cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Valestrand Hjellvik Fotballklubb
2010:
trener: Jo Solberg.
Den legendariske sesongen som avsluttes med et straffespark 7 minutter på overtid, der over 1000 tilskuere stormer Furubakken etter at Øyvind Thomassen banker ballen i nettet, er kjent for de aller fleste. Bare ett tap og noen få uavgjorte er likevel ikke nok til å lede tabellen to kamper før slutt. Loddefjord ser ut til å kontrollere det hele før nest-siste kamp. Da går de på et uventet stortap hjemme mot Laksevåg, samtidig som Valestrand Hjellvik gjør jobben borte mot Rosendal. Dermed er Valestrandslaget i førersetet før seriefinalen, og klarer seg med uavgjort der. Mennene fra Furubakken vinner opprykket, og Joen får gullstolen sin - både på Furubakken og på festen senere. Stavangerkaren Morten Frøland kommer til Valestrand før denne sesongen, mens Simen Kallekleiv spiller seg inn på A-laget.
Tora Aasland
I 2022 fullførte hun doktorgraden (dr.philos.) ved Universitetet i Stavanger med tittelen ''Frivillighet i samvirke. Frivillige organisasjonars medverking i redningsteneste og beredskapsarbeid''. Hun er en av seks kvinner i Norge som har oppnådd doktorgraden etter fylte 75 år.
Wokha (distrikt)
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 166,239 innbyggere i distriktet, mot 161,098 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 21,05 % av befolkningen.
Tora Aasland
Politisk liv
Hun ble innvalgt på Stortinget fra Akershus i 1985 og ble utnevnt til fylkesmann i Rogaland i 1991 (hun tiltrådte i 1993). I oktober 2007 ble Tora Aasland forskningsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering. Aasland tok én av de to nyopprettede statsrådsposter i Kunnskapsdepartementet, etter at kunnskapsminister Øystein Djupedal måtte gå av. Aasland gikk av som statsråd for forskning og høyere utdanning i mars 2012. Hennes ansvarsområde var departementets universitets- og høgskolesaker, forskningssaker, studiefinansieringssaker og fagskoleutdanningssaker.
Nash-likevekt
Nash-likevekt er et uttrykk innen spillteori. John Forbes Nash jr. innførte begrepsforskjellen mellom kooperativ spillteori, som behandler spill der det kan treffes bindende avtaler, og ikke-kooperativ spillteori. For den ikke-kooperative spillteorien utviklet Nash et likevektsbegrep som senere er blitt kalt "Nash-likevekt" og som er blitt et standard verktøy innenfor alle områder av økonomisk teori.
Tora Aasland
Politisk liv
Etter at hun gikk av som fylkesmann i Rogaland i 2013, har hun vært tilknyttet forskningsavdelingen ved Universitetssykehuset i Stavanger.
I 2005 ble hun utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden for sin samfunnsgavnlige innsats.
Nash-likevekt
Nash-likevekten er den rekken av trekk i et spill som ender med at når en spiller ser hva motstanderen har gjort, så angrer ikke spilleren på sine egne trekk.
Wokha (distrikt)
Demografi
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 11,83 % i 2011 mot 13,60 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 970 i 2011 mot 985 i 2001.
Nash-likevekt
Mer generelt kan en si at to strategier s_1 og s_2 er i Nash-likevekt dersom:
Alabama State University
Collegene og skolene ved ASU er:
Stanisław Wielgus
Karriere før utnevnelsen til erkebiskop
Han ble presteviet i 1962 i Lublin av biskop Piotr Kałwa av Lublin, og innledet en akademisk karriere. Han ble bl.a. professor i middelalderfilosofi ved Det katolske universitet i Lublin, og var universitetets rektor fra 1989 til 1998. På 1970-tallet var han stipendiat ved Ludwig-Maximilians-universitetet i München. Hans viktigste publikasjon i tiden i München var artikkelen «Die Wahrheit siegt gegen die Gewalt».
Valestrand Hjellvik Fotballklubb
2011:
trener: Jo Solberg, Mons Ivar Mjelde, Øyvind Pedersen. Oppmann: Gisle Raknes.
Jo starter sesongen som trener for A-laget, men må gi seg midtveis på grunn av mye reising i jobbsammenheng. I juni meldte klubben at Mons Ivar Mjelde ble ny trener for Valestrand Hjellvik, og den tidligere topptreneren - og treneren som hentet hjem gullet til Bergen etter 40 år, starter arbeidet på Furubakken. Guttene var skikkelig motivert for dette, og stemningen i laget fikk et ekstra løft. Men det varer dessverre ikke mange ukene før Tippeligaklubben Start sikrer seg Mjelde, noe som kaster VHFK ut i ny trenerjakt. Tidligere Austevolltrener Øyvind Pedersen kom inn og overtok treneransvaret fra august og ut sesongen sammen med hjelpetrener Thorleif Holme. Til slutt endte det med nedrykk for Valestrand Hjellvik sine tapre krigere, i det som i presset ble omtalt som tidenes sterkeste 3. divisjonsavdeling i Norge. Bortekampene mot Brann 2 og Øystese var kanskje de største høydepunktene for supporterne denne sesongen. Begge kamparenaene ble farget i sort og hvitt av entusiastiske VH-supportere. Spesielt i Norheimsund var det en stor opplevelse - mest fordi VHFK stakk av med alle poengene mot et sjokkert hjemmelag.
