cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aranøyene
Etymologi
Den etymologiske forklaringen på Árainn er ikke gitt, og kan ha flere forklaringer. Det kan være avledet fra det irske ordet for nyre, ána, da det er sagt at Inishmore ligner på en nyre. Ána kan også betegne rygg eller ryggrad og i overført betydning også «en rygg av land», som i det irske uttrykket árd-thuinn, «høyden over bølgene».
Árainn (Aran) er navnet som lokalt brukes om den største øya, men da den britiske oppmålingsmyndigheten kartla Irlands vestkyst, mente de dette var uryddig og valgte alternativet Inishmore (Inis Mór). Det offisielle navnet Árainn (Aran) har likevel kommet i relativt vanlig bruk. På kart står de irske navnene ved siden av den engelske formen av navnet. Ettersom irsk er det vanligste språket på øyene blir likevel de irske og tradisjonelle formene som oftest brukt øyene, tettsteder og for andre stedsnavn. Befolkningen, som i henhold til folketellingen i 2016 består av 1 226 innbyggere (økt til 1 317 for 2022), snakker først og fremst irsk, noe som gjør øyene til en del av gaeltacht, et irsktalende område. De fleste øyboere er snakker også engelsk. Befolkningsantallet har jevnlig vært synkende da ikke alle i den oppvoksende generasjonen er interessert i øyenes tradisjonelle levevis, og det store urbane senteret i Galway er kun en båttur unna.
Geografi
Aranøyene (Oileáin Árann) består av tre hovedøyer, fra vest til øst:
I tillegg kommer Brannock Islands, småøyer som ligger ytterst mot vest.
De små Brannock-øyene er ubebodd, men et er et aktivt fyrtårn på en av dem, Eeragh Lighthouse, som markerer dedn nordvestlige inngangen til Galwaybukten. Det ble bygget i 1857 og automatisert i 1978. Det er også et fyrtårn på Inisheer, Inisheer Lighthouse, som markerer den sørøstlige inngangen til Galwaybukten, Inisheer Lighthouse. Det ble også bygget i 1857 og automatiert i 1978.
Inisheer er den minste av Aranøyene på 6,36 km² i areal. Terrenget på Inisheer, som de andre to øyene, er flatt og dens høyeste punkt er 58 meter over havet. Den strekker seg 2,8 kilometer i nord-sørlig retning, og 3,8 kilometer i øst-vestlige retning. Øya har 281 innbyggerer i henhold til folketellingen i 2016.
Inishmaan er den nest største av Aranøyene og er 10,1 km² i areal. Øyas høyeste punkt är 77 meter over havet. Den strekker seg 4,2 km i nord-sørlig retning, og 3,9 km i øst-vestlig retning. Den har per 2016 en befolkning på 183 innbyggere.
Inishmore er den største av Aranøyene. Øyas høyeste punkt er 117 meter over havet. Den strekker seg 7,1 km i nord-sørlig retning, og 13,4 km i øst-vestlig retning. Den har per 2016 en befolkning på 762 innbyggere.
Eldste historie
Aranøyene har hatt menneskelig bosetning siden steinalderen, tiltrukket antagelig av de rike fiske i bukten og beskyttelsen mot ytre fiender fra alle kanter som den relative isoleringen på øyene ga. Basert på bevis på tidlige samfunn i Burren, 8 km unna, kom de første bosetterne som fulgte kystvegen vest i Irland til øyene i små skinnbåter så tidlig som 4000 f.Kr. De drev antagelig jakt og fiske, men alle spor etter dem har forsvunnet i tidens tann. De første direkte spor er datert til rundt 2500 f.Kr. i form av megalittiske graver, om enn i ruiner.
I neolittisk tid (bondesteinalderen) bygde bosetterne mer permanente boliger og i tillegg til fiske drev de også jordbruk. Øyene består av karbonholdig kalkstein og har ikke naturlig forekommende matjord. Tidlige nybyggere gjødslet og forsterket jorda med tang og sand fra kysten. Murer med tørrstein ble bygget for å beskytte jorda i små jordlapper. De hadde også tamdyr. De bygde megalittiske strukturer for å ære sine døde og etablere krav til området. De bygde kileformete gallerigraver (kilegrav) som er en type irsk kammergrav i neolittisk tid rundt 2000 f.Kr. De er så navngitt da gravkammeret smalner i den ene enden ved å den avtar både i høyde og bredde fra vest til øst, og gir en kileform i høyden. De ser ut som en stor gravkiste i steinplater, og bortimot alltid orientert mot solnedgang, noe som antagelig indikerer forestillinger om solen og etterlivet. I Burren er det også et stort antall graver av denne typen, noe som antyderr den nære kulturelle forbindelsen. På Inishmore er det en neolittisk grav ved Eochaill som fortsatt står. Den består av to store steinheller støttet av en endestein og med tre steinheller dekket av tre takheller. Graver av disse typene inneholdt kreamsjoner, potteskår og personlige eiendeler som perlekjeder og amuletter.
I bronsealderen fra rundt 1800 f.Kr. hadde øyenes innbyggere metallredskaper. Disse små samfunnene gravla sine døde i dekorerte urner under steinvarder. To slike gravurner ble avdekket i 1885 på Inisheer, datert til rundt 1500 f.Kr. Det er også blitt funnet steinøks og et øksehode i bronse på samme øy.
Klippeborger
Det mest imponerende arven som øyenes tidligste innbyggere har etterlatt seg er massive klippeborger eller bygdeborger av stein som definerer dem. Det er syv i alt:
Aranøyene var en del av den atlantiske spredningen av store kvanta bronse og kunnskapsutvekslingen av bronse i tidsrommet av rundt 600 år som utgjør sen bronsealder. Arkeologisk undersøkelser av Dún Aonghasa har påvist enkel bosetning datert til perioden 1300-800 f.Kr. som er før de store steinkonstruksjonene som har gjort stedet kjent. I grunnen er det avdekket fragmenter fra støpeformer i voks og brent leire for et bronsesverd, spydspiss og ringer/armbånd. Det viser at på fjernt sted som Aranøyene var det spesialister som hadde kunnskapen til å støpe bronsegjenstander, og 1000 km unna i nordøst i Jarlshof på Shetland eksisterte det samme. Det viser at selv små samfunn fikk sine behov av metallvåpen dekket av lokal produksjon. Det ble også funnet rav, noe som indikerer rikdom.
