cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estland
Under tsaren
Under den store nordiske krig ble Sverige knekket som stormakt da Russland erobret Estland og Livland i 1710, en erobring som ble bekreftet ved freden i Nystad i 1721. Men godseierne og byborgere forble overveiende tysktalende så lenge det russiske styret varte, og estisk språk ble stort sett bare talt av de livegne bøndene. Jordbruket var dominert av de omkring 2000 baltisk-tyske godseierne og deres eiendommer omfattet nesten hele landet. De fikk bedre kår da Russland opphevet livegenskapet i Estland i 1816 og i Livland i 1818. På 1800-tallet var handel og administrasjon dominert av etniske tyskere og russere, mens de fleste etniske estere var bønder. De frigjorte bøndenes foreninger ble utover på 1800-tallet sentre for en nasjonal vekkelse. I 1880 ble det etablert treårige folkeskole med undervisning på estisk (ifølge Det Beste tiltok russifiseringen rundt 1880 da det russisk ble eneste språk i undervisning og administrasjon ). Nasjonale sangerstevner (fra 1870) ble også et symbol på den nasjonale bevisstheten. Aviser på estisk ble forbudt i 1905.
Revolusjon og frigjøring
Etter det russiske tsarrikets sammenbrudd under oktoberrevolusjonen erklærte Estland seg uavhengig 24. februar 1918. Russlands svake stilling etter revolusjonen gjorde det mulig for Estland å bli en suveren stat. Etter oktoberrevolusjonen i den nærliggende St. Petersburg hadde et bolsjevikregime kortvarig kontroll også i Estland. Selvstendighetserklæringen kom overraskende på norske myndigheter. Tyske styrker inntok Tallinn 25. februar og holdt byen til november 1918. Den tyske kontrollen over Baltikum var i 1918 så sterk at det ble snakket om å innlemme deler av regionen i det tyske riket, dette ble senere avvist av myndighetene i de tre landene. Russiske bolsjevikstyrker invaderte i november 1918 (med støtte av lokale kommunister) og hadde i januar 1919 kontroll over nesten hele landet, bare Tallinn med oppland var fritt der en britisk flåtestyrke støttet den estiske motstandsbevegelsen. De estiske styrkene ble forsterket med 3.500 finske frivillige. Den britiske regjeringen anmodet i oktober 1918 de skandinaviske land om bidra med soldater til Baltikum for å beskytte sivilbefolkningen og hindre et bolsjevikopprør, alternativt ba britene om våpenhjelp dersom det ikke var mulig å sende styrker. Anmodningen om styrker ble avslått, særlig av hensyn til landenes nøytralitet, mens våpeneksport ble godtatt. Sverige lot også svenske borgere delta som frivillige. Den britiske flåteenheten var avgjørende for at det russiske fremstøtet mot Narva i 1919 ble slått tilbake. Landet ble frigjort i februar 1919. Russland anerkjente Estland 2. februar 1920, underskrev fredsavtale i Tartu og fastsatte landets østlige grense. Estland ble anerkjent av vestlige land i 1921. Livland ble i 1918 delt mellom Estland og Latvia langs språkgrensen. Demokratiske forfatninger etter vestlig mønster blir innført i Estland som i Latvia og Litauen. Universitetet i Tartu ble gjenåpent i 1919 og ble for første gang undervist på estisk. I januar 1921 ble Estland formelt anerkjent av de allierte og av Sverige. Norge var tilbakeholden med anerkjennelse fordi det var tvil om staten ville overleve den dagen Russland ble stabilisert og av frykt for å komme i konflikt med Estlands naboer.
I 1934 erklærte statsminister Konstantin Päts unntakstilstand og utnevnte seg selv til president.
Andre verdenskrig
Sovjetunionen tvang Estland til å tillate opprettelsen av militærbaser i oktober 1939 som følge av de hemmelige tilleggene til Molotov–Ribbentrop-pakten med Tyskland. I juni 1940 ble landet fullstendig okkupert, og Sovjetunionen tok full kontroll over styret. Estland ble formelt del av Sovjetunionen 6. august 1940. Anneksjonen ble ikke anerkjent internasjonalt. Ved «valget» samme år fikk kommunistene flertall i Riksdagen, som anmodet om at landet måtte bli opptatt i Sovjetunionen som Estiske SSR. Det skjedde formelt i august 1940, men anneksjonen ble ikke anerkjent av andre stater enn Tyskland og dets allierte. Estland hadde en fullt akkreditert «diplomatic mission» i New York mens landet var under sovjetisk kontroll. Befolkningen ble redusert etter omfattende deportasjon til Sibir. Deportasjonene begynte 14. juni 1941 (en uke før operasjon Barbarossa) og hadde vært planlagt siden 1939 da general Ivan Serov ga ordre om at alle «anti-sovjetiske elementer» i Baltikum skulle deporteres. Serov-instruksene og andre hemmelige dokumenter ble funnet etterlatt da Den røde arme trakk seg tilbake fra det tyske angrepet. Ifølge instruksen skulle bestemte kategorier ledende personer, patrioter og intellektuelle arresteres og deporters til øde område i det østlige Sovjetunionen. Ordren omfattet blant annet medlemmer av parlamentet, partiledere, regjeringsmedlemmer, politimenn, ordførere, redaktører, aktive medlemmer av bondelaget, prester, fagforeningsledere, bedriftseiere og skipsredere. Anslagsvis 60.000 personer ble deportert eller drept.
I 1941 kom Estland under tysk okkupasjon da Tyskland angrep Sovjetunionen. Nazistene hadde planer om å kolonisere hele Baltikum ved å deportere store deler av befolkningen og deretter bosette et stort antall etniske tyskere. Tyske navn på byer og gater ble tatt i bruk av okkupanten.
Sovjetiske styrker gjenerobret landet i 1944. Mange estere hadde sluttet seg til de tyske styrkene i kamp mot den røde arme. Sovjetiske myndigheter gikk hardhendt frem mot antatte kollaboratører. Terrorpolitikken ble gjenopptatt med deportasjoner og tvangskollektivisering. Fra Estland foregikk massedeportasjonene 1946-1949 og transportene gikk særlig til Novosibirsk og til Kasakhstan ved Semipalatinsk. Mange av de deporterte var bønder slik at tvangskollektiviseringen skulle være lettere å gjennomføre. Anslagsvis 124.000 ble deportert eller drept etter krigen. De deporterte ble blant annet erstattet av personer fra ulike deler av Sovjetunionen, hovedsakelig russiske arbeidere.
