cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den portugisiske inkvisisjonen
Historie
Denne inkvisisjon var en portugisisk variant av den mer kjente spanske inkvisisjon. Ettersom den opererte i en tid da det katolske Portugal og det protestantiske England var forbundsfeller, og det var engelskmenn, nederlendere og andre protestantiske historikere som lenge formet bildet av denne tiden, har den portugisiske inkvisisjon ikke fått på langt nær det samme dystre bilde som den spanske.
Kong João var en samvittighetsfull men noe enkel person, som lot seg lett påvirke av den folkelige klage mot jødene. Prosessen som ledet frem til den endelige godkjenning av en egen portugisisk kongelig inkvisisjon var lang, preget av bestikkelser alle vegne. Tribunalet var populært, og så godt som ødela den portugisiske jødedom. En annen effekt var at den nærmest delte nasjonen i to grupper; spioner og ofre. Utpressing og falske anklager bidro til å undergrave den nasjonale karakter. Den ble et nytt våpen i kongens hånd, som nå dessuten ikke hadde noen balanserende motmakt å forholde seg til etter at Cortes, fyrsteforsamlingen, hadde mistet sin makt allerede mot slutten av 1400-tallet.
Langt senere skulle inkvisisjonen få en utfordrer i kritikk fra jesuittene, som var heller velvillige til de konverterte jøder, men det var jesuittene som kom dårligst ut av den tvekampen. Da marki Pombal skulle manøvrere seg til å bli den reelle leder av den katolske kirke i Portugal, brukte han inkvisisjonen som et av sine redskaper for å få brent jesuittpateren Malagrida på staken, og jesuittene ble kort etter kastet ut av de portugisiske kolonier og forbudt også i Portugal.
På samme måte som i Spania var inkvisisjonen i Portugal direkte understilt kongen. Den ble ledet av en storinkvisitor, eller generalinkvisitor, utnevnt av paven men utpekt av kongen, og alltid fra den kongelige familie. Storinkvisitoren utnevnte i sin tur andre inkvisitorer. I Portugal var den første av storinkvisitorene kardinal-infantaen Henrik, som senere skulle bli konge. Det var inkvisisjonsdomstoler i Lisboa, Coimbra og Évora.
Den pavelige innflytelse over den portugisiske inkvisisjons virke var ikkeeksisterende, hvis man ser bort fra noen få år på 1600-tallet da pavestolen faktisk, etter jesuittpateren António Vieiras tilskyndelse, fikk suspendert inkvisisjonens virke for å foreta en granskning av dens fremferd mot jødene og generelle prosessordning. Inkvisisjonen føyde seg da etter reformpåleggene fra Roma, og suspensjonen ble opphevet i 1681.
Fra første stund var det krefter i styringsverket som så på inkvisisjonen som et praktisk middel for å kunne legge hånd på velhavende jøders eiendommer, og den kritiske vurdering av konverterte jøders oppriktighet som kristne skyldtes i stor grad statskassens behov for å bringe regnskapene i balanse.
Inkvisisjonen holdt sin første auto da fé i Portugal i 1540. Likesom i Spania lå hovedvekten på å avdekke om konvertitter fra andre trosretninger virkelig holdt seg til katolsk rettroenhet og katolsk skikk. Den portugisiske inkvisisjon utvidet sitt virkefelt til det portugisiske kolonivelde, med virksomhet blant annet i Brasil, Goa og på Kapp Verde. Noen etablering i Kina (Macao) fant ikke sted; der var jesuittene og de var ikke samarbeidsvillige.
Den bestod som religiøs domstol og gransket overholdelsen av katolsk ortodoksi helt opp til 1821. Den var også opptatt av å kotvirke politisk-religiøse heresier, som sebastianismen og quinto império-ideologien.
Inkvisisjonsdomstolenes virke omfattet boksensur, avdekking av spådomskunst, hekseri og bigami under João III. Boksensuren skulle få en negativ innvirkning på den portugisiske kulturelle utvikling idet den holdt landet tilbake og gammeldags i forhold til europeiske strømninger. Selv om inkvisisjonens uttrykte siktemål var innenfor den religiøse sfære, øvet den innflytelse på alle aspekter innen samfunnslivet: politisk, kulturelt og sosialt. Også økonomisk hadde den en skadelig virkning, for den drev kapital og investorer ut av hjemlandet.
Noen inkvisitorer ekskommuniserte kong João IV i 1656, etter hans død. Den døde konges legeme ble dratt ut av kisten mens den lå i katedralen, avkledt og kastet i bakken. Etter å ha ekskommunisert liket fremsa inkvisitorene absolusjonen over det, fikk det anbragt tilbake i kisten, og så gikk de ut.
Tibeto-burmanske språk
Tibeto-burmanske språk er en språkfamilie i Asia som omfatter mer enn 435 språk. Språkfamilien ble første gangen foreslått av den tyske lingvisten Julius Klaproth i 1823, og i 1985 rekonstruerte lingvisten Paul K. Benedict et hypotetisk ur-tibeto-burmansk språk. Sammen med sinittiske språk danner de tibeto-burmanske språkene den større språkfamilien sino-tibetanske språk.
Sandsnipe
Sandsnipe (Calidris pusilla) er en liten nordamerikansk monotypisk vadefugl i snipefamilien.
Tibeto-burmanske språk
Tibeto-burmanske språk blir talt i flere sentral- og sørasiatiske land: Tibet, Kina (provinsene Yunnan, Sichuan, Guizhou og Hunan), nordlige deler av Pakistan (Baltistan), Nepal, Bhutan, ulike regioner i India (Ladakh i Jammu og Kashmir), de østlige delene av Bangladesh, Burma, Thailand, Laos og Vietnam.
Sandsnipe
Biologi
Sandsnipa blir cirka 13–15 cm lang, og veier rundt 30 gram. Den er mer grålig og mindre rødbrun enn dvergsnipe og pygmesnipe, og har tykkere nebbspiss enn begge artene, men merk at enkelte har litt lengre nebb med svak nedadbøyd spiss. Beina er mørke med antydning til svømmehud mellom. Adulte individ kan ofte sammenlignes med beringsnipe, men har mer diffust bryststrekning, og noe lengre håndsvingsfjærprojeksjon. Voksne individer er også mer grålige uten hvit "V" på oversiden, og skulderfjærene har svart sentra. ungfugler sammenlignes ofte med dvergsnipe, men er mindre skarpt tegnet. Merk deg at unge Sandsniper kan ha noe mørkere skulderfjær, ha svak lys "V" på ryggen og være ganske rødlig i fargen. Ungfugler skilles også ved at de som regel har mørkere øredekkere og tøyle enn unge dvergsniper. Lokkelyden et kort, surrende "tjrryp".
