cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Marinestasjon København
Bygninger på Frederiksholm
Orlogsverftets verksteder: De fleste andre bygningene på Frederiksholm, for eksempel de store verksteds- og depotbygningene som nå inneholder Kunstakademiets Arkitektskole, tilhørte Orlogsværftet. Det gjelder også den store kjelesmien, tegnet av C.T. Andersen, hvor man bygget og vedlikeholdt dampkjeler, den gang skipene fortsatt seilte med damp. I den ene enden av smien var verftets elektrisitetsverk. I 2009 startet man en restaurering og nyinnredning av kjelesmien, som er fredet.
Paramount Airways
Selskapet mistet sin lisens etter en diskusjon med leasingselskapet GE Capital Aviation Services om betaling av leie for flyene. I diskusjonene ble det ikke oppnådd enighet og Paramount Airways ble satt på bakken.
Marinestasjon København
Bygninger på Frederiksholm
Den såkalte Meldahls Smedje (smie) er fra 1860 og ligger på nordsiden av Danneskiold-Samsøes Allé. Bygningen, som nå brukes av Arkitektskolen, er tegnet av Ferdinand Meldahl og er en av de mest elegante og enkle, bruksbestemte bygninger på Holmen. Bygningen ble fredet i 1992.
Overfor Meldahls Smedje ligger den tidligere kleinsmien og det nye maskinverkstedet, oppført 1918-19 ved Olaf Schmidth og Christiani & Nielsen. Bygningen huser nå Kunstakademiets Arkitektskoles Bibliotek, som flyttet hit i 1998–99. Her på Frederiksholm hadde direktøren for Orlogsværftet sine kontorer i Nordre kontorbygning, som også benyttes av Arkitektskolen. Da Orlogsværftet i 1918 ble flyttet til Frederiksholm og Dokøen, ble det samtidig gjort til et sivilt verft med egen direktør. I 1970 opphørte Orlogsværftet med å virke som nybyggingsverft, og samtidig kom verftet tilbake under Søværnets kontroll. Orlogsværftet ble et rent reparasjonsverft og ble underlagt Søværnets Materielkommando. Nybygginger ble utført på sivile skipsverft rundt omkring i Danmark, og i 1991 ble verftet helt lukket.
I det nordøstlige hjørne av Frederiksholm, i andre av Orlogsværftets gamle verksteds- og kontorbygninger, ligger en rekke undervisningsinstitusjoner m.m. Mellom Leo Mathisensvej og Eik Skaløes Plads, som begge er oppkalt etter kjente musikere, ligger i dag Rytmisk Musikkonservatorium. På Per Knutzonsvej, oppkalt etter teatermannen Per Knutzon, ligger Statens Teaterskole, og på Theodor Christensens Plads, oppkalt etter filminstruktøren, ligger Den Danske Filmskole.
Anlegg på Dokøen
Dokken og pumpestasjonen til denne ble tegnet av den britiske ingeniøren Alfred Giles og er fra 1858.
Bygninger og anlegg på Nyholm
Nyholm er altså den eldste delen av Holmen og inneholder i dag Marinestasjon København. Nyholm er derfor prinsipielt lukket område. Det er imidlertid åpent for offentligheten mellom soloppgang (tidligst kl. 08.00) og solnedgang. Det svarer til de offisielle flaggtider, og flaggtidene – og dermed lukketid for Nyholm – varskus med et enkelt skudd fra saluttkanonene på batteriet Sixtus. Utenom disse åpningstidene kreves adgangskort til området. «Georg Stage»: Ved Bradbænken ligger skoleskipet «Georg Stage» når det ikke er til sjøs. Skipet har tidligere ligget i graven mellom Nyholm og Frederiksholm og før det i Takkeloftsgraven mellom Frederiksholm og Dokøen. «Georg Stage» er en tremastet fullrigger fra 1934. Skipet er verdens minste seilende fullrigger. Om bord utdannes vordende sjøfolk i praktisk sjømannskap.
Eskadrebygninger og verksteder: Til venstre, når man kommer over broen fra Frederiksholm, ligger et par kontorbygninger som tidligere huset torpedobåt- og ubåteskadrenes kontorer langs P. Løwenørnsvej. Bak kontorbygningene lå det store torpedoverkstedet. Også Søværnets Dykkerskole holdt til og holder fortsatt til i bygninger i dette område. Ut mot havnen var det tidligere anløpsbroer for torpedobåter og undervannsbåter, men disse er nå vekk.
Søværnets Officersskole: På hjørnet av H.C. Sneedorfs Allé og Bradbænken ligger en nyere, gul mustensbygning. Det er Søværnets Officersskole, bygget i 1938 etter tegninger av Jens Klok, og her utdannes marinens offiserer fremdeles. Bygningen er den første, som direkte ble bygget til utdannelse av sjøoffiserer. Tidligere hadde Officersskolen, Kadetskolen, og hva skolen tidligere het, holdt til, der det tilfeldigvis var plass, senest før den nåværende bygning i en bygning i Gernersgade i Nyboder, som opprinnelig var oppført som pikeskole. Foran offiserskolen ligger et av ankrene fra panserfregatten «Peder Skram».
Marsmarken: Overfor offiserskolen ligger en stor gressplen. Her lå opprinnelig noen av Nyholms byggebeddinger. Da de ble fjernet, ble det anlagt en gressplen, men under andre verdenskrig la tyskerne grus og sten på området, som senere ble brukt som ekserserplass. Nå er gressplenen tilbake på området, som i dagligtale ble kalt Marsmarken blant flåtens folk. I dag er det anlagt idrettsplass med løpebane m.m. på Marsmarken.
Bradbænken: Bradbænken betraktes som Holmens «fineste» kai. Her lå fregattene «Peder Skram» og «Herluf Trolle» når de var i havn. En bradbænk er et skrånende område ned mot vannet, hvor skipene kan kjølhales og master monteres, og selv om det er mange år siden det ble kjølhalet skip her, er navnet bevart. På Bradbænken ligger ubåten «Sælen» som har blitt åpnet som museum. Rett ved ligger også museumsskipet «P547 Sehested» og skoleskipet «Georg Stage».