Innlemmingen av Estland i Sovjetunionen ble betraktet som ulovlig av esterne selv og ambassader i Washington D.C. og andre steder fortsatte sin virksomhet med aldrende diplomater. I USAs utenriksdepartement hang landets flagg som om landet eksisterte som selvstendig stat også i Sovjet-tiden. Storbritannia overlot landets gullreserver til Moskva.
Sovjetunionens oppløsning
Under det sovjetiske «tøværet» med glasnost og perestrojka vokste det fram en åpenlys politisk bevegelse for nasjonal selvstendighet. Sovjetunionens sammenbrudd gjorde løsrivelsen mulig. I 1987 var det demonstrasjoner mot utvidelse av fosforittutvinning i landet (i Rakvere-området). Motstanden var motivert delvis av miljøhensyn, delvis av motstand mot den russiske dominansen som fulgte med virksomheten. Det var blant annet planer om å flytte 100,000 arbeidere fra Kola til gruvene i Estland. Denne form for motstand var ukjent i Sovjetunionen. Fra estisk side ble det også argumentert med miljøproblemer knyttet til utvinning av oljeskifer og brenning av denne i varmekraftverkene i Narva, brenningen gir utslipp av svoveldioksid og store mengder aske som lagres i nærheten. Ett av kraftverkene i Narva dekket alene Estlands strømbehov.
I 1988 ble nasjonale symboler som flagg, nasjonalsang og riksvåpen tillatt og dominerende i bybildet. Studentene i Tartu tok initiativet og forlangte at førstesekretær Karl Vaino måtte gå av og at landet måtte få økonomisk selvstyre. De forlangte også at det skulle offentliggjøres lister over deporterte og at verneplikten skulle avtjenes i Estland. I 1988 ble «Folkefronten for gjennomføring av endringer i samfunnet» etablert og den samlet 300.000 personer til en sangfest. Vaino Väljas, en venn av Gorbatsjov, overtok ledelsen og de gjenværende politiske fanger ble løslatt. Det estiske parlamentet (øverste sovjet) vedtok 16. november 1988 en erklæring om landets suverenitet og ba oppfordret til å utarbeide en unionstraktat for Sovjetunionen (noe Gorbatsjov selv foreslo året etter). Samtidig vedtok parlamentet forfatningsendringer om borgerretter. Sovjetunionens øverste sovjet avviste vedtakene som ugyldige. Mot «folkefronten» etablerte etniske russere «interfronter» som ville motvirke selvstendighetsønskene og krav til blant annet språkkunnskaper. Enn-Arno Sillari ble 20. mars 1990 valg til førstesekretær i kommunistpartiet mens Arnold Rüütel ble valg til president, og 30. mars erklærer Estland seg som uavhengig av Sovjetunionen. Uavhengighetserklæringen henviste til fredsavtalen mellom Estland og Den russiske sovjetrepublikk fra 1920. På 50-årsdagen for Molotov-Ribbentrop-pakten i 1989 dannet 2 millioner estere, latviere og litauere enn menneskekjede på 500 km mellom Tallinn og Vilnius. Jordbruket i Estland var tidligere organisert i omkring 600 store gods med føydale trekk. Under sovjetisk styre ble jorbruket drevet innenfor 150 kolkhoser (kollektivbruk) og 160 sovkhoser (statlige jorbruksbedrifter). Omkring 80.000 estere, såkalte kulakker, ble deportert til Sibir i 1949 for å bryte motstanden mot kollektiviseringen av landbruket.
Våren 1991 ble det avholdt folkeavstemning om selvstendighet som endte med klart flertall for løsrivelse fra Sovjetunionen. Kuppforsøket i Sovjetunionen i 1991 avgjorde selvstendighetsdagen til 20. august 1991. Egen valuta, krone, ble innført i 1992 og knyttet til tyske mark. De siste tidligere sovjetiske soldatene forlot Estland 31. august 1994. Løsrivelsen fra Sovjetunionen og Russland gikk relativt lett da Sovjetunionen ble oppløst og Russland var svekket. En ny generasjon ledere var til dels unge ubeskrevne fra Sovjet-tiden og dels fra den estiske diasporaen. For eksempel Jüri Luik var bare 26 år gammel da han ble statsråd, mens Toomas Hendrik Ilves var født i Sverige, vokste opp i USA, og arbeidet blant annet i Canada og Tyskland.
Etter 1991
Estland ble medlem i EU 1. mai 2004. Under folkeavstemningen om EU-medlemskap stemte 67 prosent ja. Det er det fjerde minste EU-landet. Estland ble medlem av NATO 29. mars 2004. I 2010 ble landet medlem av OECD. Euro ble innført som valuta i 2011. Da landet ble del av EU, ble også omfattende EU-regler innført i stort tempo. Fra 2004 opplevde landet en kraftig økonomisk oppgang. Fra 2008 til 2009 ble de baltiske landene rammet av en økonomisk nedgang, i 2009 falt Estlands BNP med 15 % og statsbudsjettets utgifter ble kuttet med 9 % - det var lignende tall for de to andre landene der Latvia gjennomgikk den største krisen. Økonomien tok seg raskt opp igjen.
Politikk og administrasjon
Estland er et konstitusjonelt demokrati med en president valgt av parlamentet for fem år av gangen og et ettkammerparlament. Den utøvende makt ligger hos statsministeren, nominert av presidenten. Regjeringen er oppnevnt av presidenten etter parlamentets godkjenning. Presidentens oppgaver er i hovedsak representative og seremonielle.
Lovgivende makt ligger hos parlamentet (Riigikogu, riksdagen) med 101 representanter. Representantene blir valgt for fire år av gangen.
Administrativ inndeling
Estland er delt inn i 15 fylker (maakonnad, entall – maakond)
Kommunene varierer i størrelse fra Tallinn på 400,000 innbyggere til Ruhnu med 60 innbyggere.
Næringsliv
Etter 1991 har Estland raskt utviklet en velfungerende markedsøkonomi. Hovedårsakene til dette var en stabil valuta, omfattende privatisering og gode forhold for handel og utenlandske investeringer. De siste årene er Estland et av de landene i Øst-Europa som har opplevd sterkest økonomisk vekst, mellom 7 og 11 % fra 2000 til 2007. Eksport bidrar til mer enn 50 % av BNP, hvorav 80 % av Estlands handel er med EU. Estlands utenrikshandel gikk i Sovjet-tiden hovedsakelig til andre sovjet-republikker. Matvarer, møbler og turisme var viktige eksportnæringer etter oppløsningen av Sovjetunionen. Senere ble høyteknologi en viktig industri i landet og regjeringen var tidlig ute med å digitalisere offentlig administrasjon. Verdensbanken rangerte i 2010 landet som det 17. enkleste å drive forretning i, foran Tyskland og Sveits.