Atferd
I hekketiden lager hannen flere groper i sanden, og hunnen velger ett av disse til å legge eggene sine i. Hunnen utbygger reiret med kvister. Sandsnipa legger 4 egg, og begge kjønn deltar i rugingen før hunnen forlater hannen og ungene ca. 10 dager etter klekking. Ungene fôrer seg selv etter dette.
Sandsnipa er en trekkefugl som flyr i flokker på opp til et tusentalls fugler. De lander for vinteren ved gjørmebanker i de sørlige statene av USA. Steder som Bay of Fundy og Delaware Bay er viktige overvintringsplasser for sandsniper.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Piersma & Bonan (2019), som i hovedsak følger studien av Gibson & Baker (2012) og klassifiseringen til Banks (2012).
Zhan Guo Ce
Zhan Guo Ce (kinesisk: 戰國策 / 战国策;, pinyin: Zhànguócè) var et vidgjetent kinesisk historieverk om de stridende staters tid. Det ble kompilert i den senere del av det vestlige Han-dynasti av Liu Xiang. Verket er av stor betydning for studiet av de stridende staters tid, og det skildrer de forskjellige strategier og politiske synspunkter som gjorde seg gjeldende og gir et innblikk i epokens historiske og sosiale kjennetegn.
Verkets navn har blitt oversatt på mange måter. En variant kunne være De stridende staters strategier.
Forfattere, versjoner
Man vet ikke hvem som var forfatterne av ZGC. I det sene vestlige Han-dynasti ble Liu Xiang oppmerksom på seks versjoner av skrevne verker fra de kretser som går under betegnelsen "forhandlingsskolen" under hans arbeide med samlingen og korrekturlesningen av de keiserlige litterære samlinger. Her var meget i dårlig forfatning, og det var også utfullstendig kopiert der ord og sammenhenger manglet. Liu Xiang gjennomgikk og redigerte alt sammen til det nye verket Zhan Guo Ce.
Vesentlige deler av Zhan guo ce gikk senere tapt, noen deler for all tid. Zeng Gong fra det nordlige Song-dynastiet fikk fatt i noen av de tapte kapitlene, og sammensatte det som nå er den moderne versjon.
Helt i den senere tid er det ved arkeologiske utgravninger kommet tilrette mer: Det gjelder funn fra en grav fra Han-tiden ved Mawangdui nær byen Changsha i 1973. De ble redigert og publisert i Beijing i 1976 i den 27 kapitler lange Zhanguo zonghengjia shu "(arbeider fra forhandlingsskolen i de stridende rikers tid) – elleve av kapitlene var nokså like deler av ZGC og Shiji.
Format
ZGC gjennomgår kinesisk historie i den epoke som innledes av Fan-klanens nedkjempelse av Zhi-klanen i 490 f.Kr. frem til Gao Jianlis mislykkede attentat mot Qin Shi Huangs liv i 221 f.Kr..
Boken er på omkring 120 000 ord i 497 seksjoner i 33 kapitler. De tolv ce er:
Tibeto-burmanske språk
Burmesisk tales av mer enn 32 millioner mennesker. Mer enn 8 millioner Tibetanere snakker et av flere beslektede tibetanske språk.
Det finnes flere inndelinger av den tibeto-burmanske språkfamilien, deriblant følgende:
Begrepets historie
Det var den tyske lingvisten Julius Klaproth som i 1823 i sitt verk Asia Polyglotta først sammenknyttet kinesisk, tibetansk og burmesisk til en felles språkfamilie som han kalte de tibeto-burmanske språk. (Senere er tilknytningen til kinesisk blitt betegnet annerledes, som en gren av de sino-tibetanske språk, en overkategori.) I motsetning til de indoeuropeiske språk som beskrevet før hans tid, var det bare et fåtall av de tibeto-burmanske språkene som hadde en skrifttradisjon: Bare tibetansk (600-tallet), tangut (1000-tallet), burmansk (1200-tallet), meitei (1400-tallet), newari (1400-tallet) og nosu, samt lepcha og limbu. Noen språk ble skrevet med det latinske alfabet i kolonitiden, deriblant jingpho.
I Hou Hanshu (后汉书) finner man tospråklige tekster nedskrevne med det tibeto-burmanske språk som ble benyttet av bailangfolket (白狼) i Sichuan på den tid. Dennr tekst er en rad-for-rad-oversettelse med kinesisk, og med dets hjelp har man kunnet forstå at dette språk står nær de yipho-burmanske språk. Detta er det eldste skriftlige belegget for et tibeto-burmansk språk.
De sinittiske språk er nært beslektet med de tibeto-burmanske språk, og skulle i prinsippet kunne regnes som en gren av disse, noe jo også Klaproth gjorde på begynnelsen av 1800-tallet. En gren som visselig utmerker seg ved den store mengden brukere og skriftsystemets alder.
Beleggene for den sino-tibetanske språkfamilien er å finne blant annet i de over 400 kognater (489 ifølge Weldon South Coblin) mellom de sinittiske og de tibeto-burmanske språk som er blitt klarlagt.
Tibeto-burmanernes opprinnelse
De tibeto-burmanske folkenes opprinnelige hjem synes å ha vært regionene rundt de øvre Huang He og øvre Yangtze-elven i provinsene Sichuan og Yunnan. De eldste innvandrerne fulgte Tsangpo inn i Tibet og gav opphav til tibetanerne. Andre rykket over Brahmaputra og inntok høydedragene på Himalayas søndre hellinger.
Fra Irrawaddys och Chindwins kildelområde gikk spredningsbevegelsen inn i Assam og Sørøstasia. Noen fulgte Brahmaputras løp og slog seg ned på høydene sør og øst for denne elvens store bue.
«Grace Dieu»
«Grace Dieu» ble sjøsatt i 1418 som flaggskip for kong Henrik V av England og var da et av de største skip i sin tid. Det seilte kun på en eneste tur, og tilbrakte det meste av sin virketid fortøyd i elven Hamble i Hampshire, ikke langt fra Southampton hvor «Grace Dieu» bygd. Skipet ble truffet av lynet i 1439 og brant opp. Navnet er fransk og betyr «Guds nåde».
Formgivning og konstruksjon
Skipet ble bygd i en trelags, klinkbygd design av William Soper, en borger i Southampton og klerk av Kongens skip. En dokk ble bygd spesielt for denne konstruksjonen i nærheten av Town Quay i Southampton.