Stanisław Wielgus
Karriere før utnevnelsen til erkebiskop
Den 24. mai 1999 utnevnte pave Johannes Paul II ham til biskop av Płock. Han ble konsekrert av Warszawas erkebiskop Józef Glemp 1. august samme år. Fra 2006 har Wielgus også vært medformann for den polske regjerings og det polske episkopats felleskommisjon. Han var også medlem av og rådgiver for Kongregasjonen for Katolsk Utdannelse i Vatikanet, og medlem av den humanistiske seksjon av European Academy of Arts and Sciences.
Valestrand Hjellvik Fotballklubb
2012:
trener: Thomas Tennebø. Hjelpetrener: Nilson Viegas.
Stanisław Wielgus
Karriere før utnevnelsen til erkebiskop
Han tilhører også kontroll- og rådgivingsutvalget for radiostasjonen Radio Maryja, og har i den egenskap gjentatte ganger oppfordret radiostasjonen til å holde seg unna partipolitiske spørsmål. Dessuten var Wielgus blitt president for det vitenskapelige råd for den polske kirkes akademiske institusjoner.
Utnevnelsen til erkebiskop
Den 6. desember 2006 utnevnte pave Benedikt XVI Wielgus til Glemps etterfølger som erkebiskop av Warszawa. At han sannsynligvis ville bli etterfølgeren til kardinal Jozef Glemp var blitt meldt av vatikanologer tidligere på høsten. Innsettelsen skulle finne sted i begynnelsen av januar 2007.
Valestrand Hjellvik Fotballklubb
2012:
4.plass med 39 poeng.
Alabama State University
Ved universitetet var det 5.565 studenter og 410 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 4.008 for studenter folkeregistrert i Alabama. Studiene gis opp til doktorgradsnivå.
Stanisław Wielgus
Fortiden graves frem
Den 20. desember hevdet avisen Gazeta Polska at Wielgus hadde samarbeidet med det kommunistiske hemmelige politiet i Folkerepublikken Polen, Służba Bezpieczeństwa (SB), under den kalde krigen, men avisen fremla imidlertid ikke noen bevis for dette. Både den polske katolske bispekonferanse og Vatikanet avviste i hver sine erklæringer dette som grunnløse beskyldninger.
Rett over nyttår opplyste to undersøkelseskommisjoner, én av dem opprettet av den polske katolske kirke og den annen av Polens ombudsmann for menneskerettighetene Janusz Kochanowski, at de hadde gransket SBs arkiver og konkludert med at det var hold i beskyldningene: Under kodenavnet Grey hadde Wielgus rapportert til SB i to tiår. Den 4. januar 2007 offentliggjorde avisen Rzeczpospolita noen av dokumentene, som syntes å godtgjøre at fader Wielgus hadde hatt møter med politiagenter mer enn 50 ganger i løpet av en gitt femårsperiode. Rapporteringen fortsatte også etter at personer tilknyttet SB hadde bortført og drept presten Jerzy Popiełuszko i 1984.
Wielgus innrømmet da et visst samarbeid, men begrunnet dette med ønsket om å få reise til Vest-Tyskland for å kunne fortsette sin akademiske karriere. Det skjedde i 1978. Han hevdet at hans samarbeid med kommunistenes hemmelige politi aldri hadde skadet noen. Bare polakker som de polske myndigheter regnet som «pålitelige» fikk tillatelse til utenlandsopphold i vesten, uten at dette i og for seg innebar at kun kommunistvennlige fikk anledning til utenlandsstudier. Men nå ble det påpekt at det i den 68 sider store SB-mappen om ham syntes å vise at han ble rekruttert av Służba Bezpieczeństwa allerede i 1967. Józef Glemp understreket at «Wielgus ble tvunget med trakassering og trusler til å bli kollaboratør».
Mens en omfattende kontrovers pågikk i polske medier og i kirkelige kretser gikk overdragelsen av erkebispedømmet til Wielgus sin gang: Den 5. januar avla han sin embedsed, og dagen etter ble han offisielt innført i sitt embede.