Handelen mellom Norge og Estland beløp seg i 2004 til om lag 2 milliarder kroner. I tillegg har norsk næringsliv investert tungt i Estland. Over 300 norske selskaper (for eksempel Glamox, Rimi, Norfolier, Orkla, Schibsted, Statoil, Vardar, Larvik Cell AS, Expert, Selvaag Gruppen, Linstow og polimoon) er i dag etablert i Estland, sammen med flere andre utenlandske bedrifter.
Ved uavhengigheten i 1991 og de påfølgende årene ble en rekke statsselskaper privatisert. Det statlige televirksomheten ble omdannet ved grunnleggelsen av Eesti Telekom AS i 1991, et selskap som innen får år ble delprivatisert til svensk-finske TeliaSonera, og børsnotert. Selskapet tilbyr et bredt spekter av moderne mobil-, internett- og TV-tilbud.
I 2007 var inflasjonen steget til 6,7 %, etter å ha ligget vesentlig lavere fra 1999 til 2006. De viktigste årsakene til inflasjon i Estland var oljeprisen, rask økonomisk vekst og sterkt økende priser i eiendomsmarkedet. Den planlagte innføringen av euro ble utsatt fra 2007 til perioden 2011–13 på grunn av den høye inflasjonen. Bedriftsskatten i Estland ligger på 21 %.
Estland har forekomster av oljeskifer som brennes i varmekraftverkene i Narva. Ett av kraftverkene i Narva dekket alene Estlands strømbehov på 1990-tallet. I Sovjet-tiden var landbruket spesialisert på storfe. Landbrukets andel av sysselsettingen har falt etter frigjøringen fra Sovjetunionen.
Turisme
Det har i de senere årene vært økende interesse for turisme til Estland på grunn av lavt prisnivå, korte avstander innenlands og mange severdigheter. Det er mulig å fly direkte fra Oslo på 75 minutter. Landet er kjent for sine spaopphold.
Det primære reisemålet i Estland er Tallinn som folder seg ut rundt Raekoja-plattformene, det gotiske rådhuset og travle kafeer. Gamlebyen i Tallinn er inkludert på UNESCOs liste over verdens kulturarv, og består av noen av de best bevarte middelalderske kvartalene i Europa. Også øya Kihnu i Rigabukta har siden 2008 vært på UNESCOs liste for mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv.
Om sommeren lokker lange vakre sandstrender og båtturen til øyene, i tillegg til friluftsmuseet Rocca al Mare og den 725 km² store nasjonalparken Lahemaa 50 kilometer øst for hovedstaden.
Massemedia
Etter at Estland ble uavhengig, vokste det raskt frem en rekke aviser og fjernsynsstasjoner under hard konkurranse. Medieindustrien har i tillegg tiltrukket seg en rekke utenlandske aktører. De to største kommersielle fjernsynsstasjonene eies av henholdsvis et norsk og et svensk konsern. Allmennkringkasting er drevet av Eesti Televisioon (ETV) og Eesti Raadio (ER). Utbredelsen av kabel-TV er stor og det er mulig å ta inn finsk, svensk, russisk og latvisk fjernsyn. Blant landets store russiske minoritet, er russisk fjernsyn – produsert og kringkastet fra Russland – ofte hovedkilden til nyheter og informasjon.
Estland har godt utbygd internettdekning, og var tidlig opptatt av mulighetene i teknologien. I juni 2007 brukte 768 000 (65 % av befolkningen) internett, og samme år avholdt landet verdens første elektroniske parlamentsvalg.
Avisene Postimees og Eesti Paevaleht kommer ut daglig, sammen med nærlingslivsavisen Aripaev. SL Ohtuleht er en tabloid kveldsavis, mens Maaleht kommer ut ukentlig. Vesti Dnya er en russiskspråklig avis. I tillegg til allmennkringkasteren ETV er de to største fjernsynsstasjonene TV3 (privat) og Kanal 2 (privat). I Sverige utkommer den estiske ukeavisen Eesti Päevaleht.
Eesti Raadio opererer med fire nettverk inkludert flaggskipet Vikerradio. I tillegg har landet den private musikkbaserte radiokanalen Raadio Elmar og den første private radiostasjonen Kuku Radio. Delfi er en nyhetsportal på internett på både estisk og russisk.
Musikk, dans og drama
Folkesangtradisjonen står sterk i Estland, og er tett knyttet opp mot den estiske identiteten og den nasjonale oppvåkningen i kjølvannet av selvstendigheten. Det finnes en stor kanon sanger, og mange estlenderne regner seg som en syngende folk. Nasjonens viktigste samlingspunkt er den estiske sangfestivalen, som arrangeres hvert femte år, og musikkens rolle for frigjøringen fra Sovjetunionen er dokumentert i den amerikanske dokumentarfilmen The Singing Revolution. Dans har også en svært viktig posisjon, og store dansefestivaler arrangeres jevnlig.
Scenekunst har også en viktig posisjon i estisk kulturliv. Siden 1952 har landet hatt et statlig dukketeater, som siden 2013 bærer navnet NUKU Teater. Teateret ble etter hvert utvidet med et figurteatermuseum, som ble utvidet og renovert i 2017.
Litteratur og skriftkultur
Estlands nasjonalepos Kalevipoeg har samme røtter som det finske Kalevala. Kalevipoeg ble utgitt 1857-61 av Friedrich Reinhold Kreutzwald. Estland holder litteratur svært høyt, noe som gjenspeiles i munnhellet «99 % av estlenderne kan lese og skrive – av disse er 98 % forfattere». Blant de fremst estiske forfatterne fra det 20. århundre regnes Jaan Kross, Jaan Kaplinski, Anton Hansen Tammsaare, Oskar Luts og Viivi Luik, mens forfattere som Andrus Kivirähk og Tõnu Õnnepalu har hatt stor suksess etter Sovjetunionens oppløsning.
Blant de nye forfatterstemmene regnes i særdeleshet finsk-estiske Sofi Oksanen som viktig. Oksanen er født og bosatt i Finland, men er av estisk herkomst, og bøkene hennes har i hovedsak tematikk relatert til Estland. I 2010 ble hun tildelt Nordisk råds litteraturpris for romanen Utrenskning.
Billedkunst, byggekunst og museer
Estland har en rikere kunsthistorie enn landets beskjedne størrelse skulle tilsi. Nybygde og påkostede Kumu kunstmuseum i Tallinn ble i 2008 kåret til Årets museum i Europa av Det europeiske museumsforum. Tallinn har ellers en rekke museer, de fleste ligger innenfor de middelalderske bymurene.