Byggingen av Dún Aonghasa er gjort av lokale håndverkere, hogget ut av kalkstein på stedet, omhyggelig plassert tørrmur (uten bruk av mørtel eller bindemiddel). Festningens areal er 6 hektar (14,5 acres), åpen til havet på den ene side på toppen av en hundre meter rettvinklet høy klippe, og med tre delvis konsentrisk steinmurer mot land. Den innerste borgvollen er 4 meter ved fundamentet og er 6 meter høye. På den østlige siden er det en portåpning med en massiv overligger eller dekkstein fortsatt på plass. Den store borgvollen har også trapper og flere terrasser bygd inn. Klippeborgen var besatt også i jernalderen, og kanskje også forsterket i tidlig kristen tid.
Tidlig kristen tid
Enda av Aran, som opprinnelig stammet fra Ulster i det nordøstlige Irland, har i henhold til tradisjonen vært den som grunnla Killany-klosteret på Inishmore en gang rundt 490 e.Kr. Det ble et senter for læring, fromhet og askese. Kristne sagn hevdet han kom mirakuløst til Aranøyene i en båt av stein. Navnet Killany er avledet fra Cill Éinne betyr «Endas kirke». Flere som hadde sin opplæring her grunnla egne kirkesamfunn andre steder, blant dem Columba av Iona og Kiarán of Clonmacnoise. Endas kloster blomstret i 500 år etter hans død, og perioden mellom 600- og 900-tallet ble sagt å være dets gullalder. Først på 1000-tallet kom nedgangen, en brann herjet klosteret i 1020, og ble angrepet av norrøne vikinger i 1017 og 1081. Deretter ble samfunnet apatisk fram til det fikk ny kraft ved ankomst av munker tilhørende fransiskanerordenen] på 1400-tallet. Klosteret overlevde kong Henrik VIII av England da irske klostre ble undertrykt, men endelig oppløst i 1586 under Elizabeth I av England.
Det andre store klosteret på Inishmore var kjent som Na Seacht dTeampaill, «de sju kirker», i nærheten av landsbyen Eoghanacht på den vestlige delen av øya. Om det faktisk var sju kirker er uvisst. Det er ruiner av to kirker, og en rekke boliger. Som Cill Éinne var det på godt jordbruksområde med tilgang på ferskvann.
En rekke kirker ble bygd, som Tempull Bheanáin, en kirke dedikert til helgenen Brecan, også fra 400-tallet. Kirken er svært liten, kun 4,5 meter i dens indre lengde, bygd opp av massive steinplater, og var kanskje heller en helligdom for helgenen enn fungerte som et kirkebygg. Den var orientert i retningen nord til sør i motsetningen til andre kirkebygg på Aranøyene som var orientert øst mot vest. Rett ved er det ruiner av en rekke clochán, steinhus i form av bikuber, og levninger av en brønn. Resten av et rundtårn, som det ble hevdet var 60 meter høyt inntil det blåste overende under en storm på slutten av 1600-tallet, finnes nær havnen.
I nærheten av en bukt er det et eget gravsted for udøpte barn, atharla, og lengre vest Teampall Asurnai, antatt å være dedikert en kvinnelig helgen ved navn Soarney, og øst for kirken er det en stein som antas å markere helgenens grav. Der er også et tornbusk som var hellig for henne, et vanlig trekk ved pilgrimsteder.
På Inishmaan var det ikke kloster av samme betydning som på Inishmore, men ruiner av et anlegg nær sentrum av øya på god matjord indikerer at et kompleks har eksistert. I samme område står Teampall Mhuire fra senmiddelalderen som fungerte som sognekirke i over 500 år. Et ringborg på Inisheer, kalt Dún Formna, bygde av O'Brien-klanen en gang rundt 1300-tallet en middelalderborg innenfor dens gamle murer et borg. Oliver Cromwells soldater ødela den og alle unntatt to av de kanskje sju kirkene som ble opprettet av eller for Brecan.
På Inisheer finnes levninger av en rekke kirker, blant annet fundamentene til Cill na Seacht nlnion, «kirken for de sju døtre». Ingenting er kjent om sju kvinnelige helgener, men det har eksistert en kult ved at det er flere hellige brønner for dem i Connemara. Det er en rekke stående steiner på alle øyene som markerte hellige steder, flere dekorert med flettemotiver.
Det er en underlig blanding av kristne og førkristne tradisjoner som har vokst opp rundt helgenene på Aranøyene. Det er en overtro at vannet fra hellige brønner har legende krefter for bestemte sykdommer, og at bestemte trær skal være hellig, en åpenbar hedensk skikk. Den mest vanlige er å tilbringe en natt ved en helgens leaba, gravstein, som også kunne ha legende virkning.
Invasjoner
Irland ble i middelalderen styrt av en rekke småkongedømmer, og var selv en uavhengig enhet, styrt av McTeige O’Brien, en gren av den mektige O’Brien-klanen i grevskapet Clare. I 1169 ble Irland invadert av anglo-normannere, som overtok den beste jorden i østlige Irland og presset innfødte irlendere bort. Det var først på 1300-tallet at de begynte å undertrykke de vestlige og mer fjerne delene av Irland. Samtidig nedtegnelser forteller om en flåte som kom opp vestkysten i 1334, og plyndret Inishmore og Inishmaan som begge hadde en betydelig befolkning, men Inisheer var antagelig ubebodd med unntak av noen eneboere. O’Brien fortsatte likevel som de nominelle herskerne da byen Galway var avhengig av deres velvilje i å beskytte handelen. O’brien bygde et befestet tårnhus innenfor murene av Dún Formna, og var beskyttere av fransiskanermunkene som etablerte seg i 1480.
En konflikt i 1584 nord for Galway førte til at en klanhøvding og hans menn flyktet til Alanøyene og søkte beskyttelse hos O’Brien, men de ble nedkjempet av O’Flaherty og deres engelske allierte. O’Flaherty overtok Aranøyene. O’Brien klagde til den engelske monarken, og en kommisjon ble etablert i Galway i 1587 for å avgjøre eierskapet til øyene. De engelske myndighetene besluttet å annektere øyene da de mente de var av strategisk betydning i forsvaret mot en fransk og spansk invasjon. Annekteringen ble begrunnet i at øyene var klosterland, og irske klostre var etter engelsk lov underlagt monarken. Øyene ble derfor bevilget til John Rawson av Athlone på betingelsen at han hold en garnison av soldater der. Han solgte rettighetene til øyene til Lynch-familien i Galway i 1588. Åpenbart var de eneste som ikke ble rådført eller tatt hensyn til var de innfødte på øyene som hadde vært der i tusenvis år.