På søndagen 7. januar, noen timer før erkebiskop Wielgus skulle feire sin første pontifikalmesse i sin domkirke, søkte han imidlertid formelt om avskjed. Paven innvilget straks dette, og det ble meddelt mindre enn en time før messen skulle begynne. Kardinal Glemp ble samtidig utnevnt til apostolisk administrator i erkebispedømmet som han hadde ledet for inntil få dager siden. Ifølge flere aviser var det paven som til slutt bad Wielgus om å søke avskjed. La Repubblica skrev 8. januar at pave Benedikt søndag kveld mottok fra den polske regjering pr fax et 80 sider langt tyskspråklig dossier om Wielgus, og at det var på dette grunnlag han tok sin endelige beslutning. Flere aviser mente også at saken skal ha vekket irritasjon i Vatikanet og frykt for at hendelsen kan skade pavens omdømme. Paven ble selv gjennom årtier utsatt for overvåkning fra SBs søsterorganisasjon Stasi.
Det er vanskelig å finne paralleller til hendelsen i katolsk kirkehistorie.
Kardinal Giovanni Battista Re, leder av Kongregasjonen for biskopene (kurieorganet som saksforbereder de fleste katolske bispeutnevnelser), uttalte til den italienske avisen Corriere della Sera at man ikke var kjent med anklagene før utnevnelsen. Ifølge polske kilder skal imidlertid bekymringsmeldinger ha blitt sendt, uten at man vet om de falt gjennom eller ble misforstått på tjenesteveien til Roma.
Rettsklage
En drøy måned senere anmeldte erkebiskop Wielgus sin sak til det polske rettsvesen. Han mente at en granskning ville avdekke at han aldri var det som kunne kalles en egentlig kollaboratør med det kommunistiske hemmelige politi.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Publikasjoner
Wielgus har publisert over 500 bøker, artikler etc. mellom 1970 og 2005. Hans bøker, og noen av hans publikasjoner på andre språk enn polsk, er:
Delphine Delrue
Delphine Delrue (født 6. november 1998) er en fransk badmintonspiller.
Hun representerte Frankrike under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor hun ble utslått i gruppespillet i mixed double.
Valestrand Hjellvik Fotballklubb
2013:
trener: Rayner Nygaard
2014:
trener: Frank Hansen
2015:
trener: Frank Hansen.
4.plass med 40 poeng.
2016:
trener: Frank Hansen. Hjelpetrener: Henrik Nygaard
Dette er året NFF gjør store endringer i divisjonssystemet i Norge. Antallet avdelinger i de høyere divisjonene skal reduseres, noe som medfører at halve 4.divisjon rykker ned til 5.divisjon. Valestrand Hjellvik FK, Voss FK og Fana 2 ender ved sesongslutt på 35 poeng, men Valestrand trekker det korteste strået og må ta den tunge turen ned til 5.divisjon på målforskjell til tross for en 6.plass i avdelingen.
2017:
Etter bare en sesong i 5.divisjon sikrer A-laget opprykk til 4.divisjon på målforskjell i siste serierunde, framfor erkerival Osterøy IL. A-laget vinner 4-1 over SK Galgen på Krohnsminde, mens Osterøy IL bare trengte uavgjort mot allerede opprykksklare Bergen Nord FK. Bergen Nord FK vant kampen 1-0, i en kamp der Osterøy IL får annullert et mål på overtid av 2.omgang, noe som ville sikret dem opprykket med 1 poeng foran Valestrand Hjellvik FK. Toppscorer for VHFK denne sesongen ble Jonas Hauge, tett forfulgt av Kevin Janz.
2018:
trener: Frank Hansen. Hjelpetrener: Bjarte Vatle
Hellas under Vinter-OL 1994
Hellas under Vinter-OL 1994. Ni sportsutøvere, sju menn og to kvinner fra Hellas deltok i fem sporter, aking, alpint, bobsleigh, langrenn og skiskyting under Vinter-OL 1994 i Lillehammer i Norge. Hellas vant ikke noen medaljer, beste plassering var to 24.-plasser i aking i både ener for menn og damer.
Hans Raustøl
Hans Raustøl (født 18. juli 1917 i Kristiansand, død 25. februar 2007) var prost i Ringerike prosti i perioden 1974–1986 og sogneprest i Norderhov kirke i perioden 1970–1986, da han fikk avskjed i nåde.
Tidligere var Raustøl blant annet kallskapellan i Laksevåg og Loddefjord i perioden 1951–1957, sekretær i Kristen innsats for uløste oppgaver i perioden 1957–1961, og kallskapellan i Sem i perioden 1964–1970.
Kolmätargränd
Kolmätargränd er et smug i Gamla stan i Stockholm. Det går fra Västerlånggatan i vestlig retning og slutter etter noen meter i Brantingtorget.
Det eldste dokumenterte navnet er Kholmetare Grenden (1646) og Kåålmäterenss grändh (1652) etter en Hans Kohlmeter (1626–1686). På 1600-tallet ble den også kalt for Johan Sekreterares gränd. Det nåværende navnet, Kolmätargränd, ble allment akseptert på 1700-tallet. Hans Kolmeter var dommer.