Estlands nasjonalmuseum ligger i landets nest største by, Tartu; der ligger også Estlands litteraturmuseum. Estlands friluftsmuseum, 8 km vest for Tallinn, er en rekonstruert 1700-talls landsby fra Estlandkysten.
Mat og drikke
Estlands nasjonalkjøkken er et bondekjøkken, der mesteparten av kosten baserer seg på svin, fisk, meieriprodukter, poteter og andre vanlige grønnsaker. En av landets gastronomiske spesialiteter er stekt bjørnekjøtt med tilbehør.
Oppføring på UNESCOs lister
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCOs verdensarvliste (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvsteder.
Mesterverker i muntlig og immateriell kulturarv
Oppføringer på UNESCOs liste knyttet til aktivt vern av immateriell kultur (Intangible Cultural Heritage). Årstallet angir når det ble listeført hos UNESCO.
Teotihuacán de Arista
Teotihuacán de Arista er en landsby og administrasjonssentrum i Teotihuacán kommune i den meksikanske delstaten México. Den utgjør en del av Mexico bys storbyområde, ZMVM. Landsbyen hadde 23 325 innbyggere i 2010.
Nikolaus Fiva
Nikolaus Fiva eller Xu Risheng, Zuoheng (født 20. mars 1609 i Fribourg i Sveits, død 1640 i Hangzhou i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Han var tysktalende sveitser. Han reiste ut fra Europa til Kina i april 1635, og ankom Kina i 1638. Hans misjonærvirke var i Nanjing og i Hangzhou.
Cadence Magazine
Cadence Magazine er et amerikansk idealistisk, jazztidsskrift, tilknyttet Cadence Building, (New York). Se Cadence Jazz Records.
277 Elvira
277 Elvira er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Koronis. Den ble oppdaga den 3. mai 1888 av Auguste Charlois fra Observatoire de Nice i Nice. Den er trolig oppkalt etter en skikkelse i Alphonse de Lamartines bøker Méditations poétiques og Harmonies poétiques et religieuses.
Hamar Idrettslag
Hamar Idrettslag er et idrettslag fra Hamar som ble stiftet i 1887 som Hamar Idrætsforening. Idrettslaget har særlig markert seg i bandy og hurtigløp på skøyter, svømming, stuping, fotball, friidrett, roing, skyting, tennis og turn. Hjemmearena for fotball, friidrett og bandy var Hamar stadion frem til denne ble revet i 2011 og erstattet av Vikingskipet og Børstad kunstgress. Et erstatningsanlegg for friirett ble bygget ved Børstad med navnet Hamar idrettspark og ble åpnet i 2015.
Historie
Hamar Idrettslag ble stiftet i 1887 som Hamar Idrætsforening, men ble i sin nåværende form og navn grunnlagt den 19. april 1921 med seks andre foreninger. Disse var Hamar Sportsklubb (grunnlagt 1901, skøyter), Hamar TF (grunnlagt 1896, gymnastikk), Hamar skiklubb (grunnlagt 1891, ski og nordiske grener), Hamar Game Club (grunnlagt 1903, tennis og sykling), Hamar Fotballag (grunnlagt 1912, fotball) og Idrettsforeningen Tor (grunnlagt 1919, friidrett og amatørboksing). Flere grupper ble sammenslått med HIL i 1933, blant andre orientering i 1934, svømming i 1935, håndball i 1949, sportsskyting i 1948, basketball i 1975 og stuping i 1985. Senere kom siden curling og roing inn i idrettslaget.
Bandy
Hamar IL bandy ble stiftet i 1928 og har deltatt i de øverste divisjonene og i norgesmesterskap siden. Klubben har Vikingskipet som sin trening- og konkurransearena, og har om lag 100 aktive spillere i yngres avdeling.
Fotball
Hamar IL fotball spiller i lavere divisjoner, men har ved to anledninger deltatt i landets øverste divisjon. Klubben spiller sine kamper ved Børstad kunstgress.
Friidrett
Hamar IL friidrett har sin trening- og konkurransearena ved Hamar idrettspark. Klubben har hatt flere utøvere som har representert idrettslaget og nasjonen både i nasjonale- og internasjonale- og olympiske mesterskap, blant andre Arild Lenth, Odd Mæhlum, Egil Danielsen og Audun Garshol. Også Bente Amundsen og Hilde Bratvold har utmerket seg på nasjonalt nivå som medlemmer av HIL.
Skøyter
Hamar IL skøyter har vært med siden stiftelsen av klubben og sammen med Hamar IL kunstløp, som er organisert under skøytegruppa, har begge Vikingskipet som sin trening- og konkurransearena. HIL arrangerer skøyteskole i Vikingskipet to ganger i pr. uke i issesongen gjennom et samarbeid mellom de tre skøytegrenene hurtigløp, kunstløp og bandy. Hamar IL har som klubb også arrangert flere internasjonale skøytemesterskap både ved Hamar stadion og Hamar Olympiahall (Vikingskipet). Skøyteløperne Einar Halvorsen, Peter Sinnerud, Michael Staksrud, Hans Engnestangen, Alv Gjestvang, Ivar Eriksen, Ivar Martinsen, Dag Fornæss, Amund Sjøbrend, Ådne Søndrål, Eskil Ervik og Even Wetten har alle representert Hamar Idrettslag.
Svømming og stuping
Hamar IL svømming er klubbens svømmegruppe som har Ankerskogen svømmehall som sin trening- og konkurransearena. Gruppa har ca. 50 aktive medlemmer, hvorav 32 er aktive svømmere. Kursavdelingen har ca. 450 kursdeltagere hvert år.
HIL svømming har fostret flere kjente utøvere, blant annet Irene Dalby, Lasse Hoel, Karoline Brudvik Sanderud og Elin Slaatmo. Jørgen Tadvin svømte for HIL fra 2004 til 2006 og samlet et titalls NM-gull for klubben i den perioden. Også stuperne Jon Grunde Vegard og Kamilla Gamme var medlemmer av klubben.
Tennis
Hamar IL tennis har sin trening- og konkurransearena ved Ankerskogen svømmehall og et anlegg ved siden av Hamar park. Tennisgruppa har hatt flere internasjonale tennisspillere i blant andre Jan Frode Andersen, Jon-Erik Ross og Audun Jensen som medlemmer.
Operasjon Løvsprett
Operasjon Løvsprett er en norsk militærkomedie fra 1962. Filmen er i hovedsak innspilt på Lahaugmoen. Filmen var en publikumssuksess ettersom den solgte 1,6 millioner kinobilletter. Dette innebærer at filmen er norgeshistoriens nest bestselgende film. Filmen fikk også en oppfølger i 1964 som het Operasjon Sjøsprøyt.