På midten av 1600-tallet ble Irland en krigssone for et nytt stridsemne i form av religion. I 1649 gjorde Oliver Cromwell landgang og erklært totalkrig mot irske katolikker. Markien av Clanrickarde, samlet hærstyrker på Aranøyene i påvente av fransk militær støtte, som aldri kom og opprørene ble beseiret. En garnison av Cromwells soldater bygde festningverker på Inishmore ved å bruke kirker og murer som steinbrudd. Senere ble øyene benyttet som en konsentrasjonsleir for katolsk prester (da alle katolske prester automatisk ble funnet skyldig i høyforræderi) før de ble sendt videre til Vestindia i Det karibiske hav. Eierskapet til Aranøyene gikk gjennom en rekke fraværende eiere som kun hevet store leieinntekter fra øyenes innbyggere som i årenes løp fikk stadig verre levevilkår.
I pakt med tradisjonene
Den typiske bebyggelsen var en clachán, en spredt klynge av små, enetasjes hytter i to til tre rom og med stråtak, bygget i tørrmur og hvitkalket. Vinduene var små og lavthengende, og en del hadde ikke vinduer i det hele tatt da den ublu renten ble kalkulert utifra antallet vinduer i huset. Dører var plassert foran og bak rett overfor hverandre. Når døden rammet et hus var det vanlig å frakte kisten ut bakdøren. Clachán var vanlig Irland før den store hungeren på 1840-tallet, men har fortsatt på Aranøyene. Bortimot alle clachán er lagt i nord på lesiden av vinden. Typiske klær for en mann fra Aranøyene var bukser og vester laget av grå eller lysebrun tweed (ullvare); for kvinner, et legglangt vevd skjørt sammen med en strikket genser. Aran-strikkere var svært dyktige. Berging av flytegods produserte ofte trevirke til bygg og brensel. På 1800-tallet var høsting av tare en viktig biinntekt for å skaffe penger til jordrentene. Tare er rik på jod, og øyboerne samlet inn tare ved å vade ut i havet om høsten og vinteren ved lavvann, og brukte kniver og sigder på lange stengler. Det ble solgt på fastlandet til fabrikker som framstilte kjemikaler, såpe og glass.
Rug var den eneste kornsorten som ble dyrket. Som på fastlandet var poteter en stabil matrett. Da kvaliteten på matjorden var dårlig var det nødvendig med gjødsel hvor tang og tare ble benyttet. Hver jordlapp var små, noe som har gitt et labyrintiske jordmarker, hver av dem skilt av steingjerder som beskyttet jorda og avlingen fra den sterke atlantiske vinden. Kyr hadde stor verdi og da vintermånedene er relativt milde gikk husdyrene ute året rundt. Andre dyr var hester, griser, sauer, geiter og esler.
1800-tallet var preget av sult, sykdom, utkastelse og fordrivelse av de som ikke greide å betale jordleien, og utvandring. Først i 1891 kom de første forsøkene fra myndighetene å forbedre de sosiale og økonomiske forholdene. Det ble oppmuntret til lokal produksjon, som strikking av gensere, forbedrete fiskemetoder, og etablering av en stasjon for etterbehandling av makrell. 1900-tallet endret livet til det bedre med elektrisitet og vanntanker for innendørsbruk, traktor framfor kun esler. I 1934 utga den amerikanske filmregissøren Robert J. Flaherty en form for dramatisert dokumentarfilm, Man of Aran. Selv om den var nostalgisk, fanget den inn øyene og dets beboers sjarm og robusthet.
Gælisk gjenfødelse
For øyboerne var hverdagen det daglige slitet for å overleve. På slutten av 1800-tallet kom en ny og annen interesse for øyene. Det var lærde som ønsket å studere øyboerne for deres språk, levevis, folkeminner som så på Aranøyene som et levende museum for dets forbindelse til det opphavlige irsk-gæliske forbindelse. Ved 1891 snakket 85 % av befolkningen kun engelsk, 14 % snakket både engelske og irsk, og kun 1 % hadde irsk som sitt morsmål i hverdagen. Aranøyene var blant de få stedene hvor irsk fortsatt var i daglig bruk.
I 1898 begynte dramatikeren og dikteren John Millington Synge (1871–1909) å tilbringe somrene på Aranøyene. Hans skuespill fra 1904, Riders to the Sea, er satt til Inishmaan. Han publiserte The Aran Islands i 1907, basert på hans dagbøker. Alle seks skuespillene hans er enten plassert på eller sterkt påvirket av tiden hans i Aranøyene. En markant stemme i moderne irsk poesi er Máirtin Ó Direáin (1910-1988). Han var født i Sruthán på Inishmore som sønn av en småbonde og skrev utelukkende på irsk. Hans bror Tomás var også poet.
Geologi
Øyenes geologi er hovedsakelig karstkalkstein, det samme som i området Burren grevskapet Clare (mot øst), og ikke granittområdet til Connemara i nord. Dette er tydeligst i konstruksjonen av murene som rammer inn alle de små jordlappene. Kalksteinen på Aranøyene skiller seg fra granittene og de metamorfe bergartene i Connemara. Den er sammensatt av kalsiumkarbonat med dolomitt i de mørkere lagene og ble dannet ved avsetning på havbunnen av restene av marine livsformer et tropisk hav for omtrent 350 millioner år siden, og komprimert til horisontale lag med fossile koraller, sjøliljer, sjøpiggsvin og ammonitter.
I kalkstein på Aranøyene er det mange fossiler som snegler, koralldyr, sjøliljer, armfotinger og virveldyr. I landskapet på Aranøyene er det også store granittblokker kalt flyttblokker som er bergarter som opprinnelig ble dumpet på øyene når isen smeltet. Det er enorme steinblokker opp til 50 m over havet ved deler av de vestvendte klippene på Aranøyene. Disse bergartene er hardere enn kalksteinen og de ble brukt lokalt som skåler, mørtler for å knuse korn og skalldyr, eller som døpefonter for hellig vann. Flyttblokkene er ved en ekstrem form for stormstrand hvor de kastes der av bølger fra havet. Disse avsetningene langs kysten, som tidligere ble ansett som mulige tsunamiforekomster, har blitt påvist å være resultat av mektige stormer.
Fraværet av overflatevann er et påfallende trekk ved dreneringen på Aranøyene, og har en direkte innvirkning av bosetningen og jordbruket. Regnvannet forsvinner gjennom furer og sprekkdannelser omtrent like raskt som den faller. Vann som er tilgjengelig er ved underjordiske strømmer i kalksteinen og finnes ved enden av skåninger og i brønner. I vintermånedene hvor regnet er hyppigst kan det være overflatebekker, men de tørker raskt opp.