Smuget var fram til 1940-tallet mye lengre og strakte seg mellom kvartalene Nessus og Lychaon helt fram til Myntgatan. I forbindelse med saneringen av Cephalus-kvartalet ble alle tre eksisterende smug innenfor området (Klockgjutargränd, Kolmätargränd og Stenbastugränd) kuttet og slutter etter det i Kanslihusannexets runde innergård, Brantingtorget. Åpningene mot Västerlånggatan finnes dog fremdeles.
Rivingen av kvartalene omkring Kolmätargränden førte til en stor proteststorm 1943/44, som ble ledet av blant andre Vera Siöcrona gjennom «kampen om Kolmätargränd».
Kolmätargränden nevnes i Carl Michael Bellmans visesamling Fredmans epistel n:o 34 «till Movitz, när elden var lös».
Zunheboto (distrikt)
Zunheboto er et distrikt i den indiske delstaten Nagaland. Distriktets hovedstad er Zunheboto.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 141,014 innbyggere i distriktet, mot 154,909 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 19,58 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 14,25 % i 2011 mot 16,45 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 955 i 2011 mot 944 i 2001.
Sverige under EM i friidrett 1962
Sverige deltok med 18 utøvere i EM i friidrett 1962 som ble arrangert 12.–16. september 1962 i Beograd. Sverige tok to medaljer i mesterskapet.
Colombias kvinnelandslag i fotball
Colombia har bare deltatt i de tre siste mesterskapene. i Sudamericano Femenino 1998 kom Colombia på tredjeplass i sin gruppe, bak Brasil og Peru. I det neste mesterskapet kom Colombia videre til sluttspillgruppen på fire lag, og denne gangen slo Colombia Peru, og kom dermed på tredjeplass. Sudamericano Femenino 2006 kom imidlertid Colombia på en skuffende fjerdeplass i sin gruppe, bak Argentina, Ecuador og Uruguay.
Höktopparna
Höktopparna (nordsamisk: Moarhmmábákti) er et fjell med flere topper som omkranser Moarhmmáglaciären vest i Kiruna kommune, Norrbottens län i Sverige. Den høyeste toppen på 1 938 moh er den sydligste, mens to andre topper på 1 888 og 1 810 moh ligger nord og øst for denne.
Elinor Sisulu
Elinor Sisulu (født 9. mars 1958) er en zimbabwisk forfatter, forsker og redaktør basert i Sør-Afrika. Hun har vunnet flere priser for bøkene sine, blant annet Noma-prisen for boken ''Walter and Albertina Sisulu. In Our Lifetime''.
Sisulu har høyere utdannelse fra University of Zimbabwe, Institute of Economic Development and Planning og International Institute of Social Studies. Hun har jobbet som redaktør for Speak i Sør-Afrika, ekspert for ILO i Zambia, forsker i ministeriet for planlegging og bemanning i Zimbabwe og er nå leder for Crisis in Zimbabwe Coalition Board og Center for the Book i Book Development Foundation, begge de to siste i Sør-Afrika. Hun har også hatt verv i CODESRIA, Association of African Women's for Research and Development og flere andre stiftelser.
Hun har engasjert seg sterkt for barnelitteratur i Afrika og har vunnet priser både for barnebøker og bøker for voksne.
Biebrich slott
Biebrich slott er et slott i Biebrich (bydel av Wiesbaden) i Hessen. Det ble bygget i 1702 og har sin historiske betydning som den første residensen for landgrevene av Nassau.
Inkaenes mytologi
Inkaenes mytologi omfatter en rekke fortellinger og legender som er mytologiske og bidrar til å forklare eller symbolisere trosforestillingene i Inkariket.
Alle kristne prester som fulgte den spanske erobringen av Peru ved Francisco Pizarro brente alle nedtegnelser fra Inkariket. Det som er kjent om Inkarikets mytologi er videreført av kristne prester, men en del informasjon er avledet fra arkeologi, arkitektur, keramisk ikonografi og ikke minst myter og legender som har blitt bevart i muntlig tradisjon hos den innfødte og opprinnelige befolkningen.
Innledning
Før Inkariket forente befolkningen i området sentralt i Andesfjellene var området splittet i tallrike politisk og språklige grupper som var begrenset til en enkelt dal med elv, Cuzcodalen. I denne dalen oppsto inkaene en gang rundt år 1000 e.Kr. Ettersom inkaene ikke etterlot et skriftlig språk eksisterer det heller ingen skriftlige kilder til deres historie og mytologi. En del versjoner av den muntlige historien lister navnene på 13 herskere, men de første seks var sannsynligvis mytiske.
Pachacuti bygde en hovedstad og reorganiserte inkaenes religion og gjorde Inti, solguden, til den viktigste guden, og etablerte dyrkelsen av Viracocha, skaperguden. Han bygde Coricancha, et tempel dedikert for Inti. Inkaene praktiserte religiøse ritualer som forsøkte å vinne gudenes gunst. Gudene var knyttet til naturkrefter som solen, vannet eller været, og gudene fikk kostbare gjenstander for å vise sin gunst. Inkareligionen vokste ut av en opprinnelig dyrkelse av verden rundt, som fjell, elver, innsjøer, havet og bestemte topografiske trekk hvor blant store steiner ble et hellig sted, kalt huacas. Solen ble dyrket som det store livgiver og det ble holdt festivaler for å sikre at solen fortsatt ville skinne hver dag. Kattedyr og slanger var symboler i den religiøse kunsten. Da Pachacuti reorganiserte religionen skapte han et særlig forhold mellom seg selv og solen, og slo fast at Inkarikets hersker var solens sønn.