Planbygningen: I den andre enden av Marsmarken finnes en stor, lav, gul bygning. Det er Planbygningen fra 1764. På stedet lå tidligere det såkalte Chabelonhus, hvor man tegnet og skar ut de spantene som skulle brukes til skipene. Dette var imidlertid meget falleferdig og ble revet ned, og Planbygningen ble oppført i stedet med samme formål. I bygningen var det plass til alle spantene fra to orlogsskip samtidig. Senere har Planbygningen blitt benyttet som kulldepot, ekserserhus og skytebane. Planbygningen ble oppført etter Philip de Langes tegninger i 1763–1764. Takkonstruksjonen ble endret i 1913–1914. Mastekranen: Planbygningen er sammenbygget med Mastekranen. Mange kaller den Christan IVs mastekran, men dette er ikke korrekt. Christian IV lot mange bygninger bygge i København, men han hadde ikke noe med mastekranen eller Holmen forøvrig å gjøre. Christian IV døde i 1648 og Holmen ble som tidligere nevnt først grunnlagt i 1680. Mastekranen er først bygget i 1749, altså mere enn 100 år etter Christian IVs død.
Kranen er bygget helt av tre og muren rundt er kun et skall som beskytter treverket mot vær og vind. Hvis man ser opp på utleggeren, kan man se at den tilsynelatende er surret sammen med tjæret tauverk. Og slik var det også tidligere for dels å gjøre kranen mer elastisk og for å unngå at jernboltene skulle svekke treverket. I dag er den imidlertid forsterket med stålbolter under surringene. Fra kranens topp heiste man om dagen et flagg, om natten en rød lanterne, når det var stormvarsel, og kranen ble derfor kalt «messedrengenes skræk». Kranen tilhørte matroskorpset og ble brukt til montering av master m.m. På Christiansholm sto en tilsvarende kran, som ble benyttet av artilleriet. Denne kranen ble imidlertid revet ned allerede i 1867. Mastekranens arkitekt er igjen Philip de Lange.
Nyholms Hovedvagt: Ved siden av mastekranen ligger en forholdsvis liten bygning med et karakteristisk tårn med et ur og en krone. Dette er Nyholms opprinnelige Hovedvagt fra 1744, i mange år bare kalt Under Kronen i dagligtale. Også Hovedvagten er tegnet av Philip de Lange, og noen vil kanskje kunne gjenkjenne tårnet fra to andre danske offentlige bygninger, nemlig den gamle banegården i Korsør og et tilsvarende om enn høyere tårn på Christiansborg. Bygningen var som navnet antyder opprinnelig vaktbygning, senere ble det gjort om til kontorer for sjefen for Flådestationen, senere Marinestationen, og hans stab.
Elefanten: Ved Elefanten ligger Danmarks siste fregatt, «Peder Skram», som museumsskip. Det var «Peder Skram» som avfyrte hovsa missilet (et missil som ble avfyrt ved en feil). Museet drives av frivillig arbeidskraft og man har bare mulighet for å holde åpent i skolenes ferier. Fra Elefanten gikk det tidligere en ferge, «Hønen,» til Toldboden, som fraktet Holmens personale frem og tilbake. En annen ferge gikk fra Toldboden til Dokøen for de som arbeidet på Holmens sydlige del.
Sixtus og Rigets flag: Bak Elefanten og rundt de bygningene hvor Marinekaserne København holder til, ligger et vollanlegg, hvor det står noen gamle kanoner. Det er Batteriet Sixtus. Herfra avfyres de offisielle saluttene i forbindelse med statsbesøk, kommandoheisning i kongeskipet «Dannebrog» og andre offisielle anledninger. Det er imidlertid ikke de gamle kanonene som blir brukt til formålet, men noen nyere 87 mm saluttkanoner, som er stilt opp på batteriet. Enkelte mennesker oppfatter saluttskyting som noe negativt og krigersk, og mener at det virker truende i stedet for festlig, men salutt er et symbol på fredelige hensikter. Når orlogsskip møttes til sjøs, skjøt de sine kanoner tomme for å vise at de ikke ville slåss, og på denne måten oppsto salutten altså som et symbol på fred.
Flaggstangen i den vestlige enden av Sixtus batteriet bærer Rigets Flag, altså Danmarks offisielle suverenitetsflagg, som har vaiet her siden 1788. Tidligere vaiet flagget fra Kastellet og enda tidligere fra Kronborg. Flagget følger ikke reglene i det alminnelige flaggreglement. Det settes f.eks. kun på halv stang langfredag samt ved kongens eller dronningens død. Utover dette kan kongehuset bestemme at flaget skal settes på halv, hvilket senest skjedde, da Christian X i 1941 beordret flagget på halv, da Danmark ble tvunget til å utlevere 6 torpedobåter til tyskerne.
Følges vollen videre rundt, sees en minnesten i form av en knekket mast. Det er minnestenen over kaptein Schrødersee. Under slaget på Reden i 1801 ledet kronprinsen, den senere Frederik VI, slaget fra Sixtus. Det kom melding om at kaptein Thurah på blokkskipet «Indfødsretten» var falt. Schrødersee, som forøvrig var sykemeldt og meget avkreftet, men som allikevel var til stede på Sixtus, meldte seg frivillig til å overta kommandoen, men i samme øyeblikk som han gikk ombord i «Indfødsretten», ble han drept av en kanonkule.
Marinekasernen: Marinekasernen ligger rett innenfor Sixtus vollanlegg og utgjør et trefløyet bygningskompleks. Bygningene stammer fra omkring 1910 og er tegnet av Valdemar Birkmand. Tidligere hadde noen gamle uttjente trefregatter, blant andre «Fyen», vært anvendt som kaserner. Disse var nå ikke lenger anvendelige, og da man ikke kunne skaffe erstatning for fregattene, bygget man så kasernebygningene – Søværnets Kaserne som den opprinnelig ble kalt.
Arresthuset: Ved siden av kasernen lå Holmens Arrest fra 1890, og tremmene for vinduene minner stadig om det opprinnelige formål. I dag fungerer Arresthuset som museumsmagasin. Arresthuset er tegnet av C.T. Andersen.
Bræddehytten: Ved siden av arresten ligger Bræddehytten som er bygget som KFUM-orlogshjem.
Spanteloftsbygningen: Spanteloftsbygningen fra 1742 strekker seg langs den nordlige enden av Søminegraven. Her ble malene til skipenes spanter fremstilt – noe som krevde et stort fritt gulvareal. Det første orlogsverftet lå rett foran bygningen, der det nå er gress mellom Søværnets Officersskole og Planbygningen (Marsmarken).
