Broen ble oppført på oppdrag fra Møre og Romsdal fylkeskommune.
Linn Stalsberg
Stalsberg har tidligere jobbet i blant annet VG, Dagbladet, NRK, Klassekampen og Amnesty Norge.
Forfatterskap
I 2013 debuterte hun med boken ''Er jeg fri nå? Tidsklemme i verdens beste land''. I boken tar Stalsberg for seg spørsmål som «var det virkelig en slik hektisk hverdag feministene på 70-tallet mente ville frigjøre meg?», «er det bare som karriereklatrende småbarnsmor dagens feminister mener jeg kan leve mitt liv likestilt?», og «har vi virkelig et arbeidsliv som gjør det mulig å være omsorgsmenneske?». Er jeg fri nå? handler om den norske kvinnekampen med et kritisk blikk til dagens løsninger.
Boken bruker tidsklemmeproblematikken for å søke å forstå de store rammene rundt våre private liv. Dermed settes tidsklemmen i sammenheng med vår tids samfunnsstruktur, som markedsøkonomi, forbrukersamfunn og nyliberalisme.
Miletus
Miletus er en slekt av dagsommerfugler som hører til underfamilien Miletinae i den artsrike familien glansvinger (Lycaenidae). Disse sommerfuglene lever i tropisk Sørøst-Asia.
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 28-45 millimeter), brune dagsommerfugler. Slekten har et ganske enhetlig utseende. Oversiden er brun med hvite felter i forvingens indre del. Undersiden er lysbrun, med hvite felter i forvingen og litt rødlige, uregelmessige tverrbånd i bakvingen.
Levevis
Larvene er rovdyr som lever av bladlus og skjoldlus.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia, fra India i vest til Ny-Guinea i øst.
Systematisk inndeling
thumb|500px| Miletus rosei, hunn og hann
Samiske geografiske navn i Høylandet
Samiske geografiske navn i Høylandet (knr 5046) angir stedsnavn i Høylandet kommune som har en alternativ samisk form. Da stedsnavn kan referere til geografiske områder av noe utstrekning så kan de dekke flere kommuner.
De samiske stedsnavnene kan angis på forskjellig vis der det er etablert former på flere samiske språk. Dette skjer i grenseområder mellom språkene. Det er ni forskjellige former av samisk; sørsamisk, umesamisk, pitesamisk, lulesamisk, nordsamisk, skoltesamisk, enaresamisk, kildinsamisk og tersamisk. Det er også to utdødde former, kemisamisk og akkalasamisk. Bare sørsamisk er tatt med i denne oversikten for Høylandet kommune.
Røa Dynamite Girls
Røa Dynamite Girls, opprinnelig Røa Idrettslags kvinnefotballag, nå Røa Fotball Elite, er et fotballag fra Oslo som tilhører Toppserien, den øverste divisjonen i fotball for kvinner. Laget, som inngår i Røa Idrettslag, har tilhørt den øverste divisjonen uavbrutt siden debutsesongen i 2001, med unntak av et kort besøk ned i 1.divisjon i koronaåret 2021. Elitesatsingen i Røa IL er skilt ut i en egen del, kalt Røa Fotball Elite.
Røa er en av Norges beste kvinnelige fotballklubber, med fem seire i Toppserien og fem i cupen. Røa er det mest meritterte fotballaget for kvinner fra Oslo. Røa er det tredje mest dekorerte laget i NM-sammenheng fra Oslo uansett kjønn, bak Lyn Fotball og Skeid Fotball, og det mest dekorerte om man regner cupen fra 1963, da hele Norge deltok i cupen for herrer.
Røa har hatt en rekke landslagsspillere på laget siden 2003, inkludert Caroline Knutsen, Marie Knutsen, Lene Mykjåland, Guro Knutsen Mienna, Elise Thorsnes, Kristine Edner Wæhler, Siri Nordby, Marit Fiane Christensen, Hedda Strand Gardsjord og Emilie Haavi.
Historie
Røas historie har vært sterkt preget av en oppadgående kurve, med bare 2005-sesongen som en skuffelse. 2020-sesongen ble en ny trist sesong for laget, da de - for første gang på 20 år - måtte ta turen ned fra Toppserien til 1. divisjon. Laget har lyktes i å på kort tid forvandle seg fra et hobbyprosjekt til å bli Norges beste lag i fotball for kvinner. De er det laget som brukte kortest tid fra opprykk til seriegull, da de vant i sin fjerde sesong i Toppserien. Røa har vært kjent for sin «vinnermentalitet», som blant annet har ført til at laget vant sine fem første cupfinaler.