Fraværet av trær på alle de tre øyene er også merkbart. Folkeminne og stedsnavn synes å indikere at øyene faktisk har hatt trær en gang i fortiden. Stedsnavnet Eochaill er antatt å referere til barlind, et meget saktevoksende bartre med mørkegrønne nåler. Det er dog utenkelig at ingenting annet enn kratt og småskog kan ha overlevd grunnet mangel på ly mot vinden. De få trærne og buskene som i dag finnes er i svingen på hovedveien vest for Corrúch på Inishmore som lener kraftig unna vinden. På Inishmaan er det et enkelt tre og på Inisheer ingen.
Arangenser
Arangenseren (irsk: Geansaí Árann) har sitt opphav på øyene. En tradisjonell genser er vanligvis gråhvit i fargen og med flettemønstre foran og på ermene. Den er strikket i tykk, nesten hvit naturull med et meget bestemt mønster med stolper, fletter og nupper. Den er et godt valg om man trenger en riktig varm ullgenser. Opprinnelig ble genserne strikket med uvasket ull som beholdt sine naturlige oljer (lanolin), noe som gjorde plaggene vannavstøtende og gjorde at de forble brukbare selv når de var våte. Det behovet er ikke nødvendig for salg utenfor øyene, og i dag benyttes ulike former for ull. Genserne fikk verdensomspennende appell i løpet av 1900-tallet. Mye av genserens berømmelse kan tilskrives Pádraig Ó Síocháin, som kom til øyene i femtiårene. Han ble svært glad i øyene, befolkningen og de lokale skikkene, og festet sine inntrykk på tallrike filmspoler.
Aran-currach
Øyboerne har alltid vært helt selvforsynt. I roligere vær, ville currachene gå ut og tilbringe natten på å fiske under Moherklippene, og vendte tilbake etter daggry full av fisk. I dag brukes de kun i kysten og betjener hummerteiner. Mer moderne versjoner er fortsatt bygget for kappseiling på de mange lokale regattaene, eller cruinnithe opp og ned langs vestkysten av Irland om sommeren.
Konvensjonelle sko kan ikke brukes, slik at fiskerne bruker myke mokasiner som kalles pampooties, laget av geiteskinn, kalveskinn eller okseskinn.
Turisme
Besøkende og turister kommer i stort antall til Aranøyene, spesielt om sommeren.
Petur Reinert
Petur Arthur Reinert (født 8. september 1923 på Kaldbak, død 28. juli 1991) var en færøysk kommunelege, forretningsmann og politiker (Tj.). Han var Færøyenes fiskeri- og kommunalminister 1975–1979.
Han var av kongsbondeslekt fra Kaldbak som sønn av Hans Vilhelm Reinert og Maria Jacobsen. Hans fars fetter var lagtingsmann Johan Reinert. Han var gift to ganger. Etter realskolen i Tórshavn utdannet han seg til lege. I 1960 kom Reinert til Eiði som kommunelege, og satt i stillingen frem til 1985/1986. Deretter gikk han inn i næringslivet. Han var styremedlem i privatbanken Fossbankin 1985–1991. Reinert var også sentral i kultur- og idrettslivet.
Reinert kom tidlig med i Tjóðveldisflokkurin. I mange år var han formann i partiets hovedstyre. Han var medlem av kommunestyret på Eiði 1970–1975, så Færøyenes fiskeri- og kommunalminister i Atli Dams andre regjering 1975–1979. Reinert var innvalgt på Lagtinget fra Eysturoy 1980–1984 og møtte fast for visestatsminister Signar Hansen 1989–1990.
Edgar Sneve
I oktober 1951 ble Sneve leder for Aps ungdomslag i Narvik. I kommunestyrevalget samme år ble han valgt inn i Narviks bystyre, og var da regnet som landets yngste kommunestyrerepresentant. I 1960 ble Sneve ansatt som maskinist på Nygård kraftverk, i det daværende Ankenes, og bosatte seg deretter i Trældal. Fra 1963 var han innvalgt til Ankenes' kommunestyre, og fra 1. januar 1972 til 31. desember 1973 hadde han vervet som ordfører. Ved sammenslåingen av de to kommunene Ankenes og Narvik 1. januar 1974 gikk Sneve over til å ha ordførervervet i den nye kommunen frem til 1979. Sneve var formann i Nordland Arbeiderparti fra 1980 til 1983. Han ble valgt inn i Nordland fylkesting i 1983 og 1987, hvor han i åtte år var leder for helse- og sosialutvalget. I 1981 ble han medem av Aps sentralstyre. Fra 1980 til 1993 var Sneve ansatt som for Narvik kommune.
Justin Trudeau
Justin Pierre James Trudeau (født 25. desember 1971 i Ottawa i Ontario) er en canadisk politiker for Canadas liberale parti som siden 4. november 2015 er Canadas statsminister. Han erstattet Stephen Harper som statsminister.
Bakgrunn
Han er eldste sønn av Pierre Trudeau, som var statsminister i perioden fra 1968 til 1984. Han gjorde seg bemerket med minnetalen i farens gravferd. Broren Michel omkom i snøskred i British Columbia i 1998.
Trudeau er utdannet lærer og har undervist i videregående skole i fagene drama, fransk og matematikk. Han har også hatt forskjellige småjobber som snøbrettinstruktør, utkaster på nattklubb og raftingguide. Trudeau medvirket også som skuespiller i et par episoder av en fjernsynsserie.
Politiker
Han har siden 2008 vært føderalt parlamentsmedlem og siden 2013 partileder. Etter Trudeaus tiltreden som partileder ledet hans parti på et flertall av opinionsmålinger over både det konservative regjeringspartiet og opposisjonspartiet New Democratic Party (Nouveau Parti Démocratique).
Statsminister
Han ble statsminister den 4. november 2015. Canadas liberale parti vant valget i oktober 2015 med 184 av 338 plasser i det føderale parlamentet basert på 40 % av de avgitte stemmene. Valget i 2015 ble dels oppfattet som en folkeavstemning over Harpers konservative styre, neo-liberale økonomiske politikk og «haukeaktige» utenrikspolitikk.
Ved valget i 2021 vant Trudeaus parti og han kunne fortsette som statsminister. Han oppnådde ikke rent flertall i parlamentet og vil lede en mindretallsregjering.
VM i innebandy for menn 2000
Verdensmesterskapet i innebandy for menn i 2000 ble arrangert i Norge 14 til 21. mai. Åtte lag deltok i A-VM. Det var tredje gang som det ble arrangert verdensmesterskap i innebandy for menn. Sverige beseiret Finland i finalen og ble verdensmester for tredje gang.
Grant Goldschmidt
Grant Goldschmidt (født 16. april 1983) er en sørarfikansk sandvolleyballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i gruppespillet.