Filmen blir omtalt som Norges andre spillefilm i farger, Ivo Caprino sin Musikk på loftet/En dukkedrøm fra 1950 blir ansett som den første norske fargefilmen (Gevacolor) i kinoformatet 35mm. Tempoet i filmen var også høyere enn tidligere, ettersom den hadde 1100 scener (mot vanlig da som var 400).
Handling
En rekke svært forskjellige menn er innkalt til tre ukers repetisjonsøvelse på Haglemoen. Den ene like bemerkelsesverdig som den andre. Vi har den livsglade selgeren Goggen Rask (Rolf Just Nilsen), bilreparatøren Bottolph Johansen (Arve Opsahl) som går under navnet Drømmeren, og skipsrederen Rieber-Larsen jr. (Odd Borg). En uregjerlig gjeng som major Kampstrup (Tore Foss) har vanskelig for å holde orden på – og beholde i leiren idet de melder seg syke og vil bli tatt hånd om av sykepleierne Bitten (Anita Thallaug) og Florence (Sølvi Wang). De gjør sitt beste og kommer gjennom den store feltmanøveren, etter utallige forviklinger og komiske situasjoner.
Filmen ble utgitt på DVD 11. februar 2004.
Thomas Bruce av Carrick
Thomas Bruce (født ca. 1284, henrettet 9. februar 1307) var sønn av Robert Bruce, jarl av Carrick og Marjorie av Carrick, 3. grevinne av Carrick, og yngre bror av Robert I av Skottland.
Sammen med broren Alexander Bruce var han en av Robert Is viktigste støttespillere både før og etter kroningen i 1306. Det var et kraftig tilbakeslag for kongen da de to brødrene ble tatt til fange i Galloway og henrettet på ordre fra Edvard I av England.
Walhalla
Walhalla er et marmortempel ved Donau ved landsbyen (Markt) Donaustauf i landkretsen Regensburg i Bayern. Walhalla ble bygget av kong Ludwig I av Bayern mellom 1816 og 1842 etter forbilde av Parthenon i Athen. Arkitekten var Leo von Klenze.
Tempelet er oppkalt etter Valhall, de falnes bolig. I Walhalla æres betydningsfulle tyske borgere og også andre som har vært av betydning for Tysklands eller andre av de tysktalende folkenes historie med byster eller minnetavler.
Walhalla tilhører og drives av forbundsstaten Bayern.
Historie
Da Walhalla ble åpnet 18. oktober 1842, på årsdagen for folkeslaget ved Leipzig, var allerede 160 personer representert (96 byster og 64 minnetavler). Kongen åpnet Walhalla med følgende ord:
Ellery Clark
Ellery Harding Clark (født 13. mars 1874 i East Roxbury Massachusetts, død 27. juli 1949) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1896 i Athen og 1904 i St. Louis.
Clark ble olympisk mester to ganger 1896 i Athen under de første olympiske lekene i moderne tid. Han vant både høyde- og lengdehopp. I lengdehoppkonkurransen vant han med et hopp på 6,35 og i høyde klarte han 1,81. Han er den eneste utøveren som er olympisk mester i både høyde- og lengdehopp. Han deltok også i kulestøt men han kom ikke blant de fire beste av de sju som deltok i kulekonkurransen. Han deltok i tikamp under Sommer-OL 1904 i St. Louis men han fullførte ikke.
American Airlines
American Airlines er verdens største flyselskap målt i antall passasjerer, og det nest største målt i omsetning. Selskapet har hovedkvarter i Fort Worth i Texas, og flyr rutetrafikk over hele USA, samt flygninger til Latin-Amerika, Vest-Europa og Japan. Siden 1982 har American Airlines vært et datterselskap av AMR Corporation.
De viktigste flyplassene til American er Dallas/Fort Worth, Chicago O'Hare, San Juan og Miami. Etter at American kjøpte Trans World Airlines har også Saint Louis blitt en hovedflyplass. Andre flyplasser med flere ruter er La Guardia og Kennedy i New York, Boston og Los Angeles. I tillegg til ruter drevet av American finnes datterselskapet American Eagle som flyr på mindre, regionale ruter.
American Airlines har dags dato ca. 6 700 daglige avganger til 350 destinasjoner i 50 forskjellige land.
Flåte
Flyflåten til American er i stor grad preget av Airbus A321 og Boeing 737-800. Det er også mange Airbus A319, Airbus A320 og Boeing 757 maskiner på kort- og mellomdistanserutene. Langdistanseflåten består av Boeing 767, Boeing 777, Airbus A330 og Boeing 787-maskiner.
Ulykker
Som verdens største selskap har American hatt sine ulykker. Blant de mest alvorlige er:
Santiago Bernabéu
Santiago Bernabéu kan referere til
Waldemar Legień
Waldemar Legień (født 28. august 1963 i Bytom i Polen) er en av verdens mest meritterte judoutøvere. Norgesaktuell med treningssamling i regi av Norges Judoforbund våren 2006.
Legień er bosatt i Frankrike og til daglig har han sitt virke som trener i en av de beste franske klubbene «Racing Club de Paris».
Smithsonian American Art Museum
Smithsonian American Art Museum er et museum i Washington, DC med en stor samling av amerikansk kunst.
Det er en del av Smithsonian Institution, og har en variert samling av amerikansk kunst fra forskjellige perioder og regioner. Blant betydningsfulle kunstnere representert er Georgia O'Keeffe, John Singer Sargent, Albert Bierstadt, Edmonia Lewis, Thomas Moran, Edward Hopper og Winslow Homer.
Museet åpnet for offentligheten i 1968. Opprinnelig bar det navnet National Museum of American Art, men det ble endret i oktober 2000. Det holder til i samme bygning som huser National Portrait Gallery.
Asialekene 1958
Asialekene 1958 var de tredje Asialekene, de ble arrangert i Tokyo i Japan i perioden 24. mai til 1. juni 1958. Det var 1 820 utøvere fra 20 nasjoner som deltok i fjorten sporter. Japan ble beste nasjon med 67 gullmedaljer foran Filippinene med ni.
Kongeriket Irak
Kongeriket Irak (arabisk: المملكة العراق) ble erklært et selvstendig kongedømme da det britiske mandatet over Mesopotamia endte i 1932. Det hasjimittiske monarkiet i Irak ble innledet med kroningen av Faisal I i 1921 og endte i 1958 da kong Faisal II ble styrtet og henrettet i et blodig kupp ledet av brigaderen Abd al-Karim Qasim.