Levningene av «Grace Dieu» antyder at det ble bygd i all hast. Det var åpenbart ikke bygd for å se bra ut; en del av plankene og ribbene er grovt fullført. Det var en stort skip, enormt for sin tid, bygd med 2735 eiketrær, 1145 bøketrær og 14 asketrær. Det ble montert 12 kanoner. Forstavnen steg litt over 15 meter over vannlinjen, noe som ga en stor og høy plattform for bueskyttere mot særlig lavere skip. Det var 15,2 meter bred, noe som gjorde den lik i størrelse med HMS «Victory» og dobbel så stor som «Mary Rose». «Grace Dieu» ble klinkbygd i tre lag, det vil si at tre planker ble naglet sammen med en lang jernnagle for å gi et tykt, forsterket skrog, tettet mot vannlekkasjer med tjære og mose mellom plankene. Skipsbyggerne og tømmermenn som arbeidet på skipet mellom 1416 og 1418 var erfarne med skipsbygging. De benytte genuesisk skip og omarbeidet disse til nordeuropeiske prinsipper i konstruksjonen. Det må ha likevel ha vært et arbeid preget av prøving og feiling, noe som forklarer den grove eller primitive tilstand på plankene.
Skipet ble bestilt i 1416 for å kunne gå til kamp mot genuesisk karakker, og ble ferdigstilt i 1418 som et av det største treskip i sin tid. Skipet var 66,4 meter langt. Vekten er beregnet til mellom 1 400 tonn og 2 750 tonn. To andre skip, «Valentine» og «Falcon», ble bygget som eskorteskip.
Problemet med «Grace Dieu» var at på den tiden da det kom i operativ tjeneste i 1420 var de målsettingene som var utslagsgivende for at skipet ble bygd ikke lenger relevante. England hadde kontroll over kanalen mellom England og Frankrike. Fredsavtalen i Troyes den 21. mai 1420 slo fast at Henriks arvinger skulle kunne etterfølge Karl IV som konge av Frankrike. «Grace Dieu» fungerte som en nyttig påminnelse til utenlandske besøkende at England hadde teknologien og den politiske viljen til å kreve herredømme over havene.
Sjøreisen i 1420
«Grace Dieu» og hennes eskorteskip synes å ha seilt kun en eneste gang. Det var i 1420 under kommando av Hugh de Courtenay, jarlen av Devon. Ekspedisjonen førte til mytteri blant mannskapet kort tid etter at skipet hadde forlatt havnen i Southampton og ble omdirigert til St. Helens på Isle of Wight.
Tjeneste etter Henrik Vs død og tap
Da Henrik V døde i 1422 ble hans skip behandlet som hans private eiendom framfor å tilhøre den engelske marine. Mange av dem ble solgt for å betale hans gjeld.
I 1430 spiste William Soper, nå med ansvar for administrasjonen av hele den engelske marinen, med kommandanten av den florentinske handelsflåten om bord på «Grace Dieu». Deretter ble skipet fortøyd i elven Hamble. Dets master var blitt fjernet og alt utstyr da det ble truffet av lynet i 1439, og brant ned til vannlinjen.
Gjenoppdaget
Levningene av «Grace Dieu» er fortsatt i elven Hamble ved Bursledon i nærheten av Southampton i Hampshire. Fram til 1933 var det antatt at vraket var en dansk galei eller et handelsskip fra 1800-tallet, men i dette året ble det foretatt en skikkelig undersøkelse som fastslo den virkelige identiteten til vraket og skipets store størrelse. Stedet ble utstedt til beskyttelse under loven om behandling av skipsvrak (Protection of Wrecks Act 1973) den 5. februar 1974. Det ble undersøkt av TV-kanalen Channel 4s arkeologiske program Time Team i 2004 for visning i 2005.
Oreochromis
Oreochromis er en gruppe ciklider som lever i Afrika og Midtøsten. De er fisk som lever i ferskvann.
Gruppen består av over 30 arter og flere ubeskrevne former. Etter mtDNA-analyser å dømme, ser det ut til å være flere klader. I tillegg ser noen arter som Oreochromis urolepis og Oreochromis aureus ut til å være nærmere beslektet med Sarotherodon ifølge mtDNA-data.
Forskningen hindres av at disse fiskene flittig hybridiserer og at den raske evolusjonen deres gjør det vanskelig å velge riktige DNA-sekvenser.
Sulu
Sulu er en filippinsk øygruppe og provins i regionen Autonomous Region in Muslim Mindanao (ARMM) i landsdelen Mindanao. Nordøst for øya ligger øya og provinsen Basilan og i vest ligger øygruppen og provinsen Tawi-Tawi. Provinssetet er i Jolo.
Navnet Sulu
Navnet Sulu kommer fra sug som betyr havstrøm. Andre former av navnet er Sooloo, Soolooc, Xole, Sojo – og Jolo. Med andre ord er provinsens navn Sulu og hovedøyas og provinshovedstadens navn Jolo egentlig det samme.
Historie
Islams ankomst til området om lag år 1138 utviklet seg til et sosialt fenomen som kom til å sette et preg på store deler av Sørøst-Asia. Utferdstrangen hos arabere og persere og andre muslimske folk i det vestlige Asia førte til ankomst av religiøse misjonærer, handelsfolk og reisende til Sulu.
Sulus historie begynte med Karim-ul-Makhdum, en arabisk misjonær og lærd dommer, som ankom Sulu i 1380. Han formidlet islam til den stedegne befolkning, og fikk grunnleggende betydning for denne regionens politiske utvikling. I år 1390 landsteg Rajah Baguinda (1390–1460) på Buansa, og utvidet den misjonsvirksomhet som Makdhum hadde innledet.
Sayid Abubakar, en fyrstelig lærd fra Arabia, som giftet seg med Paramisuli, datter av rajah Baguinda, arvet herredømmet etter rajah Baguinda, grunnla sultanatet, og ble selv Sulus første sultan.
Etter at Ferdinand Magellan var ankommet de filippinske øyer ble dørene åpnet for en snarlig spansk kolonisering av øyene, og etterhvert også områder som var under Sulu. Spanjolene introduserte katolisismen til Filippinene og etablerte både et politisk system og en kirkelig infrastruktur. Motstanden i sør var stor. I perioden mellom 1578 og 1899 raste det til stadighet konflikter kjent som Moro-krigene.