DS «Polymoon»
MS «Polymoon» var et lasteskip bygget ved Trondhjems Mekaniske Værksted som byggenummer 226. Skipet ble levert til Einar Rasmussen i oktober 1953. Forliste i 1962.
Fylkesvei 4138
Fylkesvei 4138 går mellom Kvelland og Itland i Flekkefjord kommune. Veien er 4,1 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 921 (Vest-Agder).
Israels riksvåpen
Israels riksvåpen viser et blått skjold med en menorá omgitt av en olivenkvist på hver side med underteksten «ישראל» (hebraisk for Israel). Mens emblemets bakgrunn alltid er blå, kan den syvarmede lysestaken og olivenkvistene enten være hvite eller gyldne. Den blå-hvite-versjonen forekommer mest i presidentbruk, mens gull-blå-versjonen forekommer oftest når emblemet vises individuelt.
Melinda Gebbie
Melinda Gebbie er en amerikansk tegneserietegner og forfatter, kjent for Lost Girls, en tegnserieroman i tre bind som hun skapte i samarbeid med forfatter (og nå ektefelle) Alan Moore, utgitt av Top Shelf. Gebbie var en del av den amerikanske undergrunnstegneseriene på slutten av 1970-tallet.
Liv og karriere
Melinda Gebbie er født i San Francisco. Hun ble interessert i tegneseriemediet i 1973 da hun møtte forfatter og tegneserietegneren Lee Marrs ved forlagskonferanse. Gebbie var billedkunstner da hun bidro med sin første serie til undergrunnstegneserieheftet Wimmen's Comix #3, en kvinneantologi som ble utgitt av Last Gasp. Hun skrev og tegnet novelleserier for Wimmen's Comix og andre undergrunnstitler, inkludert Tits & Clits, Wet Satin, og Anarchy Comics. I 1977 fullførte hun sitt eget hefte, Fresca Zizis.
Israels riksvåpen
Staten Israel vedtok sitt riksvåpen etter en designkonkurranse avholdt i 1948. Utformingen er basert på brødrene Gabriel og Maxim Shamirs vinnerbidrag, med elementer tatt fra andre bidrag.
Melinda Gebbie
Liv og karriere
I 1984 flyttet hun til England for å arbeide på tegneserieutgaven av Raymond Briggs' When the Wind Blows. I kjølvannet av dette gjorde hun en rekke illustrasjonsjobber og fortsatte med å lage kortere serier som blant annet Strip AIDS og Heartbreak Hotel. I løpet av denne tiden var hun kortvarig involvert i en sedelighetsrettssak da det britiske undergrunnsforlaget Knockabout Comics ble rettsforfulgt av det britiske tollvesenet over importen av hva myndighetene mente var «pornografiske tegneserier», blant annet hennes eget hefte Fresca Zizis. Dommen ble at alle tegneseriene skulle bli konfiskert og brent. Det ble ulovlig å eie og oppbevare hennes hefte i Storbritannia, i motsetningen til for eksempel USA og Norge.
Israels riksvåpen
Bildet ser ut til å ha blitt lånt fra Sakarjas bok (kapittel 4): «Profeten ser en gull-lysestake - et billede på menigheten - og ved dens sider to oljetrær - et billede på de to embeder, prestens og fyrstens, gjennem hvilke Herren lar sin Ånd utstrømme over den …». Riktignok er det uvisst om sammenhengen er gjort med overlegg, eller om det kun kan regnes som en tilfeldig sammentreff. Shamir-brødrene oppgav ikke profeten Sakarja som kilde til sitt bidrag, selv om de gav detaljerte beskrivelser av sitt arbeide i et intervju til den israelske nyhetsavisen Maariv (16. februar 1949).
Melinda Gebbie
Liv og karriere
Tidlig på 1990-tallet begynte hun å samarbeide med Alan Moore på den lange serien Lost Girls, en grafisk fortelling om hvordan tre litterære kvinnelige figurer fra slutten av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet: Alice fra Alice i Eventyrland, Dorothy Gale fra Trollmannen fra Oz, og Wendy Darling fra Peter Pan. Disse møtes som voksne i 1913 og beskriver og deler med hverandre en del av at deres erotiske eventyr, tildels eksplisitt seksuelle fortellinger. Moore skrev fortellingen og Gebbie illustrerte den. Fortellingen ble fullført i 2006. I mellomtiden skapte hun og Moore Cobweb, en humoristisk serie med klare erotiske overtoner om en mystisk maskert heltinne og hennes kvinnelige assistent. Cobweb opptrådte i tolv utgaver av antologien Tomorrow Stories mellom 1999 og 2002.
Israels riksvåpen
Menoráen har vært et symbol for jødedommen i nesten 3000 år. Den ble brukt i det gamle tempelet i Jerusalem. Olivenkvistene symboliserer fred.
Melinda Gebbie
Liv og karriere
Den 12. mai 2007 giftet Gebbie seg med Moore.
Israels riksvåpen
Israels riksvåpen er innprintet på omslaget til det israelske passet.
Kanta Tsuneyama
Kanta Tsuneyama (født 21. juni 1996) er en japansk badmintonspiller.
Han representerte Japan under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen i singel.
Melinda Gebbie
Bibliografi
Egne tegneserietitler omfatter:
Antologier
Serier i tegneserieanologier:
Eksterne lenker
Intervjuer:
São José do Bonfim
São José do Bonfim er en kommune i delstaten Paraíba i nordøstregionen av Brasil.
Ikke-funksjonelle krav
I vid forstand definerer funksjonelle krav definere hva et system som er ment å gjøre, og ikke-funksjonelle krav definere hvordan et system er ment å være. Funksjonelle krav er vanligvis i form av «systemet må gjøre », en individuell handling, en del av systemet, kanskje ved å implementere en matematisk funksjon, en black box beskrivelse av inndata og utdata, med tilhørende prosessering og kontroll som en funksjonell modell eller IPO-Modell. Motsatt er ikke-funksjonelle krav i form av «systemet skal være », en samlet kvalitativ egenskap ved hele systemet eller for en begrenset aspekt, men ikke en bestemt funksjon. Systemets er generelle kvalitative egenskaper vil være en indikator på om utviklingsprosjektet har lyktes eller mislyktes.
Ikke-funksjonelle krav blir ofte kalt «kvalitetsegenskaper» for et system. Andre vilkår for ikke-funksjonelle krav er «kvaliteter», «kvalitetsmål», «quality of service-krav» (QoS), «begrensninger» og «ikke-atferdsmessige behov». Uformelt blir disse noen ganger kalt «ilities», fra egenskaper som stabilitet og mobilitet. Kvaliteter—som er ikke-funksjonelle krav—kan deles inn i to hovedkategorier:
Eksempler
I et system kan det være nødvendig for brukeren å se et antall poster i en database. Dette er et funksjonelt krav. Hvor oppdatert nummeret må være er et ikke-funksjonelt krav. Hvis nummeret må oppdateres i sanntid så må systemarkitektene påse at systemet er i stand til å vise et oppdatert antall poster innen en akseptabelt kort tidsintervall mens antall poster er i endring.