Den Anglo-Irakiske traktaten av 1930
Irak ble erklært selvstendig i 1932 og var dermed det første mandatet under Versaillestraktaten som fikk innvilget selvstendighet. Ifølge den anglo-irakiske traktaten av 1930 fikk britene beholde to militærflyplasser i landet. Videre fremgikk det i traktaten at britene skulle ha rett til fri bruk av havner, elver, jernbaner og flybaser for militære formål. Den irakiske regjeringen kunne dessuten ikke foreta seg noe utenrikspolitisk som ikke var godkjent av Storbritannia.
Hasjimitt-kongedømmet
Etter Faisal Is død i 1933, regjerte Ghazi I til 1939 da han ble drept i en bilulykke. Arabiske nasjonalister, ledet av offiserklikken "de syvs sirkel", presset da på og krevde at britene skulle forlate Irak, men kravene ble ignorert av Storbritannia.
Den britisk-irakiske krigen og britisk okkupasjon
I 1941 ble statsminister Nuri as-Said og prinsregenten Abd al-Ilah styrtet og Rashid Ali al-Gaylani ble statsminister. Al-Gaylani styrtet ikke monarkiet, men valgte en mer føyelig regent, og forsøkte å begrense britiske rettigheter etter avtalen fra 1930.
30. april forskanset en irakisk militærstyrke seg på en høyde sør for den britiske flybasen ved Habbaniya. En irakisk utsending ble sendt til flybasen med krav om at ingen av luft- eller bakkestyrkene på basen skulle bevege seg utenfor området. Britene nektet å godta kravet og krevde i stedet at de irakiske styrkene skulle forlate området umiddelbart. Etter at tidsfristene for flere ultimatum gitt tidlig den 2. mai utløp, begynte britiske styrker kl 0500 å bombe de irakiske styrkene som truet basen.
Stridigheter om tiltak mot al-Gaylani-regimet i det britiske Foreign Office
Nyhetene om begivenhetene som utspilte seg i Irak nådde London med jevne mellomrom. Det oppsto tidlig en dyp splittelse i Foreign Office (det britiske utenriksdepartementet) om hvordan de skulle håndtere den aggressive og anti-britiske nasjonalismen i Irak. Beleiringen av al-Habaniyya flyplassen tilspisset situasjonen til et punkt der en drastisk løsning møtte gjennomføres.
På den andre siden var Churchill av oppfatningen at en rask mobilisering av en invasjonsstyrke var nødvendig for å velte Rashid al-Gaylanis regime. Churchills argumenter gikk ut på at Storbritannia ikke kunne risikere at Irak ville havne på aksemaktene side, siden de dermed ville risikere å måtte kjempe en tofrontskrig i Midtøsten. Britene hadde dessuten i lang tid planlagt å fjerne det Vichy-kontrollerte regimet i Syria, noe som ville blitt problematisk med et fiendtlig Irak ved Syrias østgrense. I tillegg ville britene risikere å miste tilgangen til Iraks olje, som den britiske marinen var avhengig av.
Kamphandlingene varte fra 2. til 31. mai. Britene fortsatte sin okkupasjon av Irak frem til 26. oktober 1947.
Britiske militæroperasjoner med Irak som utgangspunkt
I tiden etter kamphandlingene i Irak var slutt 31. mai 1941, fulgte en rekke store begivenheter. 8. juni invaderte britene Syria sammen med deres australske og indiske allierte og etablerte kontroll over landet. Den 22. juni innledet Tyskland invasjonen av Sovjetunionen. Britene begynte dermed å etablere en viktig forsyningskanal til Sovjetunionen over Kaukasus. Et stor potensielt problem meldte seg da sjahen av Iran, Rezah Pahlavi, ifølge britene begynte å vise sympatier for Nazi-Tyskland. Resultatet var at Storbritannia og Sovjetunionen sammen invaderte Iran den 25. august 1941 og avsatte Rezah Pahlavi. Deretter ble han erstattet med hans sønn Muhammad Pahlavi og Storbritannia fortsatte å sende sine forsyninger uhemmet til Sovjetunionen over Kaukasus.
Republikken blir proklamert
Hasjimitt-kongedømmet varte til 1958, da det ble styrtet i et kupp ledet av den irakiske arme, kjent som 14. juli-revolusjonen. Kong Faisal II og andre medlemmer av den kongelige familie ble henrettet. Kuppet brakte Abd al-Karim Qasim til makten. Han trakk landet ut av Bagdad-pakten og etablerte tette forbindelser med Sovjetunionen.
Nasjonalparksenter
Norge har 14 nasjonalparksentra, og alle ligger på fastlandet. Men ved Svalbardmuseet, samlokalisert med UNIS, er det en informasjons- og opplevelsestjeneste knyttet til Svalbards nasjonalparker, som tjener liknende nytte.
Planene om nasjonalparksentre ble tatt opp første gang i Stortingsmelding nr. 62 (1991–92) Ny landsplan for nasjonalparker og andre større verneområder i Norge. Meldingen framhevde informasjon som et sentraltsatsingsområde: "....en bør ta sikte på å dekke opp alle de viktigste nasjonalparkene enten med egne sentra eller gjennom regionale sentra der det gis informasjon om flere nasjonalparker".
I 1995 ble 13 nasjonalparksentra vedtatt, knyttet til landets tretten eksisterende og framtidige nasjonalparker. Senere er det kommet til et senter – Hardangervidda Nasjonalparksenter i Tinn kommune i Telemark.
278 Paulina
278 Paulina er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 16. mai 1888 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Bakgrunnen for navnet er ikke kjent.
Thomas Bruce, 7. jarl av Elgin
Thomas Bruce, 7. jarl av Elgin og 11. jarl av Kincardine (20. juli 1766 – 14. november 1841) var en skotsk-britisk adelsmann, soldat, politiker og diplomat, i dag mest kjent for at han tok Parthenonskulpturene fra det antikke tempelet Parthenon i Athen. Disse kalles ofte «Elgin-marmorene» etter ham og står i dag i British Museum. Hans profesjonelle liv var preget av hans tid som britisk ambassadør i Istanbul i det osmanske rike.