Etter at Spania på grunn av sitt nederlag i den spansk-amerikanske krig tapte Filippinene, og amerikanerne raskt klarte å overta, ankom amerikanske styrker Jolo og fikk dermed slutt på den lange spanske militære okkupasjon som hadde vart der fra 1879. Den 20. august 1899 undertegnet sultan Jamalul Kiram II og brigadegeneral John C. Bates den såkalte Bates Agreement, som innvarslet og utløste sultanatets gradvise maktnedbygging og opphevelse, den prosess som spanjolene hadde innledet i 1878. I mars 1915 takket til slutt sultanen av, og overdro sin verdslige makt til den amerikanske forvaltning med Carpenter-avtalen. Denne traktaten betød slutten på den opposisjon som gjennom årene var blitt utøvd mot guvernør Frank W. Carpenters sivilregjering.
Med Philippine Commission Act 2309 av 1914 var Ministeriet for Mindanao og Sulu etablert under guvernør Carpenter, og ned en ny rettsakt av 5. februar 1920 ble området del av den filippinske (amerikanske) legislative normalmyndighet. I 1916 hadde den amerikanske kongressen vedtatt at man etterhvert skulle gi Filippinene uavhengighet, og man satte målrettet i gang med å istandsette for dette ved å innsette filippinere i offentlige embeter. Sulu beholdt imidlertid til 1935 en egen amerikansk militærguvernør.
Sulu har etter den filippinske selvstendighet etter annen verdenskrig fått en lokalt organisert regjering som del av Autonomous Region in Muslim Mindanao, som området tiltrådte 6. november 1990.
Den islamske undergrunnsorganisasjon Abu Sayyaf har Sulu-øyene som sitt viktigste arnested.
Politisk inndeling
Sulu er delt i 19 "municipalities" (landkommuner).
Ljubljana
Ljubljana (tysk Laibach, italiensk Lubiana) er hovedstaden i Slovenia og ligger i den sentrale delen av landet ved utløpet av elven Ljubljanica, mellom Alpene og Middelhavet. Den har 280,310 innbyggere (2017). Den er sete for et katolsk erkebispedømme og har et universitet.
Historie
Selv om romerske bosetninger ble bygget i år 15 etter vår tidsregning, nevnes byen første gang i 1144 (ved sitt tyske navn Laibach) og 1146 (ved navnet Luwigana).
Etter å ha fått byrettigheter i 1220, kom Ljubljana under habsburgsk styre i 1335, ble bispesete i 1461 og utviklet seg til et slovensk kulturelt senter i løpet av senmiddelalderen. Det habsburgske styret ble bare avbrutt av Napoleonskrigene, da byen mellom 1809 og 1813 var hovedstad for de franske illyriske provinser. I 1821 var byen vertskap for Laibach-kongressen. Under østerriksk styre var den hovedstad for hertugdømmet Carniola/Krain.
Da Østerrike-Ungarn brøt sammen i 1918, ble byen sete for Dravska banovina. I april 1941 ble den okkupert og deretter innlemmet i Italia, og 23. februar 1942 ble den fullstendig inngjerdet med piggtråd og gjort til den største krigsfangeleiren i Europa.
Etter krigen ble den hovedstad i den jugoslaviske sosialistrepublikken Slovenia. Da Slovenia ble uavhengig i 1991 ble den landets hovedstad.
Ljubljana har blitt ødelagt av jordskjelv flere ganger. Etter jordskjelvet i 1511 ble byen gjenoppbygget i renessansestil, og etter at jordskjelvet i 1895 sterkt skadet byen, også i nyklassisistisk og jugendstil. Byens arkitektur er derfor idag ganske blandet. En rekke bygninger er også fra mellomkrigstiden, av den lokale arkitekten Jože Plečnik. Byen er velkjent for sitt vakre og godt bevarte bysentrum. Gamlebyen fremstår som svært italiensk, med mange kaféer ved elven og et varmt klima. Om sommeren finner forskjellige musikkarrangementer sted i gamlebyen og på borgen, og Ljubljana besøkes særlig av mange unge mennesker fra hele verden.
Torgeir Trældal
Torgeir Trældal (født 2. januar 1965 i Narvik) er en norsk politiker (FrP).
American Wrestling Association
American Wrestling Association var et wrestling forbund eid av Verne Gagne fra 1957–1991. De viste bare en pay-per-view, og den het «SuperClash III». Men de hadde en rekke store show («Super Cards»), blant annet SuperClash I, II og IV, Wrestle Rock '86, Rage in a Cage, Twin Wars 1990 og mange fler.
Torgeir Trældal
Han var innvalgt på Stortinget fra Nordland 2009–2013, etter å ha vært vararepresentant 2001–2009. Trældal satt i Stortingets næringskomité og fungerte som Fremskrittspartiets landbrukspolitiske talsmann. Før han ble stortingsrepresentant, var Trældal formann i Narvik FrP 1995–2011, medlem av Narvik bystyre 1995–2009 og nestformann i Nordland FrP 2002–2009.
Trældal er utdannet elektromontør fra 1986, etter å ha gått i lære hos Strands Elektriske AS i Narvik. Han var ansatt i brannvesenet i Narvik 1988–2003.
David Lammy
David Lindon Lammy (født 19. juli 1972) er en britisk Labour Party-politiker som har vært parlamentsmedlem for Tottenham siden 2000.
Lammy har uttalt seg om britisk slavehistorie, både som kulturminister (Minister for the Arts) for å markere 200-årsjubileet for slutten på slavehandelen i Storbritannia i 1807 og fordi han mistenker at det var slaver blant hans forfedre.
Tidlig liv og utdannelse
Lammy ble født i Tottenham nord i London av to guyanske foreldre og oppdradd av hans mor etter at faren forlot familien. Lammy vektlegger det å ha blitt oppdradd av en enslig forelder som grunnen til at han har engasjert seg i «positive parenting» og han har offentlig gått inn for at fedre bør være mer aktive i deres barns liv. Lammy startet organisasjonen Black Fatherhood in the 21st Century, som forsøker a utfordre på områder rundt fedres roller, spesielt i den svarte arbeiderklassebefolkningen. Lammy har forsøkt å utfordre, ved å benytte seg selv som eksempel, forestillingen om at det er få positive og karrieredrivende svarte menn i England.
Nanyue (Hengyang)
Nanyue (kinesisk: 南岳区, pinyin: Nányuè Qū) er et bydistrikt i byprefekturet Hengyang i provinsen Hunan i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 179 km² og teller ca. 50.000 innbyggere (2004).
Links (begrep)
Links (fra tysk links, «venstre») er et adverb som brukes også på norsk for å beskrive handlinger som foretas med motsatt hånd eller motsatt vei sammenlignet med det som er vanlig. Man kan for eksempel spille musikkinstrument links (stryke eller klimpre på strengene med venstrehånden). Av nålevende og tidligere musikere som spiller links kan nevnes barokkfiolinisten Reinhard Goebel (på grunn av yrkesskade), den venstrehendte norske fiolinisten Holger Aresvik og mridangam-spilleren Pazhani Subramanya Pillai.