Tilstrekkelig båndbredde på nettverket kan være en ikke-funksjonelle krav til systemet. Andre eksempler inkluderer (bruk engelske uttrykk til det er klart hva som er gyldige norske uttrykk):
Fylkesvei 4130
Fylkesvei 4130 går mellom Abaldalsletta og Erikstemmen (søppelanlegg) i Flekkefjord kommune. Veien er 556 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 958 (Vest-Agder).
Øst-Trakia
Geografi
Den europeiske og asiatiske delen av Tyrkia er skilt av Dardanellene, Bosporos (kollektivt kalt for det tyrkiske stredet) og Marmarahavet, en rute på rundt 361 km. Den delen av Øst-Trakia som ligger lengst sør er kalt for Gallipolihalvøya. Europeiske Tyrkia har grenset mot Hellas i vest for 212 km og i nord mot Bulgaria i 269 km, og med Egeerhavet i sørvest og Svartehavet til nordøst.
Rino Falk Larsen
Rino Falk Larsen (født 14. februar 1996) er en norsk fotballspiller som spiller for.
Han har tidligere spilt for, , og Kjelsås.
Karriere
Falk Larsen startet å spille fotball for og debuterte for A-laget allerede som 15-åring i 2011.
Han signerte for eliteserieklubben i 2012, og fikk sin Tippeligadebut i mai 2016 mot.
Den 7. februar 2017 forlot Falk Larsen hovedstadsklubben, og signerte en toårskontrakt med 1.-divisjonsklubben.
El Salvador under Kortbane-VM i svømming 2018
El Salvador deltok under Kortbane-VM i svømming 2018 i Hangzhou i Kina fra 11. - 16. desember 2018.
Lee Zii Jia
Lee Zii Jia (født 29. mars 1998) er en malaysisk badmintonspiller.
Han representerte Malaysia under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen i singel.
Alan Newton
Alan Newton (født 19. mars 1931), britisk syklist som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors. Newton vant en olympisk sølvmedalje i banesykling under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det britiske laget som kom på tredjeplass på 4000 meter forfølgelseritt bak Italia og Sør-Afrika. De andre på laget var Donald Burgess, George Newberry og Ronald Stretton.
Angela Kovács
Angela Anna Margareta Kovács (født 23. mai 1964 i Vaksala, Uppsala ) er en svensk skuespillerinne med ungarsk far og svensk mor.
Kovács studerte ved Teaterhögskolan i Göteborg 1987–1990. Etter studiene har hun vært engasjert ved Göteborgs Stadsteater, Helsingborgs Stadsteater og Kungliga Dramatiska Teatern. Hun har også lest inn lydbøker.
Hun filmdebuterte 2001 i Daniel Linds Hans och hennes. Mellom 2005 og 2007 spilte hun politietterforsker Kurt Wallanders (Krister Henriksson) kollega Ann-Britt.
Götz George
Götz George (født 23. juli 1938 i Berlin, død 19. juni 2016 i Hamburg) var en tysk skuespiller. Han var sønn av skuespillerekteparet Berta Drews og Heinrich George. Fornavnet fikk han etter en av farens yndlingsfigurer: Götz von Berlichingen.
Han er i Tyskland hovedsakelig kjent for sin rolle som kriminalkommissar Schimanski i TV-serien Tatort.
Novaeglaucytes
Novaeglaucytes er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En middelsstor trebukk, mørk med lyse striper. Antennene er tynne og omtrent så lange som kroppen. Pronotum er tønneformet. Dekkvingene er jevnt avsmalnende bakover, beina forholdsvis lange.
Utbredelse
Slekten lever på Ny-Caledonia.
São José do Brejo do Cruz
São José do Brejo do Cruz er en kommune i delstaten Paraíba i nordøstregionen av Brasil.
Konsistoriet november 2007
Paven annonserte konsistoriet 17. oktober samme år.
23 nye kardinaler ble kreert, av dem 18 under 80 år og dermed stemmeberettigede ved konklaver. Det var også planlagt å utnevne den polske biskopen Ignacy Ludwik Jeż til kardinal, men han døde dagen før annonseringen av konsistoriet.
Rennebu kirke
Rennebu kirke er landets eldste av i alt fem Y-formede kirker, bygget i 1669. Kirken ligger ved tettstedet Voll langs fylkesvei 700 i Rennebu kommune.
Tour of Marmara 2010
Fredag 29. oktober – 2. etappe
avlyst
.30 Carbine
.30 Carbine (7,62x33mm) er en amerikansk patron for rifle.
Patronen ble introdusert tidlig i andre verdenskrig da enkelte amerikanske styrker trengte mer ildstyrke og økt treffsikkerhet enn det de hadde med sin Colt M1911. Løsningen ble riflen M1 Karabin og patronen ble spesielt utviklet for denne riflen.
Holstein (interglasial)
Holstein (i Nord-Amerika Yarmouth, i Storbritannia Hoxnian og i Alpene Mindel-Riss interglasial) var en mellomistid mot slutten av midtre pleistocen. Tradisjonelt er holstein betraktet som en sammenhengende varm periode med avleiringene liggende direkte over materialet fra den foregående Elster-istid og under lagene fra den påfølgende Saale-istiden.
Holstein i lys av nyere forskning
Isotopundersøkelser av havbunnssedimenter har påvist flere istider og mellomistider enn tidligere kjent. Isotoptrinn med oddetall er varme perioder, og isotoptrinn med partall er kalde perioder. Isotoptrinn 1 er nåtiden, og numrene stiger bakover i tid. Holstein kan tilsvare hele eller deler av tidsrommet fra isotoptrinn 11 til 7.
De fleste kvartærgeologer har ment at holstein er det samme som isotoptrinn 11 for 424 000–374 000 år siden. Uran-thorium-datering tyder derimot på at sedimenter regnet til holstein og hoxnian fra funnsteder i Polen, Tyskland, England, sørvestlige Irland og Frankrike, ble dannet under isotoptrinn 9 for 337 000–300 000 år siden. Dateringen av holstein er derfor foreløpig usikker. Sedimenter fra Essex i sørøstlige England viser at det er mange likheter mellom isotoptrinn 9 og 11, men også forskjeller, blant annet i pattedyrfauna og variasjoner av havnivå.