Liv og virke
Elgin var ambassadør til det osmanske riket mellom 1799 og 1803. Han var svært interessert i klassiske oldsaker, og reagerte sterkt på at tyrkerne lot monumenter forfalle. Bruce gjorde flere forespørsler til myndighetspersoner i den britiske regjeringen for å få ansatt kunstnere til å tegne og ta avstøpninger av de antikke skulpturene i Athen. Da de britiske myndighetene avslo hans forespørsel, besluttet Elgin å gjøre det likevel for egen kostnad. Under ledelse av italieneren Giovani Lusieri ble arbeidet utført. I tillegg besluttet han å ta med seg kunstverker hjem. Hans formelle motiv med å flytte dem var for å bevare de uerstattelige kunstskattene, men med datidens metoder førte nedtagelsen fra Parthenon til betydelig skade på skulpturene. Også i sin samtid ble han kritisert for sin fremgangsmåte. Han brukte store summer på å frakte skulpturene til England, og fikk aldri tilbake noe av dette.
Han ble rammet av flere tragiske omstendigheter under og etter sitt opphold i Det nære østen. Under en epidemi, som han beskrev som pest, mistet han nesen. Årsaken var han fikk en alvorlig hudsykdom som spiste opp mye av hans ansikt og nesen, men han hadde også syfilis, astma og reumatisme. Hvilken sykdom som bidro mest er et åpent spørsmål.
Microtia elva
Microtia elva er en sommerfugl som tilhører underfamilien Nymphalinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Utseende
En liten og smalvinget sommerfugl, vingene er mønstret i svart og oransje.
Utbredelse
Arten er utbredt fra det sørligste USA gjennom Mellom-Amerika til Venezuela.
Leif Enger
Leif Enger (født 5. september 1900 i Kristiania, død 11. november 1977 i Oslo) var en norsk skuespiller.
Enger medvirket i en rekke innspillinger for Radioteatret. Han var også en flittig brukt filmskuespiller, og medvirket i over 20 produksjoner. Blant de mest kjente filmene er Operasjon Løvsprett, Sult og Englandsfarere.
279 Thule
279 Thule er en asteroide i det ytre av hovedbeltet. Den ble oppdaga den 25. oktober 1888 av Johann Palisa fra Universitäts-Sternwarte Wien i Wien. Den er oppkalt etter det legendariske landet Thule, ofte identifisert med Skandinavia.
Marius Irgens
Marius August Stähr Irgens (født 7. juni 1970) er førsteamanuensis ved Institutt for matematiske fag ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet og tidligere svømmer som representerte Torungen SK.
Han tok doktorgraden i matematikk ved University of Michigan i 2002 med en avhandling med tittelen «Properties of Square Integrable Holomorphic Functions». Han ble ansatt som førsteamanuensis i matematikk, fysikk og IT ved NTNU i 2005.
Svømming
Irgens tok to norgesmesterskapsmedaljer i svømming, en i kortbane og en i langbane. I NM i svømming langbane 1989 tok han sølv bak, IL Varg på 400 meter individuell medley. Året etter tok han bronse i NM i svømming kortbane 1990 på 100 meter bryst.
Oskar Bodøgaard
Oscar K. Bodøgaard (født 21. juli 1923 på Bodøgård, død 22. november 2011 ) var en norsk billedkunstner. Han var utdannet ved Kunstakademiet i København og har vært elev hos Per Krohg ved Kunstakademiet i Oslo. Han har hatt mange utstillinger i Norden og Europa. Blant annet har han deltatt på Høstutstillingen flere ganger. I bildene sine var Bodøgaard mer opptatt av mørketidens lys enn sommerlyset, og maleriene er fylt med uttrykk hentet fra nordnorsk natur. Arbeidene hans er kjøpt inn av Nasjonalgalleriet, Riksgalleriet, Norsk kulturråd og Nordnorsk Kunstmuseum. Utsmykningsarbeider kan sees på Nordland Sentralsykehus, Borge kirke i Lofoten og Vestvågøy rådhus. Han mottok Nordland fylkes kulturpris i 1996.
Bodøgaards maleri «Mørk dag» fra 1977 ble innkjøpt av daværende Riksgalleriet, og er siden blitt en del av Nasjonalmuseet s billedkunstsamling.
Carlsbergfondet
Carlsbergfondet er grunnlagt av brygger J.C. Jacobsen i 1876 og eier 51% av Carlsberg.
Aktivum
Carlsbergfondet var fra sin begynnelse ansvarlig for driften av Carlsberg Laboratorium såvel som Frederiksborg Slot. Sidenble Ny Carlsbergfondet opprettet (og herunder Ny Carlsberg Glyptotek) samt Tuborgfondet.
Carlsbergfondet av i dag
Fondet driver i dag sitt arbeide gjennom følgende avdelinger:
Carlsbergfondet disponerer over J. C. Jacobsens opprinnelige bolig på bryggeriområdet i Valby. Eiendommen benevnes Carlsberg Akademi og består av såvel konferansefasiliteter på ca. 400 kvm såvel som en forskerbolig i andre etasje på ca. 200 kvm.
Carlsbergfondet gir årlig ut en bok med en artikkelsamling som relaterer seg til det foregående års arbeid.
Søre Øyane
Søre Øyane er et tettsted og en samling øyer i Bjørnafjorden kommune mot Bjørnafjorden i Vestland. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Søre Øyane består hovedsakelig av øyene Lepsøy, Sundøy, Bruarøy og Røtinga.
På Lepsøy ligger Lepsøy Gartneri og privatskolen Kongshaug Musikkgymnas.
På Sundøy ligger kunstgalleriet Vedholmen Galleri og barneskolen, Søre Øyane Barneskule. Ungdomselever går på den nærmeste ungdomsskolen som ligger på Nore Neset.
På Bruarøy er det bedhus og lokalbutikken Vedholmen Landhandel med marina og drivstoff. Butikken ligger skjermet til fra Bjørnafjorden og er populært stoppested for båtturister om sommeren.
På Røtinga ligger et hvitfiskmottak, Inka AS, som tar imot fisk fra sjarkfiskere og mindre fiskebåter. Barnehagen, Søre Øyane Grendalag Naturbarnehage, ligg også på Røtinga.
Røtinga er planlagt som nordlig landføring for bru over Bjørnafjorden i prosjektet Ferjefri E39 med tunnel under de andre øyene.
Frankere
Samtidige definisjoner av frankernes etnisitet varierer ved tidsepoke og synsvinkel. Ordet «frankisk» opphørte raskt å ha en eksklusiv etnisk betydning. Innenfor Frankerriket i seg synes det som om enhver nord for Loire ble betraktet som en «franker» i løpet av midten av 600-tallet. «Romere» var i all vesentlighet de som bodde i Aquitaine. I middelalderen ble betegnelsen franker benyttet i øst som et synonym for vesteuropeere generelt, da det var frankere som var herskere for det meste av det sentrale Vest-Europa. Frankere i øst beholdt sitt germanske språk og ble en del av tyskere, nederlendere, flamlendere, og luxembourgere. De frankiske språkene, som ble kalt for frankisch på nederlandsk og fränkisch på tysk, hadde i det miste delvis opprinnelse i gammelfrankisk språk som de historiske frankerne snakket. I dag gjenstår navnet på Frankrike, tysk Frankreich, nederlandsk Frankrijk, som «frankernes rike».