I skyting betegnes en som skyter med kolben mot venstre skulder som links-skytter. Betegnelsen er også benyttet om venstrehendte golfspillere.
I blant annet boksing og baseball brukes uttrykket southpaw om utøvere som først og fremst bruker venstre hånd og arm.
Links-skruer, altså skruer med links-gjenger, strammes ved å skru dem mot klokken og løsnes ved å skru dem med klokken.
Erika Nissen
Med sin medelev Agathe Backer Grøndahl ble hun av læreren Halfdan Kjerulf sendt til Berlin for studier hos Theodor Kullak 1861-66. Der ble hun forlovet med medeleven Rikard Nordraak. Etter debuten 1866 var hun tre år i Paris. Hun studerte blant annet Chopin hos Thomas Tellefsen og oppdaget Jenny Lind. I tillegg turnerte hun flere land og spilte blant annet for kronprinsesse Alexandra av England. Deretter ble hun lærer ved konservatoriet i København og fant Niels Wilhelm Gade.
SC Freiburg
SC Freiburg er en tysk fotballklubb fra byen Freiburg im Breisgau. Herrenes lag spiller i Bundesligaen i fotball for menn, damenes lag i Bundesligaen i fotball for kvinner. De spiller hjemmekampene på Schwarzwald Stadion som tidligere har hatt navnene Dreisamstadion (1954–2004), Badenova Stadion (2004–2011) og Mage Solar Stadion (2012–2014).
Erika Nissen
Nissen foretok flere konsertturneer både i Norge og ellers i Europa, og ble blant annet kjent for flere urfremføringer av norske musikkverk. Nissen fikk statlig kunstnerlønn fra 1894.
SC Freiburg
Spillerstall
Oppdatert 22. juli 2023.
Mamelodi
Mamelodi er en township i Sør-Afrika øst for Pretoria. Navnet på townshipen skal være en forkortelse av Mama Melody.
Mamelodi har et av Sør-Afrikas viktigste fotballag, Mamelodi Sundowns, som vant den sørafrikanske ligaen i 1996.
Erika Nissen
Både som barn og voksen omgikk Nissen flere av samtidens kunstnere og kulturpersonligheter, for eksempel Ole Bull, Bjørnstjerne Bjørnson, Halfdan Kjerulf og Edvard Grieg, og hun var en periode forlovet med komponisten Rikard Nordraak (1842–1866).
Familie
Erika Nissen var datter av prokurator og ordfører Michael Strøm Lie og Ingeborg Birgitte Møinichen, og grandtante til maleren Jonas Lie. Hun hadde fire søsken:
Erika Nissen var gift med legen Oscar Egede Nissen fra 1874 til 1895, og fikk fem barn med ham. Hun ble mor til jurist Erika Lie og pianist og dirigent Karl Nissen, som hun spilte mye med.
Tingsrett
Tingsrett er et juridisk felt som omhandler rettsreglene vedrørende materielle ting, løsøre og fast eiendom. Tingsretten regnes gjerne som en del av formueretten som i tillegg omfatter obligasjonsretten. Blant de temaene som faller inn under betegnelsen tingsrett, er forholdet mellom parter i et sameie eller servituttforhold, hevdsreglene, reglene om tomtefeste samt nabolovgivning. De rent kontraktsmessige spørsmål faller utenfor tingsretten. Reglene om forholdet mellom partene i avtaler vedrørende ting hører hjemme i obligasjonsretten.
I tingsretten skilles det mellom statisk tingsrett og dynamisk tingsrett. Statisk tingsrett tar for seg de regler som særlig er aktuelle i de rettsforhold der rettighetene allerede er etablert. Den dynamiske tingsrett behandler derimot i hovedsak regler som gjelder i de tilfeller der rettsforholdene endrer seg ved at rettigheter stiftes, opphører samt hvordan rettighetene går over fra en person til den annen.
Eirik Raude
Eirik Raude (født ca. 950 på Jæren, død ca. 1003 på Grønland) (norrønt Eiríkr rauði) var en norrøn oppdager som grunnla den første bosetning på det land som han kalte for Grønland. Tilnavnet raude (røde) fikk han sannsynligvis for sitt rødlige hår og skjegg, og kanskje også for sitt ilske humør. Kildene til kunnskap om hans liv er Eirik Raudes saga og Grønlendingenes saga, som innbyrdes spriker i detaljene.
Fredløs mann
Eirik Torvaldsson ble født på Jæren en gang rundt år 950 som sønn av Thorvald Åsvaldsson. Fra Eirik Raudes saga vet vi at Torvald var sønn av Åsvald, som igjen var sønn av Ulv, og som igjen var sønn av Øksna-Tore. Faren Torvald var blitt lyst fredløs i Norge for noen drap rundt 960. De seilte derfor fra Norge og bosatte seg på Island. De tok land på Hornstrandene og bodde på Drangar. Her døde Torvald noen år senere.
I kampen som fulgte falt Torgests to sønner og noen andre. Etter det ble Eirik dømt fredløs på tinget. Han bestemte seg da for å seile ut og finne det land som Gunnbjørn Ulvsson hadde sett da han kom av kurs vest for Island. Eirik satte ut til havs fra Snæfjellsjøkelen.
Utforskningen av Grønland
Selv om populærhistorien har gitt Eirik Raude rollen som oppdageren av Grønland, hadde flere andre norrøne menn både oppdaget og forsøkt å bosette seg der før ham. Gunnbjørn Ulvsson, sønn av Ulv Kråke, kom ut av kurs en menneskealder før Eirik og fikk i sikte noen skjær i vest som fikk navn etter ham, Gunnbjørnskjær. Etter Gunnbjørn kom Snøbjørn Galte. I henhold til de islandske opptegnelsene forsøkte Snøbjørn Galte å bosette seg på Grønland, men forsøket endte i katastrofe.
I henhold til sagaen kom Eirik Raude i land ved den jøkelen som heter Blåserk. Derfra seilte han sørover langs østkysten for å se om det gikk an å bo der. Han rundet sørenden, nåværende Kapp Farvel, og nådde til slutt en del av kysten som i det store og hele hadde områder som var isfri, dype fjorder som minnet om Norge, og de forhold som for en nordmann betydde muligheter for gårdsdrift, skjønt det var ikke trær der. Smie og båtbygging var derfor utelukket.