Rett utenfor den nordlige enden av Spanteloftsbygningen sees en stoppbom fra en av de gamle beddinger, som lå der Marsmarken ligger nå. I den nederste etasjen oppbevarte man flåtens sjalupper. Ut mot kanalen kan man se sjalupportene, hvor sjaluppene ble tatt ut og inn. Bygningens bindingsverk er laget av tre fra et nedrevet ridehus ved Københavns slott. Huset er bygget av Johan Georg Kreysig og murermester Søren Sørensen.
Fabrikkmesterens kontor: Rett syd for Spanteloftsbygningen finnes en høy bygning bygget sammen med en lav. Den høye bygningen var tidligere kontor for Orlogsværftets Fabrikkmester (sjef). Senere har huset inneholdt kontorer for blant andre Søværnets Auditør.
De gamle takkelasjehusene: Den lave bygningen som er bygget sammen med Fabrikkmesterens kontor, er Gamle Østre Takkeladshus (takkelasjehus), og vinkelrett på dette ligger Gamle Vestre Takkeladshus. Både Vestre og Østre Takkeladshus er av Olaus Judichær. Disse to bygningene er Holmens eldste gjenstående bygninger. De ble bygget rundt 1725 for å inneholde takkelasjen for skipene som var i opplag, men rommer i dag kontorer. Gamle Vestre Takkeladshus ble på et tidspunkt delt i to for å gjøre plass til en sporvogn fra Nyholm til Frederiksholm.
Kystradiostasjonen ligger rett ved Mastekranen og er en liten gul bygning oppført av arkitekt Olaf Schmidth i 1908 og endret noen år senere. Radiostasjonen ble oppført på Frederiksholm og er senere flyttet til Nyholm. Bygningen inneholdt Danmarks første kystradiostasjon og betjente både handelsflåten og Flåden. Etter at privatpersoner fikk hindret riving av bygningen, ble den flyttet til Nyholm hvor den nå inneholder OXA, Søværnets museum for trådløs telegrafi med utstyr fra radioens pionertid.
Anekdoter fra Holmen
På et sted som er så gammelt som Holmen, vil det naturligvis opp gjennom årene oppstå mange historier og anekdoter.
Stammoren til all madeiravin
I Kuglegården står en stor gammel vinstokk og den omtales ofte som stammoren til all vin fra Madeira. Helt sann er historien ikke, men noe er det nok i den.
Vinstokken ble faktisk brakt til Danmark fra Madeira av noen kadetter fra et av skipene som seilte på Dansk Vestindia. Man pleide å legge til kai ved Madeira for å proviantere mat og vann. Kadettene «lånte» vinstokken og oppbevarte den ombord i våt sand. Da skipet ankom København, ble en stikling plantet i Nyboder, en ved Nysø Gods og en altså ved Arsenalbygningen.
I 1873 ble vinen på Madeira angrepet av vinpest (også kalt vinlus), og mange av øyas vinstokker ble ødelagt. En enkelt sort døde helt ut og man måtte gi opp å avle den. En dansk diplomat i Funchal kunne imidlertid huske vinen hjemme i Nyboder, og podekvister fra vinstokken her og på Arsenaløen ble sendt til Madeira. Man kan altså med noen rett hevde, at vinstokken på Holmen er stammor til en del av den madeiravinen vi drikker i dag. Historien skulle være god nok. En del av vinstokkene på Holmen ble fjernet i juli 2007, da Skolen for Moderne Dans i den gamle Exercerhal fjernet fruktbusker og andre planter på skolens grunn.
De frekke gallionsfigurene
Ved gavlen på henholdsvis Nordre og søndre magasinbygning sto tidligere to gallionsfigurer, som sto og «så på hinanden». Ved Søndre Magasin stod gallionsfiguren fra orlogsskipet «Dronning Marie», og overfor ved Nordre Magasin sto galionsfiguren fra skruefregatten «Niels Juel». På Niels Juel-figuren sto forøvrig sjøheltens motto: «Nec Temere, Nec Timide», som også finnes gjengitt på Søofficersskolen på Nyholm. Mottoet oversettes som «Hverken forvoven eller frygtsom».
De to gallionsfigurene holdt hver sitt septer. Dronning Marie et forholdsvis langt septer, som hun holdt i den nederste del. Niels Juel et noe kortere septer, som han holdt midt på. Blant flåtens folk, som ikke alltid tenker «pene» tanker, ble det til at dronning Marie sier til Niels Juel: «Så meget vil jeg ha», mens Niels Juel svarer «Så meget kan du få».
Sammenslåing av offiserskolene
Tidligere har det vært fremsatt mange forslag om å slå sammen de tre verns offisersskoler. Et av forslagene ble engang avvist av en forsvarsminister med disse ord: «Jeg synes at det er fornuftig at Flyvevåbnets Officersskole ligger i Værløse, hvor flyene jo er, og at Søværnets Officersskole ligger på Holmen, hvor skipene er. Og Hærens Officersskole ligger såmenn også meget godt, der hvor den ligger på Frederiksberg slott – rett ved siden av Zoologisk Have». Uttalelsen vakte forståelig nok mere jubel i Flyvevåbnet og Søværnet enn i Hæren.
Frederik IX-bysten på Officersskolen
På Søværnets Officersskole står det en byste av kong Frederik IX. Den er laget av bronse. Kadettene hadde for vane ved utnevnelse å gi bysten et «gnub på næsen», med ordene «Ka´du se, jeg ku´», med henvisning til de nye stripene, med det resultat at bystens nese ble helt blank. Da Kongen en gang skulle på besøk, kunne man ikke være bekjent av å la han se sin egen byste med blankpolert nese. Nesen ble derfor svertet sort. Da Kongen kom forbi bysten, ga han den selv et «gnub på næsen», og fikk derfor sverte på hånden. Ifølge historien moret kongen seg en del over den svertede nesen.
Flagget over «Under Kronen»
Tidligere flagget man av og til med et flagg på en mast over kronen på Nyholms Hovedvagt. Det satte Frederik VI imidlertid en stopper for. Da han under et besøk på Holmen så splittflagget «over kronen», meddelte han, at «Kronen er symbolet på Rikets høyeste makt. Det står intet over den, ikke engang flagget». Siden har det ikke vært flagget fra hovedvakten.
Asiago
Asiago (zimbrisk: Schleghe, tysk: Schlägen) er en mindre by med rundt 6,500 innbyggere i provinsen Vicenza i Veneto-regionen nordøst i Italia. Byen ligger omtrent like langt (100 km) fra de større byene Trento i vest og Vicenza i sør.