Legender om opprettelsen av Inkariket
Manco Capac er den legendariske grunnleggeren av Inkarikets dynasti i Peru og Cuzcodynastiet i Cuzco. Legender og historie som omgir denne mytiske figuren er svært sammenrotet, særlig det som angår hans styre i Cuzco og hans fødsel og oppvekst. I en legende var han sønn av Tici Viracocha. I en annen ble han fraktet opp fra dypet av Titicacasjøen av solguden Inti, igjen sønn av den øverste guddommen Viracocha. Imidlertid, folk flest hadde ikke lov til å si hans navn, Inca Viracocha, noe som kanskje er forklaringen på at det var nødvendig med hele tre opprinnelsesmyter.
Det var flere myter om Manco Capac og hans veg til makten. I en myte var Manco Capac og hans bror Pacha Kamaq sønner av solguden Inti. Manco Capac ble selv dyrket som en gud for ilden og solen. I henhold til denne Intio-legenden ble Manco Capac og hans slektninger sendt til jorden av solguden og dukket fram fra en hule mens han bar en gyllen stav kalt tapac-yauri. De ble beordret å reise et tempel for solguden på det stedet hvor staven sank inn jorden til ære for Inti, deres far. For å komme til Cuzco hvor de bygget tempelet reiste de i underjordiske huler. I løpet av denne reisen ble en av Manco Capacs brødre gjort om til is.
I en annen versjon av den samme legenden dukket søsknene opp fra vannet i Titicacasjøen, og ikke fra en hule.
I Inca Virachocha-legenden var Manco Capac sønn av Inca Viracocha v Pacari-Tampu, i dag kjent som Pacaritambo, som er 25 km sør for Cuzco. Han og hans brødre (Ayar Auca, Ayar Cachi, og Ayar Uchu) og hans søstre (Mama Ocllo, Mama Huaco, Mama Raua, og Mama Cura) levde i nærheten av Cuzco ved Paccari-Tampu, og forente deres folk og ti ayllu (den grunnleggende politiske enhet hos inkaene) som de møtte på deres reiser for å erobre stammene i Cuzcodalen. Denne legenden innbefattet også den gylne staven som er antatt å ha blitt gitt til Manco Capac av hans far. Redegjørelsene er forskjellige, men i henhold til en eldre versjoner skal den unge Manco Capac ha vært sjalu på sine eldre brødre, drept dem og deretter kommet til Cuzco.
Guddommer
Som romerne tillot inkaene de kulturer de la inn under riket til å beholde sine individuelle religioner. Nedenfor er en del guder dyrket av folkene i Inkariket, men flere har overlappende ansvar og riker. Om ikke annet er anmerket ble disse dyrket i ulike ayllus eller i ulike områder.
Carl Hårleman
Carl Hårleman (født 27. august 1700 i Stockholm, død 9. februar 1753) var en svensk friherre og en av sin tids mest toneangivende arkitekter.
Hans far Johan Hårleman var intendent for de kongelige hager og døde mens Carl var liten. Med hjelp av Nicodemus Tessin den yngre fikk Hårleman stipend til å studere arkitektur i Paris I 1721 hvor han var i fire år før han opptok studier i Italia. I 1727 fikk han beskjed fra Tessin om å komme tilbake til Sverige for å hjelpe til med ferdigstillelsen av Stockholms slott.
Etter Tessins død i 1728 deltes oppgaven med å ferdigstille slottet formelt mellom dennes sønn Carl Gustaf Tessin og Hårleman. Fra 1741 ble Hårleman överintendent og hovedansvarlig for ferdigstillingen. Utvendig ble slottet stort sett ferdigstilt etter Nicodemus Tessins planer, mens Hårleman satte preg på deler av den innvendige ferdigstillelsen. Mens slottet var i barokk-stil, var Hårlemans bidrag var prget av rokokko stilen han hadde tilegnet seg i Frankrike og han regnes for å være den første arkikten utenfor Frankrike som utførte arbeider i fransk rokokko.
Han var også en av grunnleggerne av Kungliga Ritakademien.
Kanaaneisk mytologi
Kanaaneisk mytologi var en gruppe av semittiske religioner som ble praktisert av kanaanittiske befolkningsgrupper oldtidens Midtøsten og Levanten fra minst tidlig bronsealder. Kanaanittisk religion var polyteistisk (troen på flere guder), men i en del tilfeller monoteisme.