I henhold til Eirik Raudes saga tilbrakte han tre år på å utforske landet. Den første vinteren tilbrakte han på ei øy helt sør som han kalte opp etter seg selv, Eiriksøy, og som lå omtrent midt i det området som han kalte for Austerbygda. Den andre vinteren tilbrakte han på Eiriksholm som lå i nærheten av Kvarvsgnipa. Den siste sommeren utforsket han så langt nord som til Snæfjell og i Ravnsfjord, og i det området som han kalte for Vesterbygd, og som lå en sjøreise unna Austerbygda tilsvarende strekningen mellom Bergen og Bodø.
Bosetningen av Grønland
Sagaen sier at Eirik tok Eiriksfjord for seg selv og der bygde han gården Brattahlíð (Brattalid) ved dagens Narsarsuaq. Det ble etablert to bosetninger, en i Austerbygda og den andre i Vesterbygda, 600–700 km lengre nord. Førstnevnte tilsvarte dagens Qaqortoq (Julianehåb) og den andre dagens Nuuk (Godthåb). Begge stedene var de eneste områdene på vestkysten som var egnet for gårdsdrift. I sommermånedene var værforholdene egnet til å seile og begge bosetningene sendte grupper av menn nordover på jakt etter sel (brukt til reip), hvalross (for elfenben i støttennene) og kanskje om de var heldige også hval (for kjøttet og oljen). På disse ekspedisjonene møtte de sannsynligvis inuitter (eskimoer) som ennå ikke hadde innvandret til det sydlige Grønland.
Det var mildere på Grønland den gang. Kyr og sauer trivdes bra, men korn kunne man ikke dyrke, og det var heller ikke trær til å bygge med. Jern manglet det også. Fiske og selfangst var viktige bidrag til kosten. Hver sommer dro folk nordover fra de nordligste gårdene til Grønlands Lofotfiske ved Nordseta ved 73 grader nord.
Bosetningen på Grønland blomstret og vokste til i underkant av 3000 mennesker som var spredt over et betydelig område langs Eiriksfjord og nabofjordene. Bortimot 200 gårder i Austerbyda og i underkant av halvparten i Vesterbygda. Ettersom de beste jordbruksområdene på Island var opptatt, kom det nye immigranter til Grønland. En gruppe kom over i 1002 og brakte med seg en smittsom sykdom som herjet i bosetningene, drepte mange av innbyggerne, blant annet Eirik Raude selv i løpet av vinteren 1003.
På tross av dette kom bosetningene seg igjen og overlevde helt til den lille istid på 1400-tallet gjorde landområdene for marginale til å overleve for et europeisk liv, kort tid før Christofer Columbus' sjøreise til Kanariøyene i 1492. Klimaendringene, muligens herjinger fra sjørøvere, konflikter med inuittene som kom til de norrøne områdene, og at sjøfarten fra Island og Norge uteble var blant de faktorer som er nevnt som grunner til at de norrøne innbyggerne døde ut på Grønland.
Høvdingen på Brattalid
Sagaene forteller at Eirik Raude og hans hustru Tjodhild Jørundsdatter (Þjóðhildr), datter til Jørund Ulvsson og Torbjørg Knarrebringe på Island, hadde tre sønner, Leiv Eiriksson, Torvald Eiriksson og Torstein Eiriksson. I tillegg hadde Eirik en datter, Frøydis Eiriksdatter, som var født utenfor ekteskap.
Det ble bygd mange kirker på Grønland. Tolv i Austerbygd, samt et nonne- og et munkekloster, og fire i Vesterbygd.
Sønnen Leiv Eiriksson ble den første norrøne mann og den første europeer som satte sin fot i Amerika da han utforsket det land han kalte for Vinland. Sagaene forteller at Leiv ba faren Eirik med på ferden og at han skulle lede ekspedisjonen for «folk trodde at han hadde mest hell og best skjønn». Eirik var liten lysten på en sjøreise og kvidde seg, men ble overtalt. I henhold til Eirik Raudes saga tok han med seg «en liten kiste, og i den var det gull og sølv; den gjemte han og siden red han av sted. Da gikk det slik at han falt av hesten og brakk ribbene og forvred armen i skulderleddet.»
Grønlendingenes saga forteller om den samme hendelsen, men med andre detaljer:
Eirik selv døde vinteren etter at sønnen seilte fra Grønland. Eirik Raude holdt tittelen overhøvding av Grønland og ble både en svært respektert og rik mann. I henhold til Grønlendingenes saga var han «den som stod høyest i heder på Grønland; alle bøyde seg for ham». Lenge synes det som om Eiriks etterkommere også holdt en særstilling i det lille samfunnet.
Eponymer
I nyere tid er boreplattformen «Eirik Raude», som leter etter olje i Barentshavet for Statoil, oppkalt etter Grønlandshøvdingen.
Yao (språk)
Yao er et bantuspråk som snakkes i Malawi, Tanzania, Mosambik og Zambia.
Thomas Bristow
Thomas Richard Martin Bristow (født 15. november 1913, død 31. juli 2007) var en britisk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Bristow vant en olympisk sølvmedalje i roing under Sommer-OL 1936 i Berlin. Han var med på den britiske båten som kom på andreplass i firer uten styrmann bak Tyskland. De andre roerne var Alan Barrett, Peter Jackson og John Sturrock.
Belgia rundt
Belgia rundt er et firedagers etapperitt innen landeveissykling som årlig blir avholdt i Belgia.
Rittet ble avholdt hvert år i perioden 1908 til 1981, kun avbrutt av de to verdenskrigene. Mellom 1982 og 1990 ble rittet bare avholdt enkelte år, og fra 1991 til 2001 ble det ikke avholdt noe ritt i det hele tatt. Fra 2002 er Belgia rundt igjen blitt et årlig arrangement på sykkelkalenderen.
Da UCI ProTour ble innført i 2005 lå det an til at rittet skulle slås sammen med ENECO Tour. Dette skjedde likevel ikke, og rittet er nå en del av UCI Europe Tour
Tingrett
Tingretten er det første nivået i domstolssystemet i Norge i straffesaker og i praksis også i sivile saker, selv om disse i noen tilfeller må behandles i forliksrådet før de kan bringes inn for tingretten. Tingretten dømmer både i straffesaker og i sivile saker. I straffesaker settes retten med én juridisk dommer (fagdommer) og to lekdommere. I sivile saker settes retten normalt bare med én juridisk dommer, men i noen saker deltar det også to lekdommere og noen ganger er de ikke-juridiske dommere fagkyndige.