Internasjonalt er byen mest kjent for sin milde Asiago-ost, men stedet var også sentrum for voldsomme kamper mellom Østerrike-Ungarn og Italia i 1916 da de østerriksk-ungarske styrkene prøvde å ta seg helt fram til Venezia før de ble slått tilbake. Første verdenskrig førte derfor til at Asiago praktisk talt ble jevnet med jorden, men byen ble straks etter gjenoppbygd.
Asiago har et astrofysisk observatorium og er i de siste tiårene blitt en viktig skiarena.
Kultur
Inntil midten på 1800-tallet var zimbrisk, en gammelbaiersk dialekt, fremdeles et utbredt talespråk, men denne arkaiske germanske dialekten hadde mindre overlevelsesmuligheter i Asiago enn i isolerte fjellandsbyer, og med første verdenskrig forsvant de siste personene med zimbrisk som morsmål. Nye generasjoner av folk som foretok gjenoppbyggingen av Asiago, hadde ikke noe forhold til språket.
Asiago er fødestedet til forfatteren Mario Rigoni Stern som bruker stedet som bakgrunn for sine historier. Asiago står også sentralt i memoarene til soldaten og senere forfatteren Emilio Lussu: Un anno sull'Altipiano.
Oto
Oto har flere betydninger:
Filosofiåret 1281
Filosofiåret 1281 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1281.
Rolf Furuly
Rolf Furuly (født 29. desember 1963) er en tidligere norsk fotballspiller som har spilt for Mjølner, samt eliteseriefotball for Hedmarksklubbene Hamarkameratene og Kongsvinger. Hans posisjon på fotballbanen var på midtbanen.
Supermann
I de første Supermann-tegneseriene oversatt til norsk, fra 1952 til 1954, ble figuren kalt Stålmannen.
Bakgrunn
Supermann er ifølge tegneserien født på planeten Krypton som kretser rundt en rød sol, og han har fått mange forskjellige superkrefter på grunn av måten jordas gule sol virker på ham. Hans kryptonske navn er Kal-El, foreldrene hans heter Jor-El og Lara.
Lara-El var søsteren til fengselsvokteren på krypton. Hun er tanten til Supergirl og er en superskurk. Grunnen til at krypton eksploderte var på grunn av en terrorhandling av henne. Lara ledet terrororganisasjonen sammen med mannen sin Jor-El, de mente at den eneste måten å redde krypton var å drepe innbyggerne. Men når Supermanns tante sto i veien for det, sprengte de heller hele planeten. Kal-El ble dermed sendt til jorden sammen med kusina Supergirl. Supergirl var ungdom da de dro, og Supermann var en baby. Poden til Supergirl ble slått ut av bane og inn i en tidløs sone. Da hun kom ut igjen og kom til jorden, var Kal-El blitt voksen, mens Karra Zor-El (Supergirl) fortsatt var ungdom.
Jor-El var forsker på Krypton. Like før planeten eksploderte sendte han og Lara sønnen i en rakett til jorden, hvor han ble adoptert av Martha og Jonathan Kent. De ga ham navnet Clark etter Marthas pikenavn. I voksen alder flyttet han til Metropolis hvor han studerte journalistikk og senere fikk jobb i avisen Daily Planet. Der møtte han Lois Lane som han forelsket seg i, og senere giftet seg med.
Superkrefter
Supermann har en mengde forskjellige superkrefter. Som en følge av at han er født på en planet med høy tyngdekraft som kretser rundt en rød sol, blir han et supermenneske når han er på en planet med lavere tyngdekraft som kretser rundt en gul sol (for eksempel jorden). Opp gjennom historien har de forskjellige tegneserie- og filmmanusforfatterne lagt til og trukket fra hvilke krefter det er Supermann har. Her er en oppramsing av de viktigste superkreftene som har blitt benyttet i tegneseriene.
Venner
Dette typegalleriet har også variert opp igjennom historien, men her er gjengangerne.
Allierte
Supermann kjenner de fleste andre heltene i DC-universet, og har også støtt på heltene fra Marvels superunivers. Supermann er medlem i Lovens Voktere (Justice League of America), sammen med en rekke av heltene fra andre DC-superblader. Her er en liste over heltene fra den nåværende Justice League, håndplukket av Supermann, Batman og Mirakelkvinnen da disse tre ville starte opp Lovens Voktere igjen etter den siste krisen i DC-universet (noen av disse har ikke noe norsk navn):
Når Supermann opptrer i historier sammen med disse figurene, så må manusforfatterne svekke Supermanns krefter, ellers ville han ha ordnet opp i problemene på egen hånd, og dermed hadde ikke de andre heltene hatt noe å gjøre. Det samme går for TV- og filmversjoner av Supermann. Til tross for at teknologien innen cgi nå er i stand til å gjengi alle hans superkrefter, så klarer ikke manusforfatterne å lage en god historie om Supermann der han besitter de mektige kreftene som han egentlig har. Dessuten er det ingen av de manusforfatterne som hittil har lagd TV- eller filmmanus som er såpass kjent med figuren, mytologien, utviklingen og de egenskapene Supermann innehar at de klarer å lage en supermannfilm som viser Supermann slik fans ser ham. Derfor er den Supermann man ser på TV, kino og DVD (selv tegnefilmer) en mye, mye svakere Supermann enn den mange kjenner fra tegneseriene.
Bakgrunnshistorie
Senere fant de ut at dette supermennesket hadde større potensial, og de lagde et tegneseriehefte med helten Superman. De forsøkte å selge dette heftet til diverse tegneserieforlag, men fikk tommelen ned fra alle. Jerry Siegel som var skribenten i teamet (Shuster tegnet) brente opp det eneste eksemplaret av denne tegneserien i ren frustrasjon, alt som er igjen er selve coveret, som Shuster greide å redde.
Siegel og Shuster greide ikke å la Superman være, selv etter nederlaget med den første tegneserien. En lys sommernatt klarte ikke Siegel å sove, og han begynte å tenke ut historien om Supermann slik vi kjenner ham. Han skrev manus til ukevis med Supermann-historier frem til sola rant og da løp han til Joe Shuster og fikk kameraten til å tegne historiene, inkludert oppfinnelsen av Clark Kent, Lois Lane og Supermanns kjente røde, gule og blå kostyme.