En rekke guder utvikles seg i disse kulturene, blant dem var den høyeste guden, himmelguden El, hvis navn betyr ganske enkelt «gud». Hans hustru var Asjera. En annen viktig gud var Baal, hvis navn betyr «herre», «eier» eller «ektemann». Gudinnen Anat framstilles vanligvis som hans gemalinne. Underverdenens hersker var Mot.
Mye av informasjonen om kanaanittenes guder er avledet fra Ras Shamra-tekstene, som har blitt funnet i ruinene av oldtidens Ugarit. Kanaanittisk mytologi og religion er også av betydning av forståelsen av Den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente).
Mytefortelling
Baal-syklusen ble Baal utfordret av og beseiret av Yam ved å benytte to magiske våpen («Driver» og «Jager») som ble framstilt for ham av Kothar-wa-Khasis («Dyktig og klok»). Etterpå overtalte Baal, med hjelp av gudinnene Asjera og Anat, El til å la ham få et palass. El samtykte og palasset ble bygget av Kothar-wa-Khasis. Da byggverket var ferdig ga Baal et tordenbrøl fra palasset og utfordret Mot, dødsrikets gud. Mot kom seg inn i palasset og svelget Baal, og sendte ham således til dødsriket. Uten Baal var det ingen som kunne gi regn til markene og en forferdelig tørke oppsto i Baals fravær. De andre guddommene, særlig El og Anat, er veldig urolige over at Baal har havnet i underverden. Anat reiser ned til underverden, angrep Mot med en kniv, hakket ham opp i småbiter, og strødde delene av ham vidt og langt avsted. Med Mot beseiret, kunne Baal komme tilbake og fornye jorden og markene med regn.
Liv og død og gjenfødsel
Kanaanittene hadde en forestilling om at hva som fulgte den fysiske død, forlot npš (vanligvis oversatt som «sjel») legemet og reiste til landet til Mot («Død»). De døde ble gravlagt med gravgods og med mat og drikke for å sikre at de døde ikke skapte vanskeligheter for de levende. Slektningene æret sine døde og tidvis ba om hjelp (se forfedrekult).
Baals bror og motstander Mot var den som hersket i de dødes rike hvor alle levende til sist ville komme. En myte forteller at Mot slo ihjel sin bror og Baal måtte tilbringe en tid i underverden, men for deretter å bli gjenfødt om våren. Den hebraiske Bibelen minnes denne kanaanittiske myten og benytter den i Jesajaboken Selv om alle døde havnet i Mots rike, oppfattet ikke kanaanittene denne underverden som et «liv etter døden». Med noen få unntak tenkte ikke kanaanittene mye på et mulig liv etter døden, og de fleste delene av Den hebraiske Bibelen er taus om saken om livet etter døden, og ved de få tilfeller hvor spørsmålet kommer til overflaten, synes det å være en formening om at døden er en form for tilintetgjørelse.
Kosmologi
Ingen av skrifttavlene som ble befunnet i 1929 i den kanaanittiske byen Ugarit (ødelagt en gang på 1200-tallet f.Kr.) har avdekket en kosmologi. De kosmologiske forestillingene er isteden forsøkvis rekonstruert, tidvis med spekulative tolkninger, fra en langt senere tekst av Herennios fra Byblos (også kalt for Filon) på 100-tallet e.Kr., og som da var sterkt preget av gresk og romersk innflytelse i regionen. Herennios hevdet å ha mottatt sin kunnskap fra ellers ukjent fønikisk forfatter ved navn Sanchuniathon (Σαλχουνιάθων) for fønikiske Sakkun-yathon og som skal ha levd en gang mellom 700 og 500 f.Kr.
I henhold til Herennios var skaperen av den kanaanittiske gudeverden, kjent i Ugarit som 'ilhm (= Elohim) eller «Els barn», kjent som Elion. Han var far til gudene. I greske kilder var han gift med Beruth (Beirut = byen). Dette ekteskapet mellom en guddom og en by synes å ha bibelske paralleller til forbindelsene mellom Melqart og Tyr; Kemosj og Moab; Tanit og Baal Hammon i Kartago; Jahve og Jerusalem.
Fra denne foreningen av El Elyon og hans gemalinne ble Uranos og Ge født, som er greske navn for «Himmelen» og «Jorda».
I kanaanittisk mytologi var det to tvillingfjell kalt Targhizizi og Tharumagi som holdt himmelhvelvingen oppe. Den amerikanske arkeologen og filologen William F. Albright hevder at El Shaddai (hebraisk: ), et av Guds navn, som jevnlig nevnes i Den hebraiske Bibelen, er en avledning av en semittisk gren som opptrer i akkadiske šadû, «fjell» og shaddā`û eller shaddû`a, fjellbeboer», var også et navnene på Amurru, et amorittisk kongerike på 1300-1200-tallet f.Kr. i nordvestlige Libanon og sørlige Syria, men også som navnet på en amortittisk guddom. Albright forslår at El Shaddai kan oversettes som «guden av fjellet». Herennios hevdet også at Atlas var en av Elohim, noe som passer inn i fortellingen om El Shaddai som «gud av fjell(ene)».