Trang fødsel (1984–93)
Det første forsøket på å få et kvinnelag i fotball oppsto i 1933, men ble fort nedlagt, som så mange andre steder i landet. Deretter var kvinnefotballen borte i 50 år før det ble forsøkt igjen. Laget oppsto mer eller mindre som resultat av et initiativ fra Ole-Bjørn Edner og hans datter Kristine i 1984. Samtidig ble det også dannet et lag av Henning Aamodt, og etter hvert ble de to lagene slått sammen. I begynnelsen gikk det relativt bra, og i Røa ILs medlemsblad Røa-Posten sto det at «For første gang i Røas historie ble organisert trening i jentefotball igangsatt, under ledelse av Ole Bjørn Edner» Jentene hadde mye trening på vinterstid, og ble med Ole-Bjørn Edners initiativ med på organisert fotball i avdelingen Lillejenter (10–12 år).
Interessen for fotball blant jenter var så stor at Røa «Må stille to lag til neste år i Lillejenter og Småjenter» Småjenter ble ledet av Jan Gustavsson, som var med på Edners idé om å lage et damelag, om enn med noe mer beskjeden optimisme. Også Erling Ruud var en viktig drivkraft. Flere av fotballjentene ble med på jentebandy, da bandy var den dominerende idretten i Røa IL. Laget var likevel på ingen måte offisielt, og det var flere konflikter mellom Røas ledelse og jentelaget. Røa IL hadde allerede før Edner startet bestemt seg for å ikke ha jentefotball. Klubben nektet å melde laget på i serien, og Edner gikk bak deres rygg for å få dem påmeldt. Jentene måtte også snike seg inn på banen og trene fredag kveld, det eneste tidspunktet banen var ledig. Ifølge kampprogrammet ble også 1976-årgangens kretsmesterskap, det første i Røa på lang tid, forbigått i stillhet. Også blant motstanderne var det skepsis:
Ole-Bjørn Edner satte tidlig sitt kjennemerke på laget. Inspirert av Nils Arne Eggen innførte Edner «The Røa way» å spille fotball, med dobbeltløp på sidene, raske spisser og offensiv fotball. Minst like viktig var det sosiale grunnlaget i klubben. Røa skulle kjennetegnes både som sosialt og sportslig dyktig, og ideen var at de forsterket hverandre. Edner lanserte begrepet «GLAD-RØA», som var et akronym for lagets verdier: Glede, langsiktighet, (å tenke) annerledes, dristighet, redelighet, øvelse og aksept. Laget har siden alltid hatt profilen som det «hyggelige» laget. Røas 1976-årgang, med Edner i spissen, viste seg å være et dyktig lag. I 1992 vant Røa Klasse J16 i Dana Cup, og i 1993 vant de også J17, en egentlig dansk klasse laget for året. I 1994 vant Røa Norway Cup. Røa hadde året før vunnet den aller yngste klassen (11 år) året før
Klatringen (1993–1997)
Røa kom inn i NFFs ligasystem i 1993, da de først ble plassert i 5. divisjon, men etter søknad fikk begynne i 4. divisjon etter at et lag trakk seg fra den divisjonen. Lagets første kamp i serien for seniorkvinner var mot Bærums Verk, og endte 2–2, med Susanne Wilkens som tomålsscorer for Røa, og dermed den første målscoreren for Røa i seriesammenheng. Røa vant deretter 10 kamper på rad og 18 kamper sammenlagt, og Kristine Edner ble toppscorer med 18 mål. Serien ble svært jevn, og både Røa og Askers andrelag endte på 57 poeng. Imidlertid hadde Asker bedre målforskjell. Asker 2 trakk derimot laget sitt etter sesongen, men Røa fikk ikke ta over opprykksplassen. Røa spilte i stedet kvalifisering mot Nordsinni, og tapte 0–2 sammenlagt etter 0–2 hjemme og 0–0 borte. I 1994 var Røa dermed fortsatt i 4, divisjon, avdeling 1. Røa var denne gangen overlegne i sesongen, og de scoret 129 mål og slapp inn bare fire. Det ble bare ett tap – for Ellingsrud IL. Denne gangen var det Marte Kviberg som ble toppscorer ett mål foran Edner. Med overlegen poengsum rykket Røa dermed opp til 3. divisjon.