Kameratene hadde nå masse avisstriper med Supermann som de forsøkte å selge til forskjellige aviser i løpet av de neste tre årene, men stadig vekk uten hell. Til slutt sendte de serien til nok et avissyndikat, McClure, der redaktør Sheldon Mayer ble begeistret! Dette er akkurat det vi er på utkikk etter! Dessverre klarte han ikke å overtale sin sjef igjen, M.C. Gaines til å publisere stripene – men da DC Comics utgiver Harry Donenfeld ringte Gaines i søken etter en ny tegneserie til det nye bladet Action Comics, sendte Gaines ham Supermann. Donenfeld viste det til sin redaktør, Vince Sullivan, som kjøpte serien og sa «det ser bra ut… det er annerledes… og det er masse action! Dette er det ungene vil ha!»
For å møte bladets deadline måtte Joe Shuster brekke om avisstripene til bladstriper og forkorte handlingen. Resultatet ble en enestående suksess! Imidlertid hadde kameratene solgt selve konseptet om Supermann billig ($130 ifølge enkelte), og de hadde nå ikke lenger kontroll over figuren. Joe Shuster fikk lønn per side han tegnet frem til han begynte å få problemer med synet i 1947 og måtte gi seg som tegner. Jerry Siegel skrev Supermann-historiene samt andre tegneserier for DC Comics frem til 1948. Det som sannsynligvis gjorde at Siegel og Shuster mistet kontraktene med DC Comics var følgende: I 1945, mens Siegel og Shuster var i det militære, begynte DC Comics å publisere historier om Superboy – eventyr fra Supermanns ungdomstid. Dette uten å si fra til Siegel og Shuster. Forfatterne gikk til rettssak og fikk medhold i at Superboy og Supermann var to forskjellige tegneseriefigurer, og DC Comics måtte ut med en pen sum ($100 000 ifølge enkelte) til de to opphavsmennene. Dette betydde at forholdet mellom de to og forlaget ble en smule anstrengt, og de fikk ikke fornyet kontraktene sine. Siegel konsentrerte seg om andre tegneseriefigurer, men fikk færre og færre oppdrag og familien hans sultet. Til slutt, i 1958 ble han nødt til å krype til korset og tryglet og ba DC Comics om å få lov til å komme tilbake og jobbe for dem. Her fikk han beskjed om at han kunne fortsette å skrive Supermann-historier, så lenge han nektet for at det var han som hadde oppfunnet Supermann. Hans andre periode som manusforfatter for Superman varte fra 1959 til 1964. En kommentar fra ham om at han burde bli bedre behandlet førte visstnok til at han på nytt fikk avskjed. I 1978, etter hvert som det ble mer og mer publisitet rundt den nye Superman-filmen, tok Neal Adams og et stort antall prominente serieskapere til orde for å gi Siegel og Shuster den anerkjennelsen de fortjente og noen slags finansiell kompensasjon. Etter påtrykk fra sine nye eiere Warner Communications, ga DC seg omsider: Siegel og Shuster ble igjen nevnt som Supermann-skaperne i tegneseriebladene, og de fikk hvert sitt årlige stipend, som startet på $20,000 per år, men ble indeksregulert og var visstnok mye høyere ved deres død. Joe Shuster døde i 1992 og Jerry Siegel i 1996. I 1999 gikk Siegels arvinger til sak og vant halvparten av opphavsrettighetene til Supermann-figuren. Dette var mulig på grunn av endringer i loven om opphavsrettigheter i USA. DC Comics eier den andre halvparten.
Supermann fikk raskt sitt eget blad, samtidig som han opptrådte i Action Comics, World's Finest, Justice Legion of America og så videre og så videre. Selv om alle var månedsblader fantes det nok titler til at man kunne kjøpe et blad med Supermann i hver uke.
Supermann i Norge
Den første superhelttegneserien i Norge kom Serieforlaget med i 1952. Forlaget, som senere skiftet navn til SE-Bladene, valgte å presentere den aller første superhelten fra forlaget DC Comics, Superman. Serien fikk navnet Stålmannen på norsk. Sannsynligvis kom navnet via Sverige, der de hadde utgitt Stålmannen som eget blad siden 1940-tallet. Supermann debuterte i Sverige allerede i 1939 i bladet Teknik för Alla, men hadde der tittelen Övermänniskan («Overmennesket»), også kjent som Titanen från Krypton. Serien fortsatte i Science fiction bladet Jules Verne Magasinet i 1940. Eget blad i Sverige fikk han i 1949 og da som Stålmannen. Og allerede den gangen fantes en egen Stålmannen-klubb i Sverige.
Supermann ble altså gitt ut med 25 utgivelser i Norge i perioden 1952–1954 under navnet Stålmannen. Det kom ut 7 blader i 1952, 12 i 1953 og 6 i 1954 før bladet gikk inn. Bladene var i sort/hvitt med sjatteringer i rødt, omslagene var i fire farger. I 1953 kom også Lynvingen som eget blad. Begge seriene sluttet allerede i 1954 etter en tids debatt i norske media hvor enkelte blant annet gikk så langt som å forlange 18-årsgrense på bladene! Norge var ikke klar for superhelter. Det samme skjedde i Danmark, Superman gikk inn.
Det skulle gå elleve år før neste DC-hefte utkom i Norge. Det var igjen SE-bladene som sto for bladet, som fikk navnet Rommets helter da det dukket opp i 1965. I 1966 kom både Supermann og Lynvingen tilbake som egne blader igjen. Denne gangen hadde Superman fått navnet Supermann. Bladene hadde fargeomslag, men innholdet var i sort/hvitt. Det kom også to spesialnumre i 1966 som gjenopptrykket noen av de gamle fortellingene fra Stålmannen-perioden, disse hadde fargeinnslag i rødt inne i bladet, slik Stålmannen også hadde hatt. I 1967 kom Superboy og Lynet. Dette var starten på superheltserienes storhetstid i Norge. I tillegg til tegneserier DC Comics, ble også tilsvarende tegneserier fra Marvel Comics en del av det norske tegneseriemarkedet. I 1968 kom Marvels superhelter til Norge, og serier som Edderkoppen (Spider-Man), Fantastiske Fire (Fantastic Four), Demonen (Daredevil), Koloss (Hulk) og Jernmannen (Iron Man) figurerte i egne blader. De var i svart/hvitt, men gikk snart inn igjen.