Betegnelsen tingrett ble innført i 2002 og erstatter det som tidligere het byrett eller herredsrett. Dommeren som er leder i tingretten, har tittelen sorenskriver. Tidligere varierte tittelbruken. I de store domstoler brukte man byretts- eller herredsrettsjustitiarius, mens sorenskrivertittelen var vanlig i mindre herredsretter. Lederen av byfogdembetene i byene ble kalt førstebyfogd inntil 2006. Sorenskriveren er embetsmann utnevnt av Kongen i statsråd etter innstilling fra Justisdepartementet og Innstillingsrådet for dommere. Det er også de øvrige fast utnevnte dommere som har tittelen tingrettsdommer. I tillegg til disse embetsmennene har alle tingretter én eller flere dommerfullmektiger. Som oftest er dette yngre jurister. De er midlertidig ansatt i to eller tre år. Ut over dette er det også en rekke funksjonærer som arbeider i tingrettene.
Tingretten behandler alle saker i første instans. I straffesaker behandler også tingretten påtalemyndighetens krav om ulike tvangstiltak som for eksempel varetektsfengsling og andre inngrep som for eksempel ransaking, inngående kroppsundersøkelse eller hemmelig overvåking og avlytting.
Tingretten behandler også såkalte tilståelsessaker, hvor den siktede har avgitt en uforbeholden tilståelse. Skyldspørsmålet er da på det rene, og en fagdommer alene fastsetter straffen.
Xhosa (språk)
Xhosa (uttales:, isiXhosa) er et bantuspråk som snakkes i Sør-Afrika og Lesotho. Xhosa er ett av elleve offisielle språk i Sør-Afrika, og snakkes av om lag 7 214 000 mennesker, eller nær 18 % av Sør-Afrikas innbyggere. Språkets brukere omtales også som xhosa.
I likhet med de fleste bantuspråk er xhosa et tonespråk. Like sekvenser av konsonanter og vokaler kan ha ulik betydning alt etter om tonen er stigende, synkende, høy eller lav. En av språkets mest karakteristiske kjennetegn er klikkelydene, ofte beskrevet som «xh» i begynnelsen av et ord. Språkets navn xhosa begynner med en slik klikkelyd.
Tingrett
Det er 23 tingretter i Norge.
Siden de fleste sakene ikke blir påanket til lagmannsretten som ankeinstans, vil de fleste saker bli endelig avgjort i tingretten.
Uttrykket underrett brukes av og til som en fellesbetegnelse på de lavere domstoler, det vil si tingrett og lagmannsrett, i motsetning til Høyesterett.
Domstolsreformen av 2020
Inndelingen i rettskretser er fastsatt ved forskrift. Det er én tingrett i hver rettskrets, men rettskretsen kan ha flere rettssteder.
Fang Binxing
Fang Binxing (kinesisk: 方滨兴; pinyin: Fāng Bīnxīng, født i juli 1960 i Harbin ) er rektor ved Beijing University of Posts and Telecommunications. Han er kjent for å være mannen bak den kinesiske internettsensurmodellen Gullskjoldprosjektet, også kjent som «den store brannmur».
Brahman
Brahman er et sentralt begrep innen hinduismen og indisk filosofi. Brahman er «verdenssjelen» – det store verdensaltet, den guddommelige virkeligheten, «Gud finnes i alt» – som menneskets sjel, atman, forsøker å gå inn i. Begrepet er særlig viktig i Vedanta-filosofien, og hinduistiske sekter som kommer derfra. Upanishadene, som er de eldste tekstene innen Vedanta, beskriver Brahman på ulike måter. Det er evig, endeløst og grenseløst, og er den urolige kilden for alt i universet. Brahman er årsaken til verden og alle skapninger. Det fins i alt og over alt, og er det innerste jeget for alle vesener.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1968
Under Vinter-OL 1968 i Grenoble ble det arrangert åtte øvelser i hurtigløp på skøyter. Løpene gikk på byens nybygde kunstisbane Anneau de Vitesse.
Medaljeoversikt
* = Det ble delt 2-delt sølv både på herrenes 500 m og 1 500 m, samt 3-delt sølv på damenes 500 m og ingen bronse-medaljer utdelt for disse distansene. Ved lik plassering er nasjonene sortert alfabetisk
Beste utøvere medaljer
* = Det ble delt 2-delt sølv både på herrenes 500 m og 1 500 m, samt 3-delt sølv på damenes 500 m og ingen bronse-medaljer utdelt for disse distansene. Ved lik plassering er sorteringen gjort alfabetisk på nasjoner deretter etternavn på utøver.
Fly (elv)
Den renner hovedsakelig gjennom Western Province, men over en kort strekning danner elva grensa mellom Papua Ny-Guinea og Indonesia. Denne delen går noe vest for 141°Ø, og for å kompensere for denne lille territorielle gevinsten for Papua Ny-Guinea, ligger grensa sør for Fly litt øst for 141°Ø. Som en del av samme avtale har Indonesia rett til å bruke Fly til skipstransport helt ned til munningen.
Historie
Fly ble første gang oppdaget av europeere i 1842, da Francis Blackwood, kaptein på korvetten HMS «Fly», kartla vestkysten av Papuagulfen. Elva ble oppkalt etter skipet og han mente det ville være mulig for en liten dampbåt å reise oppover elva.
I 1876 var den italienske oppdageren Luigi D'Albertis den første personen som klarte dette, da han reiste 900 km inn i landet på Ny-Guinea med dampskipet «Neva». Dette var det lengste noen oppdager til da hadde reist innover øya.
Tawi-Tawi
Tawi-Tawi er en filippinsk øygruppe og provins i regionen Autonomous Region in Muslim Mindanao (ARMM) i landsdelen Mindanao. Den ligger rett øst for Borneo og er den ytterste av Filippinenes provinser mot sørvest. Nordøst for Tawi-Tawi ligger øygruppen og provinsen Sulu. Provinssetet er i Panglima Sugala.
I provinsen er Filippinenes mest sørlige punkt.
Etymologi
Navnet Tawi-Tawi kan tolkes på to måter: den første er muligens den rette, men den andre er i det minste et interessant sammentreff.
The A-Z of Queen, Volume 1
Albumet består av en lyd-CD og en video-DVD med musikkvideoer og liveopptak. Den kan kun kjøpes på Wal-Mart og Amazon.com. Noen av videoopptakene er av Paul Rodgers som spiller sammen med Brian May og Roger Taylor som Queen + Paul Rodgers i 2005.
Tawi-Tawi
Etymologi
Tawi-Tawi er sinamaspråkets form for jawi-jawi, som er malayisk for «banyantre»; øya er kjent for å være rikt bevokst av dette treet. Tidlige spanske nedtegner kaller hovedøya i området for Tauitaui, Tavi-Tavi eller Tavitavi.