Etymologi
Etnonymet «franker» har blitt forsøkt sporet tilbake til det germanske ordet for kastespyd (angelsaksisk franca, norrønt frakka). (Det finnes andre stammenavn som er avledet av våpenbetegnelser, som sakser.) Andre har forsøkt å knytte navnet til ordet for «dristig», «rasende» (jf. norrønt frakkr, angelsaksisk frǣc, middelnederlandsk vrac). Etymologien er fremdeles uavklart. Betydningen «fri» (som i «fri og frank») oppsto senere, etter erobringen av Gallia; da var det hovedsakelig frankere som hadde status som frie menn.
Mytologisk opprinnelse
Som mange andre germanske folk utviklet frankerne en mytologisk opphavsfortelling som knyttet dem selv til antikkens folk. Frankerne så seg selv som etterkommere av sugambrere (sicambri) og trojanere. Et anonymt verk fra 727 med tittelen Liber historiae Francorum hevdet at 12 000 trojanere etter Trojas fall (som dagens historikere har datert til sen bronsealder) dro til elven Tanais (Don) og bosatte seg i Pannonia i nærheten av Maeotis (i dag Azovhavet), der de skal ha grunnlagt byen «Sicambria». Etter bare to generasjoner skal de på slutten av 300-tallet ha nådd Rhinen. En tidligere variant av denne fortellingen finnes i Fredegars krønike, som også omtaler en tidlig konge ved navn «Francio».
De tidligste beretningene om frankerne
Den tidligste frankiske historie er nokså uklar. Vår hovedkilde, den gallo-romerske krønike-forfatteren Gregor av Tours, som skrev Historia Francorum («frankernes historie») som dekker perioden frem til 594, siterer fra andre tapte kilder som Sulpicius Alexander og Frigeridus og støtter seg på Gregors personlige kontakt med mange frankiske stormenn. I tillegg til Gregors bok finnes det noen tidligere romerske kilder som Ammianus og Sidonius Apollinaris.
Gregor slår fast at frankerne opprinnelig holdt til i Pannonia, og at de senere slo seg ned ved breddene av Rhinen. Andre tidlige kilder forteller at frankerne i førhistorisk tid migrerte fra munningen av Donau ved Svartehavet til Rhinen, der de (rundt år 11 f.Kr.) tok navnet frankere til ære for høvdingen Francio. Før dette kalte de seg sugambere. Sugamberne skal ha vært en gren av kimmerierne eller skyterne. Svært mange europeiske nasjoner knytter sin opphavsmyte til disse folkeslagene.
En region nordøst i dagens Nederland, nord for datidens romerske grense, bærer navnet Salland, som muligens skriver seg fra de saliske frakerne.
Rundt 250 dro en gruppe frankere fordel av et svekket Romerrike og trengte seg så langt som Tarragona i dagens Spania. De herjet i området i om lag ti år før de ble jaget ut igjen av romerne. Rundt førti år senere hadde frankerne Schelde-regionen under kontroll og hadde innflytelse over Den engelske kanal. Romerske styrker pasifiserte regionen, men utviste ikke frankerne.
Grunnleggelsen av det frankiske kongedømme
Keiseren Julianus oppdaget i 355–358 at ferdselen på Rhinen igjen var under kontroll av frankerne og igjen ble de pasifisert. Roma gav en betydelig del av Gallia Belgica til frankerne, som ble gjort til foederati i romerriket.
Fra basen i nordvest la frankerne gradvis under seg mesteparten av det romerske Gallia nord for Loire-dalen og øst for vestgoternes Aquitania. I begynnelsen hjalp de til med å forsvare Vestromerrikets grenser, for eksempel da hovedsakelig østgermanske invaderende stammer krysset Rhinen i 406.
Delvis takket være alliansen med frankerne beholdt romerne kontrollen i regionen rundt Paris fram til 486, ti år etter at Vestromerrikets hovedstad Ravenna var falt.
Merovingerne
Styrene til de tidlige frankiske høvdingene Faramund (rundt 419 til 427) og Klodio (rundt 427 til 447) ser ut til å bunne mer i myter enn i fakta, og deres forhold til merovinger-dynastiet forblir usikkert.
I 451 tilkalte Aetius sine germanske allierte på romersk jord for å hjelpe til med å stanse hunernes invasjon. De saliske frankerne svarte på Romas bønn om hjelp, mens ripuarierne kjempet på begge sider, da noen av dem bodde utenfor Romerriket. Gregorius kilder identifiserer Merovek som kongen av frankerne og muligens en sønn av Klodio. Merovek ble etterfulgt av Kilderik I. Hans grav ble funnet i 1653 og inneholdt en ring som identifiserte ham som kongen av frankerne. Merovek er kanskje opphavet til navnet merovingerne
Klodvig I
Kilderiks sønn Klodvig startet en kampanje med å konsolidere de forskjellige frankiske kongedømmene i Gallia og Rhinland, noe som inkluderte beseiringen av Syagrius i 486. Denne seieren gjorde slutt på romersk kontroll i Paris-regionen. I slaget ved Vouillé i 507 beseiret Klodvig med hjelp av burgundere vestgoterne og ekspanderte sitt kongedømme østover ned til Pyreneene.
Etter Klodvig
Stabilitet var derimot ikke fremtredende i dagliglivet i merovingernes epoke. Mens spredte voldeligheter eksisterte i en viss grad sent i romernes tid, førte innføringen av den germanske praksisen med blodhevn som personlig rettferdighet til en oppfattelse av økt lovløshet. Forstyrrelser i handelen skjedde rett som det var, og bylivet ble stadig vanskeligere. Dette førte til et stadig mer lokalt orientert og fragmentert samfunn basert på selvforsynte herregårder. Lese- og skriveferdighetene forsvant i praksis utenfor kirkene og klostrene.
Merovingerhøvdingene beholdt den germanske praksisen med å dele sitt land blant sine sønner. Territorier ble ofte delt, samlet og delt igjen, og under maktkampen kom det ofte til mord og krigføring mellom de ledende familiene. Klodvig drev vestgoterne ut av Gallia, men hans fire sønner delte riket mellom seg da han døde i 511 og i de neste to århundrene delte hans etterkommere kongetittelen.