Supermannbladet på 60-tallet hadde som regel et spennende fargeomslag der Mannen av stål var i skikkelig fare – men om man leste historien inne i bladet fant man som regel ut at omslagstegningen var en overdrivelse. Supermann og hans kolleger Lynvingen (Batman), Lynet (The Flash) og Rommets Helter (Legion of Super-Heroes) fra DC var i svart/hvitt inne i bladene. I løpet av 1969 fikk de overlevende titlene, Supermann og Lynvingen ny logo. I slutten av 1970 gikk man over til farger inne i bladene.
Bladet Gigant utkom dessuten med sitt første nr i 1969, og her gjestespilte Supermann regelmessig – noen ganger i solohistorier, men som regel sammen med Lynvingen eller Lovens Voktere. I Supermann ble Superklubben dannet, hvor leserne kunne sende inn noen få kroner i frimerker og få diplom, jakkemerke og eget medlemsnummer. Man kunne skrive inn til en leserbrevspalte og sende inn selvtegnede tegninger. Og man kunne få kjøpt tøffe T-skjorter med S-logoen på, riktignok var t-skjorta hvit, ikke blå. I Superklubbens spalter svarte redaktøren for bladet på spørsmål fra leserne, men dessverre så virket det ikke som om fagkunnskapen verken om Supermanns historie eller om DCs Superunivers, var på topp i det norske forlaget. I 1978 forsøkte Atlantic forlag seg med Marvel-helter. Nå var heftene i farger, og denne gangen gikk det bedre, spesielt med Edderkoppen.
Superheltenes gullalder i Norge varte til slutten av 1980-tallet med et varierende utvalg av serier. Men alle ting har en ende – så også DC-serier i Norge. Én etter én sluttet de. I perioden 1982-84 ble bladet Supermann og bladet Lynvingen slått sammen til bladet Superserien (samme skjedde i Sverige under navnet Supermagasinet). Superserien skiftet deretter navn til Supermann i 1985. Dette heftet holdt det gående som månedsblad til 1991, da det ble lagt ned. Ved siden av Supermann-heftet ble det også gitt ut andre DC-superheltutgivelser som antologien DC Presenterer samt ulike album og spesialutgivelser med Lynvingen. Siden 1991 har det vært publisert lite Supermann i Norge. Noen få historier har vært på trykk i heftet Gigant fra 2002 til 2005, men bladet ble lagt ned før alle episodene av Supermann-fortsettelseshistorien «Birthright» var blitt publisert. I forbindelse med spillefilmen «Superman Returns», ble det sommeren 2006 gitt ut et eget blad med tegneserieversjonen av filmen. I 2007 kom «Erkebritisk» («True Brit» i originaltittel), et album der John Cleese har vært involvert på manussiden. Albumet tar utgangspunkt i at romskipet med babyen Kal El lander i England, ikke i USA – noe som gir oss en litt annerledes Supermann.
I 2005 startet Egmont Serieforlaget opp bokklubben «Alle tiders superhelter». Her ble det gitt ut to bøker med Supermann. «Mannen av stål» fra 2005 samler utvalgte historier med figuren fra starten i 1938 og frem til 2004. Høsten 2006 kom «Årets mann», som er en norsk utgave av miniserien «Superman For All Seasons» av Jeph Loeb og Tim Sale.
Selv om det nå ser rimelig svart ut for flere blader med Supermann i Norge, så kan man vel med rimelighet anta at selve figuren Supermann lever videre. På 1990-tallet ble han holdt friskt i minne i Norge ved hjelp av TV-serien «Lois & Clark – The New Adventures of Superman», en serie som stadig har vært sendt i reprise. I tegnefilmkanalen Cartoon Network går «Justice League» der Supermann har en sentral plass. I tillegg er det utgitt flere spillerfilmer i Justis League-universet hvor Supermann har vært med fra 2013 til 2020.
Foreløpig kan vi vel dermed si at Supermann ikke ser ut til å gå i glemmeboken, samtidig med at han blir oppdaget av nye generasjoner.
Kirk Alyn
Kirk Alyn (1911–1999) var den første skuespilleren som fremstilte Supermann på film. Sam Katzman, en suksessrik filmprodusent for Columbia fikk jobben med å produsere en filmserie med Supermann i 1948 og regissør var Spencer Bennet. Spesialeffektene som når Supermann fløy, var tegnefilmscener i samme stil som Supermann-filmene til Fleischer cartoons. Filmserier var ganske vanlig på kino i Amerika på denne tiden. Et annet navn på disse episodefilmene var «cliffhangers», fordi sluttscenen alltid var så spennende at man simpelthen bare MÅTTE gå på kino neste uke for å få med seg fortsettelsen. Hver episode var kort, bare på ca. 15 minutter og ble vist som en slags forfilm til en helaftens spillefilm. Serien var et naturlig utviklingstrinn for Supermann på bakgrunn av at hørespillserien om Supermann på radio var blitt så populær. En del av de ingrediensene som var funnet opp i radioprogrammene var med: Avisa «Daily Planet», kryptonitt og skikkelsene Perry White og Jimmy Olsen. I første episode får vi selve opprinnelsen til Supermann fortalt, mye på samme måte som den historien vi kjenner fra Supermann 1 – filmen med Christopher Reeve, med noen små forandringer. Krypton, Supermanns hjemplanet, var befolket med en rase supermenn og – kvinner. Blant lederne var Jor-el, Kryptons fremste vitenskapsmann som planla å bygge en flåte av romskip for å evakuere den dødsdømte planeten. Dessverre nekter regjeringen å innse at planeten er fortapt og Jor-El rekker bare å sende avgårde sin sønn Kal-El i en liten prototype av et romskip før Krypton sprenges i fillebiter. Da raketten lander på jorda, blir Kal-El adoptert av et barnløst ektepar. Stefarens navn er Eben Kent, stemorens navn får vi aldri vite. Etter hvert som Kal-El, nå omdøpt til Clark Kent, blir voksen, dør foreldrene og han flytter til storbyen Metropolis. Her blir han kjent som journalist i Daily Planet og som Supermann – som stadig vekk redder byens innbyggere fra forskjellige farer og katastrofer. Lois Lane dukker opp i hans liv. Hun spilles av Noel Neill, ei rødhåra jente med norske aner. Etter den første filmserien, spilles det inn en til: Superman and the Atom Man. Atommannen er en superskurk som viser seg å være Lex Luthor i forkledning.
Kirk Alyn og Noel Neill dukker senere opp igjen som statister i Supermann 1 – filmen med Christopher Reeve fra 1977 – i en togscene der de fremstiller foreldrene til unge Lois Lane. Denne scenen ble dessverre kuttet ut fra filmen, men er restaurert inn igjen i den spesialversjonen som er ute på DVD i USA nå.