I 1995 debuterte Røa i den tredje øverste divisjonen, da 3. divisjon avdeling 1. Røa fortsatte å imponere i seriesammenheng. Dette var første hele sesong for Thea Moen, og hun og Christine Liæker konkurrerte om toppscorertittelen. Liæker vant og scoret 18 mål, ett mål mer enn Moen. Dette var Liækers store sesong, til sammen de tre andre sesongene hun spilte for klubben scoret Liæker bare tre mål. Til sammen scoret Røa 72 mål og vant 14 av 18 kamper. Det holdt likevel ikke til direkte opprykk, det ble i stedet Rolvsøy som rykket direkte opp. Røa tapte også opprykkskampen mot Jerv etter å ha slått Kurland 2–1.
I 1996 ble Røa forsterket med spissen Siri Nordby, og Nordby og Moen scoret tilsammen 33 av Røas 81 mål. Foran sesongen bestemte Edner seg for å ta et sabbatsår, og Fritz Wilkens, som hadde vært assistenttrener, la opp trenerkarrieren i Røa. Ny trener ble Narve Holen og assistenttrener var Espen Hanæs. Røa endte på tredjeplass i gruppe 3 Østlandet, bak Kolbotns andrelag. Året etter kom Ole-Bjørn Edner tilbake i trenerstolen, og Siri Nordbys bror, Geir, tok over som assistenttrener. I den sesongen tok Røa et viktig skritt opp i retning toppen da de vant sin gruppe og rykket opp til 1. divisjon, denne gang med Moen som ubestridt toppscorer for laget. Røa hadde dermed rykket opp to divisjoner på fem sesonger.
Hvilken innvirkning dette hadde på idrettlsaget og lokalmiljøet ellers er vanskelig å si. Mens de i medlemsbladet til Røa hadde fått mye oppmerksomhet i ung alder, ble de i de siste årene i relativt beskjeden grad nevnt. Opprykket til den nest øverste divisjonen ble nevnt i en bisetning, og laget fikk mindre oppmerksomhet som fotballag enn de som spilte bandy fikk som bandylag. Disse tendensene fortsatte, og Røas debut i norgesmesterskapet på seniornivå (se under) gikk også upåaktet hen. Samtidig var det også rapporter om at samarbeidet mellom jente- og guttelaget gikk svært bra, også utover at treneren for guttelaget, Henrik Rønnevig, og en av stjernene på jentelaget, Thea Moen, fant hverandre. Samarbeidet gikk ofte ut på felles treningsturer til Danmark i vintermånedene. I boken «Røa mot år 2000» fra 1999 ble ikke kvinnelaget nevnt, på tross av en utførlig gjennomgang av Røa Idrettslag, og på tross av at kvinnelaget hadde rukket å bli kretsmestre og vunnet i Norway Cup.
Veien til toppen (1998–2004)
I debuten i den nest øverste divisjonen i 1998 kom Røa på tredjeplass i avdeling 1. Sesongen markerte også at nivået hadde blitt bedre, Røa scoret bare 33 mål, og toppscorer Siri Nordby scoret bare 8. En av grunnene var at Nordby, Edner og Moen alle dro til USA midtveis i sesongen. De tre spillerne var av og på med på Røas kamper de kommende sesongene, som oftest i mai måned. Røa hadde imidlertid forsterket laget med Mone Gjesteby fra Koll. 1998 var også første gang Røa fikk spille i cupen. Røa møtte Fortuna Ålesund borte på NFFs regning. Røa tapte kampen 1–4. Samme år kom de til finalen i Oslo-cupen, som de tapte mot Linderud.
Sesongen 2000 var den siste sesongen med regionale serier. Fra og med 2001 skulle de seks avdelingene slås sammen til én, og dermed kom mange lag i avdelingene til å rykke ned en divisjon. For Røa betydde det at om de endte på tredjeplass eller under, ville de rykke ned. Andreplass ville gi fortsatt førstedivisjonsspill, mens førsteplass betydde opprykk til Toppserien. Røas innsats var identisk med fjoråret, med 15 seire, 2 uavgjort og ett tap, men denne gangen holdt det til seier i avdelingen. Røa hadde også mange målfarlige spillere, som Mette Fismen, Kristine Edner, Siri Nordby, Christine Køster og Beate Myrvold. Kampen sto lenge mellom Røa og VIF, men Røa slo VIF både i cupen og i serien, og dermed vant Røa serien. I kvalifiseringen til 1. divisjon møtte Røa Follese FK, som Røa slo 6–0, og Haugar, som Røa bekjempet 7–1. Myrvold ble også lagets toppscorer med 17 mål i tillegg til to i cupen. Rett bak kom Fismen med 16.