I Schöningen i Nord-Tyskland er det funnet en sammenhengende pollenserie fra yngre og midtre pleistocen. Den eldste mellomistiden er holstein i tradisjonell betydning med pollen av vingevalnøtt i siste del. Den svarer til isotoptrinn 9 eller 11. Etter en istid begynte Reinsdorf-mellomistiden, som svarer til isotoptrinn 7 eller 9. Etter neste istid begynte Schöningen-mellomistiden, som svarer til deler av isotoptrinn 7. Deretter fulgte en lang istid, som svarer til resten av isotoptrinn 7 og hele isotoptrinn 6. Den varte til begynnelsen av Eem-mellomistiden, som er isotoptrinn 5e.
Etter 2000 er det forsket mye på klimautviklingen i isotoptrinn 11. Det skyldes både at interglasialen var uvanlig lang, og at den har mange likheter med den nåværende interglasialen (holocen) når det gjelder Jordens baneelementer, konsentrasjon av drivhusgasser og havnivå. Kunnskap om klimaet i tidligere interglasialer kan gi en pekepinn om hvilken utvikling en kan forvente på grunn av menneskeskapt global oppvarming.
Ved Bavtajohka på Finnmarksvidda er det funnet avsetninger fra isotoptrinn 7. Dette er det eldste kjente funnet av vegetasjon fra pleistocen i Norge. Vegetasjonen minnet om nåtiden med mye bjørk og litt furu. Funn fra Naakenavaara i Nord-Finland kan være fra samme mellomistid, men polleninnholdet er annerledes med furu, gran, lerk, Bruckenthalia og Osmunda. Torva fra Naakenavaara inneholder makrofossiler av planter som nå ikke finnes i Finland, som den utdødde Aracites interglacialis, lerk, edelgran og serbergran.
Generelt
Lange sedimentsekvenser fra holstein er funnet flere steder i Essex og Kent ved Themsens munning sørøst i England. Andre klassiske funnsteder er Hoxne i Suffolk og Steinheim an der Murr sør i Tyskland. Forholdene i Mellom-Europa er relativt godt kjent, men en vet mindre om dyreliv og vegetasjon lenger sør og nord i verdensdelen, og korrelasjonen mellom funnstedene er usikker.
Nøste Schwab
Nøste Schwab (født Thora Elisabeth Neels-Hansson 29. november 1918 i Stavanger, død 15. desember 2007) var en norsk skuespiller. Hun fikk sitt gjennombrudd som Antoinette (Nette) Bals i filmen Tante Pose fra 1940. Hun er også kjent for sin rolle som Kajas mor i de tre filmene Hustruer. I 1944 giftet hun seg med Per Schwab, og fikk to barn.
Holstein (interglasial)
Generelt
Steppemammut (Mammuthus trogontherii) opptrer for siste gang i holstein og ble i Europa for ca. 200 000 år siden erstattet av ullhåret mammut (M. primigenius), som var bedre tilpasset arktiske forhold. I Mellom-Europa forekom ikke flodhest i holstein, selv om den hadde vært vanlig tidligere og vendte tilbake til området i eem. Den nålevende beverarten (Castor fiber) levde i Mellom-Europa side om side med en større, utdødd art, Trogontherium cuvieri. De yngste funnene av Trogontherium er fra Reinsdorf-mellomistiden.
Kirkespillet Petter
Kirkespillet Petter er et kirkespill fra 2018 om dikterpresten Petter Dass. Manus til verket er skrevet av Alf Knutsen, og Knut Størdal har komponert musikken.
Holstein (interglasial)
Generelt
Andre store og mellomstore pattedyr i perioden er huleløve (Panthera leo spelaea), leopard, sabeltanntigeren Homotherium latidens, hulehyene (Crocuta crocuta spelaea), stripehyene, grevling, oteren Cyrnaonyx antiqua, ulv, asiatisk villhund, rødrev, bjørnen Ursus deningeri, kragebjørn, skogelefant (Elephas antiquus), merckneshorn (Stephanorhinus kirchbergensis), steppeneshorn (Stephanorhinus hemitoechus), hest, esel (Equus hydruntinus), berberape, villsvin, rådyr, dåhjort (Dama dama clactoniana), hjort, kjempehjort (Megaloceros giganteus), urokse, steppebison (Bison priscus), skogbison (Bison schoetensacki) og vannbøffel (Bubalus murrensis). Man mente tidligere at brunbjørn vandret inn fra Asia midt i holstein, men nyere funn viser at slike bjørner har forekommet i Europa mye lenger.
West Stow
Undersøkelser av landsnegler i sedimenter datert til isotoptrinn 11 fra West Stow i Suffolk tyder på at klimaet var våtere og kanskje varmere enn i dag. Arter som lever i åpent landskap, som kanin (Oryctolagus cf. cuniculus), og arter som er avhengig av sammenhengende skog, som ekorn og hagesyvsover, forekommer i ulike perioder. Den varmekrevende æskulapsnoken er et annet tegn på at klimaet var varmere enn i nåtiden.
Kirkespillet Petter
Urpremieren
Kirkespillet hadde premiere i Alstahaug kirke september 2018, og ble deretter sendt på turné i ni kirker i Nordland fylke. Hovedrollen som Petter Dass ble spilt av Hans-Erik Dyvik Husby og regi var ved Kristin Jørgensen. Forestillingen ble produsert av Nordland teater.
Mot
Mot eller MOT kan referere til:
Holstein (interglasial)
West Stow
Pattedyrfaunaen fra West Stow omfatter tre spissmus (dvergspissmus, Sorex sp., Neomys sp.), to moldvarper (den utdødde Talpa minima, Talpa sp.), kanin, gnagere (ekorn, Trogontherium cuvieri, klatremus, vånd, kortøret granmus, markmus, sørmarkmus, småskogmus, den utdødde Apodemus maastrichtiensis, hagesyvsover), en bjørn (Ursus sp.), snømus, hest, steppeneshorn, dåhjort, hjort og urokse.
Cudmore Grove
Undersøkelser av biller i sedimenter datert til isotoptrinn 9 fra Cudmore Grove i Essex tyder på at julitemperaturen var 2 °C varmere enn nåtiden og at januartemperaturen var litt lavere. Amfibier og krypdyr som nå ikke finnes i Storbritannia, latterfrosk eller hybridfrosk, spissnutefrosk, løvfrosk, hoggormsnok eller rutesnok, æskulapsnok og europeisk sumpskilpadde, viser også at sommertemperaturen var høyere. Disse artene tåler ganske kjølige vintre, og spissnutefrosken har i dag en nordøstlig utbredelse i Europa, noe som styrker antagelsen om at klimaet var mer kontinentalt. Klimaet kunne ha vært likt dagens klima i nordøstlige Østerrike eller vestlige Tsjekkia.