George Reeves
George Reeves (virkelige navn: George Keefer Brewer, senere George Bessolo) (1914–1959) var den andre skuespilleren som gestaltet Supermann på film. De to filmseriene med Kirk Alyn var en formidabel suksess, og man ønsket nå å videreføre skikkelsen på det nye mediet TV. I 1951 besluttet man derfor å lage en «pilotepisode» som skulle vises på kino og som skulle være en forløper for den kommende TV-serien. Det hadde vært naturlig å spørre Kirk Alyn igjen, men han ble ikke spurt – og følte seg såret og forbigått. Valget falt på George Reeves, en skuespiller som hadde hatt en lovende start, men som hadde fått dårligere og dårligere B-filmroller og som nå var klar for bånn av bøtta: TV.
Robert Maxwell fikk jobben med å lede denne nye Supermann-produksjonen. National Comics som eide Supermann-figuren, leide også inn Whitney Ellsworth fra New York kontoret for å forberede et manus til pilotfilmen. Filmingen begynte sommeren 1951 i bakgården på et filmstudio i Culver City, California. Filmen ble kalt Superman and the Mole Men og tok 12 dager å filme. Produsent var Barney Sarecky. George Reeves var Supermann og Phyllis Coates var Lois Lane. Supermann, Clark Kent, og Lois Lane var de eneste faste rollemedlemmene i filmen, da man ennå ikke var ferdig med castingen til resten av de faste skuespillerne i TV-serien. Filmen var en blanding av science fiction og sosial kommentar, der budskapet var at selv om man sto overfor noe ukjent, var det dermed ikke nødvendigvis noe ondsinnet. Dette budskapet om toleranse overfor det fremmede var nesten science fiction det også, for det amerikanske publikumet på denne tiden, der nettopp fremmedfrykten og redselen for «den røde fare», kommunismen, dominerte. Samtidig med produksjonen av denne filmen, fortsatte Supermann-hørespillene på radio. Etter at pilotfilmen var ferdig, spilte man inn sesong 1 av TV-serien, 9 episoder regissert av Lee Sholem og 15 av Tommy Carr ble gjort ferdig i løpet av bare 2 og en halv måned! I tillegg delte man opp Superman and the Mole Men i to episoder, omdøpte den til The Unknown People, og dermed satt man med 26 episoder av Supermann, klar for TV-visning. Det skulle imidlertid drøye ganske lenge før de skulle bli vist. Superman and The Mole Men hadde premiere på kino i november 1951 og ble en umiddelbar suksess. Publikum var imponert over verdigheten og den ærlige overbevisningen som George Reeves brakte til rollen som Supermann.
Mens filmen gikk sin seiersgang på kino, drev produksjonsteamet og klippet og redigerte TV-episodene og lagde spesialeffekter, bakgrunner og temamusikk. Tidlig i 1953 nådde disse første episodene endelig sitt TV-publikum. Første episode var temmelig lik den første episoden med Kirk Alyn. Supermanns opprinnelse ble gjenfortalt med Krypton og Jor-El og det hele. Denne gangen ble Clark Kents stemor navngitt: Sarah. Stefaren ble fortsatt omtalt som Eben. Showet var en øyeblikkelig suksess og fikk mye medieomtale, samt var et hett samtaleemne mellom TV-titterne. National Comics bestilte prompte enda en sesong på 26 episoder. Produksjonen ble gjenopptatt sommeren 1953, nesten to år siden filmingen av sesong 1 var ferdig. Robert Maxwell og hans team ble erstattet av ny produsent Whitney Ellsworth og ny manusforfatter Mort Weisinger. Weisinger kom fra jobben som redaktør av tegneseriene om Supermann, og derfor ble det en tettere integrering mellom tegneseriene og TV-filmene fra nå av, samt at det ble lagt mindre vekt på spenning og mer på humor enn i sesong 1.
Phyllis Coates hadde bestemt seg for å ikke spille rollen som Lois Lane lenger, av frykt for å bli for tett assosiert med rollen, samme grunn som Kirk Alyn hadde hatt tidligere. Hennes perfekte erstatning ble norskættede Noel Neill, den rødhårete skuespillerinnen som allerede hadde spilt Lois Lane i Kirk Alyn-filmene i 1948 og 1950 for Columbia Studios. I 1953 produserte Whitney Ellsworth enda 26 episoder til. Farger ble introdusert i 1954 og ville bli brukt i de gjenstående episodene, innspilt fra 1954 til 1957. Kulissene fikk et nytt malingsstrøk, og garderobene ble gjennomgått på nytt med tanke på at de nå skulle vises på fargefilm. Det første kostymet som måtte byttes ut var George Reeves brune og grå Supermann-drakt, fra nå av måtte uniformen være blå, rød og gul som i tegneseriene. Man måtte imidlertid passe på at det var nok kontrast mellom rødfargen og blåfargen til at de ville skille seg fra hverandre selv om man så den i svart og hvitt, i og med at farge-TV ennå kun var på eksperimentstadiet. Det skulle enda gå ti år før fargefjernsyn begynte å bli standard i USA. Grunnen til at man gikk over til å filme Supermann med fargefilm var at man ønsket å sette sammen noen av TV-episodene til helaftens spillefilmer som kunne vises på kino i ettertid.
Da serien gikk inn i 1957, hadde George Reeves blitt den definitive Supermann for en hel generasjon av amerikanske TV-tittere. Etter et par års pause begynte man å planlegge nok en serie med Supermann TV-filmer og George Reeves var atter en gang klar til å ikle seg kappen for en serie som skulle begynne i 1960. Dessverre ble han enten drept eller begikk selvmord i sitt eget hjem i mai 1959, før produksjonen hadde startet opp. Politirapporten konkluderer med selvmord, enda fingeravtrykkene hans ikke var på våpenet. Uten George Reeves ble det ikke noe av den planlagte TV-serien, man trodde ikke publikum var klar for å akseptere en annen skuespiller i rollen som mannen av stål, og det skulle gå nesten to tiår før verden igjen skulle stifte bekjentskap med Supermann på det hvite lerretet. Noel Neill og Jack Larson, skuespillerne som spilte Lois Lane og Jimmy Olsen ble tett assosiert med sine rollefigurer på grunn av TV-seriens popularitet. Dette forhindret dem i å få ytterligere TV- og filmroller etter seriens slutt. De har begge to dukket opp i biroller i senere film- og TV-serier om Supermann, samt har deltatt i dokumentarer om Supermann-serien. I en alder av 85 år spilte Noel Neill inn en scene i 2006-filmen «Superman Returns». Jack (Jimmy Olsen) Larson deltar også.