Bladet tippet Røa på en niendeplass. Det viste seg tidlig i sesongen at Røa ikke tilhørte toppen, det vil si Trondheims-Ørn, Asker og Kolbotn. Laget greide riktignok en uavgjort i sin andre kamp, og det mot Kolbotn. Imidlertid var Beate Myrvold brukt enda hun ikke sto på dommerkortet fordi hun var usikker med skade. Kolbotn protesterte på at Røa hadde brukt en ikke-spilleberettiget spiller, og fikk medhold. Kampen ble dermed satt til 0–0, og Kolbotn fikk alle poengene. Det var først i femte runde at Røa fikk sitt første poeng, da hjemme mot Athene Moss. Noen runder etter fikk Røa for første gang oppleve å tape med stygge sifre i Toppserien da de på bortebane tapte 0–8 mot Asker, laget som noen sesonger tidligere hadde slått dem med 10 mål i cupen. Kampen etter tapte Røa nok en gang 0–8, denne gangen mot Trondheims-Ørn. Med to poeng etter elleve serierunder så det vanskelig ut, men Røa begynte en opphenting.
I 12. serierunde tok laget sin første seier, da mot Team Strømmen. Kort tid etter slo de Athene Moss borte, og spilte uavgjort mot Byåsen. Likevel var opphentingen svært sen. Før siste omgang lå laget på nedrykksplass, og bare en seier borte mot Liungen kunne hindre nedrykk. Liungen ville greie seg med uavgjort, og da de gikk opp til 1–0 i begynnelsen av andre omgang, lå Røa dårlig an. Imidlertid utliknet Røa ved Nina Håkonsen, og fem minutter før slutt scoret hun Røas vinnermål. Røa berget dermed plassen, og gikk også forbi Byåsen på målforskjell. Imidlertid skilte det 40 poeng til Trondheims-Ørn som vant. I løpet av sesongen ble imidlertid Kristine Edner tatt ut på A-landslaget.
Som antydet av bladet «Avspark», var Røas keeperproblem stort. Foran 2002-sesongen lyktes Røa å skaffe seg en ny keeper i Silje Vesterbekkmo fra Kolbotn. I tillegg fikk laget forsvarsspilleren Merete Kemi Wear fra Team Strømmen. I 2001 hadde Moen, Edner og Nordby kommet tilbake fra USA-studier, og i 2002-sesongen var alle tre med fra start. Edner og Moen scoret 9 og 8 mål i serien, og Røa scoret tilsammen 57 mål, 29 mål flere enn i sesongen før. De slapp også inn nitten færre mål. Forskjellen viste seg allerede i andre omgang, da borte mot Asker, da Røa greide 0–0 mot laget som tidligere slo dem 8–0. Røa lyktes også for første gang å slå et topplag da de slo Trondheims-Ørn 4–3 etter å ha ledet 4–1 til pause. Røa greide en sterkt overraskende fjerdeplass det året, og avstanden til serievinneren, nå Kolbotn, var på 16 poeng.
Imidlertid var det få som trodde Røa kom til å beholde plassen på øvre halvdel, og foran 2003-sesongen hadde derfor Røa lite press på seg. Sesongen var omvendt av 2001-sesongen. Røa hadde flere gode resultater, men mot slutten ble målforskjellen forandret fra +10 til -4 etter fire strake tap. Det forhindret imidlertid ikke Røa å ta fjerdeplassen i serien. Denne utviklingen til tross lyktes Røa å bare slippe inn 27 mål, en reduksjon på 5 mål siden 2002. En av grunnene til det var at Røa før sesongen hadde skaffet seg Elisabeth Wahlin fra Kolbotn og Kaia Ruud Solen fra Vålerenga. På tross av nyanskaffelsene ble Røa gjerne sett på som et sterkt kollektiv uten noen særlige gode individualister.