En utfordrende teori er fremmet av amerikanske Harriet Lutzky, forsker av kvinnestudier i religionsperspektiv, som har forstått El Shaddai som en attributt til en semittisk gudinne, og knyttet epitetet med det hebraiske ordet šad, «bryst» som i «den ene av brystene» Det kan således forstå Shaddai som «guden med brystene», og kan bli identifisert med en fruktbarhetsgudinne som Asjera. Ideen om to fjell kunne bli assosiert her med Jordens bryster, passer også overens med kanaanittisk mytologi, og ideen om tvillingfjell har andre paralleller, tilsvarende til Horeb- og Sinaifjellet i Den hebraiske Bibelen.
Schenectady Locomotive Works
Schenectady Locomotive Works var en amerikansk lokomotiv-fabrikk i byen Schenectady i delstaten New York, USA. Fabrikken ble grunnlagt i 1848, og var i drift til 1969. I 1901 slo selskapet seg sammen med syv andre lokomotivfabrikanter og dannet American Locomotive Company (Alco). Schenectady ble valgt som hovedkvarter for Alco. På slutten av 1920-tallet var Schenectady den eneste av Alcos fabrikker i USA som fortsatt bygde lokomotiver (i tillegg til Montreal Locomotive Works i Canada). I likhet med de andre damplokomotivfabrikantene ble overgangen til diesellokomotiver begynnelsen på slutten for Alco. I juni 1948 ble det siste damplokomotivet ferdigstilt ved Alcos Schenectady Locomotive Works. I 1969 ble de siste diesel-lokomotivene levert, og lokomotivfabrikken i Schenectady ble lagt ned etter 121 års drift.
Bakgrunn
I 1831 åpnet selskapet Mohawk & Hudson Railroad sin dampdrevne jernbanelinje fra elven Hudson ved Albany til Schenectady ved Eriekanalen som ble åpnet i 1825. Året etter åpnet Saratoga & Schenectady Railroad sin linje, fulgt av Utica & Schenectady Railroad i 1836. I 1843 ankom den fjerde jernbanen byen: Troy & Schenectady Railroad. Schenectady var blitt et viktig jernbaneknutepunkt i delstaten New York, og sammen med andre av byens innbyggere begynte Platt Potter og John Ellis å undersøke muligheten for å etablere en lokomotivfabrikk her. I 1847 kontaktet de brødrene Norris som hadde opparbeidet seg et rykte som dyktige lokomotiv-konstruktører og -byggere i Philadelphia. Norris-brødrene sa seg villige til å investere tid og penger i prosjektet, og i begynnelsen av januar 1848 ble nødvendig kapital skaffet til veie blant Schenectadys prominente borgere.
Schenectady Locomotive Engine Manufactory
20. januar 1848 ble selskapet formelt stiftet som Schenectady Locomotive Engine Manufactory, selv om det noen ganger ble omtalt som Norris Locomotive Works. Fabrikken ble ledet av Edward Norris i samarbeid med to av brødrene hans: William og Septimus (i alt 6 av de 9 Norris-brødrene var på et eller annet tidspunkt involvert i lokomotiv-bygging). Det første lokomotivet «Lightning» ble overlevert Utica & Schenectady Railroad tidlig i 1849. Prisen er ukjent, men de neste lokomotivene bygd av fabrikken lå i gjennomsnitt på 7 500 dollar. «Lightning» var forut for sin tid, men det lettbygde sporet greide ikke belastningen fra det sterke og tunge lokomotivet. Kjelen hadde også problemer med å holde oppe dampen. Lokomotivet ble til slutt tatt ut av drift for å hindre at det hamret i stykker skinnegangen. Bestillinger på nye lokomotiver uteble, og i 1850 bestemte Norris-brødrene seg for å gi opp hele prosjektet og reiste fra byen. Fabrikken ble etter dette liggende stille i nesten ett år.
Schenectady Locomotive Works
24. mars 1851 ble fabrikken kjøpt opp av det nystiftede selskapet Schenectady Locomotive Works. Bakmennene var stort sett de samme som hadde vært pådrivere for oppstarten av det opprinnelige selskapet. Den største aksjonæren var John Ellis som også ble president - selv om han ikke hadde noen erfaring med lokomotiv-bygging fra før. Før året var omme hadde fabrikken overlevert 5 lokomotiver til forskjellige jernbaner i USA. I 1852 ble William McQueen ansatt som sjefsingeniør, og fikk snart ry for å være en dyktig konstruktør. Fabrikken opplevde gode tider, og produksjonen økte jevnt og trutt helt til Finanskrisen i 1857 slo inn. I 1858 ble det bygd bare to lokomotiver, og i 1859 var fabrikken stengt i deler av året med bare fire lokomotiver ferdigbygd. I april 1861 brøt den amerikanske borgerkrigen ut, og i juli samme år reorganiserte Ellis fabrikken i et nystiftet selskap (med samme navn). John Ellis fortsatte som president, og like etter reorganiseringen tok han en dristig avgjørelse om å begynne å bygge lokomotiver selv om fabrikken ikke hadde noen bestillinger inne. Satsingen betalte seg noen måneder senere da de føderale myndighetene trengte jernbanen til transport av soldater og annet krigsmateriell, og kjøpte nærmest alle lokomotiver de kom over. Prisene var gode, og fabrikken produserte for fullt under borgerkrigens første år. I årene 1861 til 1863 bygde Schenectady-fabrikken 84 lokomotiver - alle på oppdrag fra myndighetene. Den høye aktiviteten i krigsårene sørget for at selskapet fikk økonomiske muskler til å ekspandere og investere i utvikling, bygninger og maskiner i årene etter fredsavtalen.