Christopher Reeve
Christopher Reeve (1952–2004) var den tredje skuespilleren som gestaltet Supermann på film. For den generasjonen som først så hans filmer, er han nok den definitive Supermann, på samme måte som den generasjonen som var TV-tittere på femtitallet anser George Reeves som «The Man of Steel». Det hele startet med at filmrettighetene til Supermann ble kjøpt av Alexander og Ilya Salkind. TV-rettighetene tilhørte fremdeles produksjonsselskapet til 50-tallsserien The Adventures of Superman, men filmrettighetene var altså til salgs. Far og sønn Alexander og Ilya Salkind kjøpte ikke bare rettighetene til Supermann, men til hele Superfamilien, inkludert Superboy og Supergirl. De hyret inn Richard Donner til å regissere Supermann-filmene, John Williams til å komponere den mektige musikken, og Mario «Gudfaren» Puzo til å skrive manus. I tillegg punget de ut for å få Marlon Brando til å spille Supermanns far Jor El, og Gene Hackman til å spille erkerivalen Lex Luthor. Men som Supermann/Clark trengte de en ukjent skuespiller. Mange prøvespilte, men Chris Reeve var den ubestridt beste, ikke minst fordi han fikk Clark og Supermann til å virke såpass forskjellige at man nesten kunne tro at det dreide seg om to forskjellige personer. I alt ble det lagd fire Supermann-filmer med Chris Reeve, og man kan si at kvaliteten sank for hver nye film. Den fjerde filmen ble aldri satt opp på kino her til lands, den kom rett ut på videokassett. Richard Donner regisserte de to første filmene som ble innspilt samtidig, men fikk sparken etter at den første filmen var i boks. Richard Lester overtok det som var igjen av film nr 2 og regisserte på egen hånd Supermann 3. Det er Sidney J. Furie som regisserte Superman IV: The Quest for peace.
Det amerikanske filminstituttet har kåret Reeves Supermann-figur til filmhistoriens 26. beste helteskikkelse.
Dean Cain
Dean Cain (1966–) var den fjerde filmskuespilleren som gestaltet Supermann. Han debuterte som Supermann i en alder av 27. Til sammenligning var Kirk Alyn 37 ved debuten, George Reeves var også 37 og Christopher Reeve var 26. LOIS & CLARK: THE NEW ADVENTURES OF SUPERMAN var navnet på TV-serien med Dean Cain. Den tok på en måte over der The Adventures of Superboy sluttet. Sistnevnte ble tatt av luften i 1992, og Lois & Clark debuterte i 1993 på amerikanske skjermer. Gerard Christopher som hadde spilt Clark Kent/Superboy i The Adventures of Superboy, prøvespilte for den samme rollen i Lois & Clark og var produsentens favoritt. Men da det kom for en dag at han allerede hadde spilt denne rollen tidligere, gikk jobben til andrevalget, Dean Cain.
Lois & Clark dreide seg, som tittelen antyder, om det evige trekantforholdet mellom Clark Kent, Lois Lane og Supermann. Lois elsker Supermann og ser på Clark som en venn. Supermann/Clark derimot, vil at Lois skal elske ham som Clark, da Clark ikke bare er en hemmelig identitet, men den «virkelige» personen bak supermannen. Vel å merke i DETTE TV-showet. Mye av handlingen dreier seg dermed om personene Clark og Lois, Clark ifører seg Supermann-drakten kun i noen få minutter per episode. I løpet av TV-serien oppdager Lois at Clark er Supermann og paret blir omsider gift. Dette skjer også parallelt i tegneseriene om Supermann, i samme uke som de blir gift på skjermen. Det var opprinnelig tegneserieskribent Elliot S! Maggin som fikk ideen allerede på 1970-tallet at Clark og Lois skulle forelske seg for til slutt å bli gift. Dette ble imidlertid motarbeidet av redaktøren for DC Comics, men da bladselskapet fikk en kvinnelig redaktør, Jeanette Kahn, ble det omsider gitt klarsignal for ekteskapet. Kahns opprinnelige tittel på TV-serien var «Lois Lane's Daily Planet».
TV-serien ble en fenomenal suksess og ble solgt til en rekke land, til og med Norge! Wow!
I tillegg til staben ved Daily Planet, er andre store roller i serien Supermanns erkerival Lex Luthor og hans adoptivforeldre Martha og Jonathan Kent. Phyllis Coats (første Lois Lane i George Reeves' The Adventures of Superman på femtitallet) hadde noen gjesteopptredener i rollen som Lois Lanes mor. I en annen episode spiller Jack Larson (Jimmy Olsen i The Adventures of Superman) en aldrende Jimmy Olsen.
Holmsland kommune
Holmsland kommune er en tidligere dansk kommune i Ringkjøbing amt. Etter regionreformen i 2007 er den en del av nye Ringkøbing-Skjern kommune i Region Midtjylland. Kommunen ble dannet ved kommunalreformen i 1970.
Supermann
Dean Cain
Noe som var litt irriterende for gamle Supermann-lesere, var at Dean Cain hadde rufsete hår som Clark, og glatt oljekjemmet tilbakestrøket hår som Supermann. I tegneserien er det jo Supermann som alltid har en hårlokk hengende foran panna. Men i tråd med forandringer i tegneserien var at Lex Luthor ikke lenger er en gal, forbrytersk vitenskapsmann – men en gal, forbrytersk, sjarmerende forretningsmann og mangemillionær. I TV-serien er han dessuten utstyrt med hår. Lois & Clark: The New Adventures of Superman gikk i fire sesonger, fra 1993 til 1996. Bryllupet mellom Lois og Clark fant sted i 1996.
Holmsland kommune
Ved region- og kommunalreformen i 2005–07 ble kommunen besluttet sammenslått med Ringkøbing, mot borgernes vilje.
Supermann
Dean Cain
Teri Hatcher og Dean Cain ble veldig populære og figurerte i blader og magasiner i den perioden som serien gikk. I ettertid forsvant de imidlertid fra mediabildet og figurerte ikke lenger på kjendissidene i den kulørte pressen. Hatcher gjorde comeback i en ny, suksessrik serie ni år etter Lois & Clark med «Frustrerte Fruer».