Navnet Tawi-Tawi er dessuten en projeksjon av det malayiske ord jaui, som betyr «gjernt, lang unna». På malayiske språk er det vanlig å bruke ordfordobling både som forsterkende eller (som på indonesisk) for å danne flertallsform.
Historie
Tawi-Tawi var tidligere del av Sultanatet Sulu. Under andre verdenskrig hadde japanerne en flåtestasjon her;øyenes beliggenhet er slik at det herfra lar seg gripe inn i skipsledene mellom Sørkinahavet-Sulusjøen inord og de sentale indonesiske havområder i sør.
Den 11. september 1973 ble provinsen Tawi-Tawi opprettet ved utskillelse fra provinse Sulu. Da ble kommunen Bongao valgt som administrasjonssentrum.
Politisk inndeling
Tawi-Tawi er delt i 11 "municipalities" (landkommuner).
Orta
Orten, også skrevet Orta i akkusativ/tilstedsform, er en øy i Aukra kommune i Møre og Romsdal. Det er idag 8 fastboende på Orten, men befolkningstallet går opp i høytider og helger da utflyttede ortinger og hyttefolket vender dit. Navnet Orten har trolig opphav i ordet «Urptir», som av gammelnorsk betyr verpe/hekkeplass for fugl.
Øya har post i butikk, postnummer 6486 Orten, og blir betjent av fergeruten Småge (Gossa)–Orten–Finnøya–Sandøya–Ona, som anløper Orten fire til fem ganger daglig.
Tidligere var Orten tett befolket, på det meste (1950-årene) ca. 60 personer, som hovedsakelig livnærte seg på fiske og jordbruk. Folketellingen i 1950 viste 56 personer på Orten.
I 1761 ble Orten skildret slik: ''Dette er en liden Smuk Øe, som ligger midt paa den store Orte-Fiord, men omgives af efterfølgende Øer, Otterøen, Harøen, Sandøen, Huusøen, Onens Fiskevæhr, Lyngevæhret og Gossen. Alle disse Øer giør ligesom en Circel om denne Lille Øe …''
Geografi
Det er et nokså flatt landskap og det høyeste punktet er Rambjøra med sine 28 meter over havet. Øya er omtrent 1,5 km lang og 1 km bred. Flatemålet er omtrent på én kvadratkilometer.
Ragnhild Ohma
Ragnhild Ohma (født 15. april 1980 i Bergen) er en norsk maler. Hun er utdannet fra Kunsthøgskolen i Bergen og Statens kunstakademi i Oslo der hun er i ferd med å avslutte en mastergrad.
Kunstneren har deltatt på en rekke utstillinger blant andre Galleri Brandstrup i Oslo og «Norske Bilder» i Rådhusgalleriet i Oslo. Hun er også blitt presentert i en pausevignett i TV 2.
Orta
Dyreliv
Dyrelivet blir begrenset på grunn av øytilværelsen, men det er et meget rikt fugleliv på øya. Grågåsa er utbredt og lever her i perioden april til oktober avhengig av værforholdene. Grågåsas store hunger etter gress er en utfordring for det lokale jordbruket. Mink og oter er de eneste ville pattedyrene som har fast tilhold på øya. Mus og rotter har aldri eksistert på øya, noe som er spesielt for en øy, også sett i forhold til resten av øyene i Romsdalen. Av og til kommer både hjort og rådyr på besøk, men de drar ganske raskt videre på svømmetur over havet. I motsetning til en liten villdyrbestand er det mye husdyr som kan observeres rundt om i miljøet. Det mest iøynefallende er okserasen Highland Cattle og grupper av utegangersau. I havet rundt øya kan man ofte se steinkobbe sel, nise, vågehval og spekkhogger og på havbunnen er det rikt med krabbe.
Virksomhet i dag
I dag er det to gårder som driver med melke- og kjøttproduksjon på Orten. Det drives også et sveiseverksted, et snekkerfirma, et datafirma og lydstudio. Historisk har Ortens beboere drevet med fiske, og det er også den dag idag et selvstendig fiskerifirma ved navn Orten Kystfiske.
Infrastruktur
Innbyggerne får sitt ferskvann ved hjelp av et eget renseanlegg som omgjør saltvann til drikkbart ferskvann. Strøm føres til øya via en sjøkabel som er strukket fra Harøya. Offentlig bilvei dekker størsteparten av øya og ellers er det stivei. Det er også en liten småbåthavn på Orten.
Step Up 3D
Step Up 3D er en dansefilm regissert av Jon Chu med Sharni Vinson og Rick Malambri i hovedrollene. Filmen er oppfølgeren til Step Up (2006) og Step Up 2: The Streets (2008). Filmen er den første dansefilmen som er blitt satt opp i 3D, selv om StreetDance 3D ble utgitt før Step Up 3D. I Norge hadde Step Up 3D premiere på kino 13. august 2010.
Brockenspekter
Et Brockenspekter (tysk Brockengespenst), også kalt Brockenspøkelse er ens forstørrede og forvrengte skygge kastet mot tåke eller skyer når man har solen i ryggen. Det optiske fenomenet kan oppstå på en hvilken som helst tåkelagt fjellside eller skybanke, og kan også observeres fra fly. Siden Brocken, en fjelltopp i Harz-fjellene i Tyskland, så ofte er tåkelagt, og samtidig er lett tilgjengelig, oppstår fenomenet ofte der, og det er derfra fenomenet har fått navnet sitt. Brockenspekteret ble observert og beskrevet av Johann Silberschlag i 1780, og har siden ofte blitt gjengitt i litteratur om regionen. Brocken blir for øvrig også kalt Blocksberg, et fjellnavn som i nordeuropeisk folketro særlig blir knyttet til stedet for «heksesabbater», det vil si der heksene feirer Valborgsnatta med djevelen. Spekteret opptrer når solen skinner bak en fjellklatrer som ser ned fra en fjelltopp inn i et tåkehav. Lyset projiserer klatrerens skygge framover inn igjennom tåken, og ofte i en merkelig triangulær form på grunn av perspektivet. Den tilsynelatende forstørrelsen av skyggen er en optisk illusjon som oppstår når den som observerer fenomenet anslår at skyggen i relativt nære tåkedotter er like langt unna som landemerker man kan skimte igjennom tåken, eller når det ikke er noen landemerker i nærheten som lar en anslå avstanden til skyggen. Skyggen vil også kastes mot vanndråper i forskjellige avstander fra øyet, noe som også vil være med på å forvirre dybdesynet. Skyggen kan se ut som om den beveger seg på grunn av bevegelser i skylaget den kastes mot, og variasjoner i tettheten innad i skyene.