Pattedyrfaunaen fra Cudmore Grove viser at det vokste løv- eller blandingsskog med tett undervegetasjon på stedet. Typiske arter for skog og kratt er klatremus, småskogmus, dvergspissmus, sørflaggermus, ekorn, berberape, bever, brunbjørn, grevling og rådyr. Det må også ha vært åpne områder der hest og markmus kunne leve og fuktige områder med vånd (Arvicola terrestris cantiana) og vannspissmus (Neomys cf. browni). Markspissmus (Crocidura cf. leucodon) er i nåtiden en sentraleuropeisk art som ikke finnes ikke i Storbritannia.
Nord-Tyskland
Følgende pollenserie er kjent fra Nord-Tyskland:
Nowiny Żukowskie
I Nowiny Żukowskie, nær Lublin i sørøstlige Polen, lå det en innsjø i holstein. Det er gjort mange studier av pollen og makrofossiler fra dette stedet, og en kan skille mellom følgende soner:
Freedom Chiya
Freedom Chiya (født 11. juli 1979) er en sørarfikansk sandvolleyballspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble utslått i gruppespillet.
Randi Karin Rusten
Randi Karin Rusten (født 1975 på Sandvoll i Kvinnherad) er en norsk country-sangerinne. Hun spilte fra 2004 til 2007 sammen med bandet Pearl, før hun gjorde karriere som soloartist. Hun gav i 2007 ut debutplaten Heartfelt Country, som nådde 12.-plass på norske albumlister i begynnelsen av 2008.
Jan-Åke Svensson
Jan-Åke Svensson er en svensk tidligere fotballspiller. Svensson, som var spiss, spilte seriekamper for Malmö FF fra 1970 til 1973.
Altica palustris
Altica palustris (Weise 1888) er en bille som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Den regnes ikke til skadedyrene.
Altica palustris er en av de største jordloppene, mellom 3,5-5,5 mm lang. Den er metallisk med et svakt blålig eller grønt, nesten svart hode, halsskjold (pronotum) og dekkvingene. Halskjoldet har er nær uten noen punktur, dekkvingene har en svak uregelmessig fin punktur (ikke ordner i rekker). Kroppen er litt langsmal, noe pæreformet, som bladbillene ofte er. Beina er noe lysere, brunlig, svarte. Baklåret er langt tykkere enn de andre lårene.
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten.
Anna Krefting
Anna Paulsdatter Vogt Krefting (født 23. mars 1683 i Christiania, død 25. mars 1766 i Bærum) var eier av Bærums Verk og drev jernverket gjennom mer enn femti år. I en tid hvor næringslivet var menns domene markerte hun seg som en dyktig forretningskvinne, og hun ble også kjent for sin bistand til de norske styrkene under store nordiske krig.
Nicolay Wiborg
Simon Nicolay Wiborg (født 25. mars 1867, død 11. april 1946) var en norsk skipsreder og politiker fra Kragerø. Wiborg overtok i 1894 familierederiet etter sin far Thomas Møller Wiborg. Rederiet hadde spesialisert seg på is-eksport. I løpet av få år ble Nicolay Wiborg landets største is-eksportør, med eksport til land som Frankrike, Storbritannia og Tyskland. I 1914 solgte han skipsflåten sin og flyttet til Christiania.
Anna Krefting
Slekt og familie
Hun var datter av magasinforvalter, kjøpmann og kommerseråd Paul Pedersen Voigt (1646–1701) og Catharina Braunmann (1659–1742). Hun var eldst av fem søsken. De andre i flokken var:
Nicolay Wiborg
Politiker
Wiborg var også aktiv innen politikk og var blant annet ordfører i Kragerø ved flere perioder. I periodene 1907-1909 og 1913-1915 var han suppleant på Stortinget fra Kragerø krets. Wiborg representerte Samlingspartiet i den første perioden og Det Frisinnede Venstre i den neste perioden.
U.S. Classic 2019
U.S. Classic 2019 var en nasjonal turnkonkurranse for kvinner i turn i USA, som ble arrangert 20. juli 2019 i KFC Yum! Center i Louisville i Kentucky. U.S. Classic er en av flere kvalifiseringskonkurranser for USA-mesterskapet i turn, og er også uttak til OL de årene det er OL.
Anna Krefting
Slekt og familie
Den 16. oktober 1699 ble hun gift med jernverkseier Herman Krefting (1656–1712), som var sønn av jernverkseier Johan Krefting og Anna Felber.
U.S. Classic 2019
Resultater senior
På de neste plassene kom Aleah Finnegan (7), Faith Torrez (8), Shilese Jones (9), Jade Carey (10), Jordan Chiles (11), Emily Lee (12), Gabby Perea (13), Alexis Jeffrey (14) og Olivia Hollingsworth (15). Til sammen 21 utøvere deltok.
Anna Krefting
Liv
Hennes danskfødte far arbeidet som magasinforvalter på Akershus festning da hun ble født. I 1694 etablerte han seg som kjøpmann i Christiania. Moren var datter av land- og krigskommissær Dominicus Braunmann, som også hadde vært magasinforvalter på Akershus.
U.S. Classic 2019
Resultater junior
På de neste plassene kom Skye Blakely (4), Ciena Alipio (5), Sophia Butler (6), eMjae Frazier (=7), Anya Pilgrim (=7), Lilly Lippeatt (9), Sydney Morris (10), Kayla DiCello (11) og Zoe Miller (12). Til sammen 37 utøvere deltok.
Anna Krefting
Liv
Da Anna Vogt var seksten år gammel ble hun gift med Herman Krefting, som var arving til Bærums Verk. Hans far hadde kjøpt jernverket i 1665, og mellom 1672 og 1682 hadde han kjøpt inn store eiendommer som ble lagt til verket. I alt dreide det seg om seksti gårder i Asker og Bærum og på Romerike.
Hun opprettet en verksskole for de ansattes barn, og viste også på andre måter omsorg for de som jobbet for henne. Hun var også en sjenerøs giver til Tanum kirke, der hun ved siden av å gi midler til restaurering også ga en prekestol, døpefont med baldakin, knelebenk og lysekrone. Hun fikk også laget gravkapell og gravkjeller for sin familie.
I 1719 fikk Anna Krefting privilegiet til å drive Dikemark jernverk. Dette drev hun sammen med svigersønnen Andreas Walleur, som var gift med eldstedatteren Anna Katarina Krefting. Etter at han døde i 1742 drev hun Dikemark sammen med Anna Katarina, og fra 1745 til 1778 drev datteren det alene.