Foran 2004-sesongen forsterket Røa med landslagsspiller Marit Fiane Christensen fra Asker, med Larviks Marthe Braavold Johansen og med Linda Fostervoll fra VIF. I Norges Fotballforbunds årbok for 2004 var de tippet som outsider til medaljen. Foran 2003-sesongen hadde Ole-Bjørn Edner uttalt til «Avspark» at «Røa vinner ikke serien i overskuelig framtid, men medalje er innen rekkevidde». Det skulle vise seg at Edners antakelse var feil. 2004 var Røas år i norsk kvinnefotball. Dynamite Girls lyktes i noe som etter hvert også er blitt et kjennemerke ved laget; de slo lag som var dårligere på papiret, mens Trondheims-Ørn spilte flere uavgjortkamper mot dem. Dermed lyktes det Røa å vinne serien. Serien ble avgjort i siste runde, da Røa møtte Asker. Med seier over Asker ville Røa være seriemester, og Røa vant 2-0. Røa lyktes også å vinne cupfinalen. Røa ble dermed det tredje laget som vant «The Double» etter at nasjonal serie ble startet i 1987. Et av trekkene som ble gjort foran sesongen som viste seg å få stor betydning var å sette Siri Nordby ned på midtstopperplass. Sammen med Marit Fiane Christensen utgjorde Nordby et midtstopperpar som i lang tid kom til å prege både Røa og Toppserien. Nordbys nyvunne plass gjorde henne også landslagsaktuell. Før 2004-sesongen hadde bare Kristine Edner og Karin Bredland spilt på landslaget før, mens Vesterbekkmo hadde blitt tatt ut uten å få spille. Etter sesongen ble også Nordby stadig hyppigere tatt ut til landslagsspill. Røa ble også rangert som verdens nest beste klubblag for kvinner etter Umeå IK.
Andre bølge (2005–2009)
Røa måtte greie seg uten Kristine Edner, som ble skadet i sesongoppkjøringen. Sesongen ble en sportslig nedtur, og Røa ble også slått ut av Mesterligaen allerede ved første hinder. Dette er eneste gang (per avsluttet sesong 2010) at Røa har havnet under midten på tabellen etter opprykkssesongen, og i Røa var det Edners skadeavbrekk som ble brukt som den vesentligste forklaringen. Røa hadde dermed byttet plass med Kolbotn, i 2004 vant Røa mens Kolbotn endte midt på tabellen med 28 poeng, i 2005 var det omvendt.
Det gikk imidlertid markant bedre allerede året etter. Røa hadde skaffet seg tre gode spillere i Lene Mykjåland fra Amazon Grimstad og Guro og Marie Knutsen fra Kattem. Etter 2005-sesongen byttet Røa trener for første gang i klubbens historie, da Ole-Bjørn Edner gikk av og overlot jobben til assistenttrener Geir Nordby. Samtidig var Kristine Edner tilbake fra skade og Hedda Strand Gardsjord kom tilbake fra USA-opphold. 2006-sesongen ble en sportslig god sesong der Røa konkurrerte med Trondheims-Ørn og Kolbotn om seriegull. I den 15. serierunde tapte imidlertid Røa mot Ørn, og på tross av at de var tre poeng bak Ørn i siste serierunde, krevde ikke bare seier over Team Strømmen mens Ørn måtte tape mot Kolbotn, men Røa måtte vinne med ni mål mer enn Kolbotn vant med. Da Røa tapte siste kamp klart, ble det en respektabel tredjeplass. I tillegg markerte Knutsen-søstrene seg på landslaget. Røa kom til cupfinalen og vant den, igjen mot Asker, etter to mål av Mykjåland og ett av Edner.
Røas «andre bølge» med gode resultater fortsatte med 2007-sesongen. Med forsterkning av Bettina Jevne fra Asker, og med ny keeper i Caroline Knutsen etter at Silje Vesterbekkmo hadde sluttet, var de medaljefavoritt, om ikke gullfavoritt. Røa greide å vinne de viktige kampene mot Kolbotn og Trondheims-Ørn borte. Etter å ha slått Ørn i 20. serierunde, slo de Kattem klart hjemme i 21. serierunde, og var dermed seriemestre ettersom Kolbotn tapte for Trondheims-Ørn. På grunn av en feil fra NFF, ble gullet først utdelt runden etter, da et utladet Røa tapte 1–5 mot Kolbotn.
2008-sesongen ble en parademarsj av Røa. Laget spilte de seks kampene på rad uten baklengs. Dynamite Girls markerte seg med 12-målsseier over Fart, den nest største (om enn tangert) seieren i Toppseriesammenheng. Røa spilte uavgjort mot Kolbotn i tredje runde, men ga ikke fra seg poeng igjen før i 18. runde, da de tapte for første og eneste gang den sesongen, mot Team Strømmen. Nettopp Team Strømmen endte på andreplass, 15 poeng bak Røa. I løpet av høstsesongen tok de to lagene også klart flest poeng, med Røa ett poeng foran Team Strømmen. De to lagene møttes også i cupfinalen, og Røa vant denne gangen.