I 1864 døde John Ellis og overlot styringen til sønnen John C. Ellis. Schenectady Locomotive Works var nærmest blitt en familiebedrift der Ellis-familien satt med aksjemajoriteten og presidentskapet. Sommeren 1866 ble hovedbygningen ødelagt av brann, og på vårparten i 1869 ble fabrikken oversvømt da elven Mohawk gikk over sine bredder. Det hindret ikke at lokomotivet «Jupiter» ble overlevert Central Pacific Railroad i mai samme år. Dette lokomotivet skulle få stjernestatus ved Promontory Summit i Utah da det deltok i «golden spike»-seremonien som markerte fullførelsen av den første transkontinentale jernbanen. I 1872 hadde fabrikken omtrent 800 ansatte, og årsproduksjonen var på 98 lokomotiver. Året etter ble det bygd 108 stykker, men så kom det nedgangstider igjen, og antall lokomotiver bygd i 1874 var bare ni. 1875 var ikke stort bedre, og i 1876 holdt fabrikken stengt i deler av året. I 1878 trakk John C. Ellis seg som president, og broren Charles G. Ellis tok over. Aktiviteten tok seg opp igjen, og i 1880 var arbeidsstokken passert 1000 og årsproduksjonen var på 175 lokomotiver. I 1882 ble Albert J. Pitkin ansatt som sjefstegner. Han hadde erfaring fra Baldwin Locomotive Works i Philadelphia, og bidro til at Schenectadys lokomotiver ble større og tyngre. Han introduserte tosylidrede compound-lokomotiver som var mer økonomiske i drift enn vanlige ett-trinns ekspanderende maskiner. I 1891 døde Charles G. Ellis, og broren Edward tok over presidentstolen. Etter sølvkrakket i 1893 var produksjonen i 1894 nede i 56 lokomotiver, men tok seg snart opp igjen, og årsproduksjonen i 1900 var 417.
American Locomotive Company
24. juni 1901 ble Schenectady Locomotive Works slått sammen med syv andre lokomotivfabrikanter til American Locomotive Company (forkortelsen «Alco» var uoffisiell frem til 1956 da selskapet skiftet navn til Alco Products). Fabrikken i Schenectady var den største og viktigste i Alco, og betegnes som American Locomotive Company - Schenectady Works.
De andre fabrikkene som ble sammenslått i 1901 var:
I 1904 kjøpte Alco den kanadiske fabrikken Locomotive & Machine Company of Montreal (som navnet antyder, beliggende i Montréal) og gjorde den til et datterselskap (omdøpt Montreal Locomotive Works i 1908). i 1905 ble Rogers Locomotive Works i Paterson, New Jersey den siste av de større lokomotivfabrikantene som slo seg sammen i Alco-konsernet.
Årene 1901 til 1910 var damplokomotivenes gullalder med anslagsvis over 6 000 lokomotiver bygd i 1905 (totalt i USA). I disse årene produserte alle fabrikkene i Alco-konsernet for fullt. Etter første verdenskrig begynte imidlertid privatbilismen, bussruter og lastebiler å ta over mer og mer av trafikken som før gikk på jernbane. Etterspørselen etter lokomotiver falt, og Alco måtte redusere kapasiteten ved å avvikle lokomotiv-byggingen ved flere av fabrikkene. I 1928 la Brooks Locomotive Works ned lokomotiv-produksjonen, og etter dette var Schenectady Works den eneste av konsernets USA-baserte fabrikker som fortsatte å bygge lokomotiver (i tillegg til Montreal Locomotive Works i Canada).
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig produserte fabrikken i Schenectady krigsmateriell for USAs væpnede styrker. Allerede 23. november 1940 (over ett år før angrepet på Pearl Harbor) fikk Alco kontrakt på å bygge middels tunge stridsvogner for USAs hær. De første vellykkede stridsvognene av typen M3 General Lee ble levert i april 1941. Alco tok også på seg oppgaven med å utvikle en selvgående panservernkanon, og på bare 19 dager hadde fabrikken i Schenectady designet og bygd den første av totalt 3 314 M7 Priest. Som bidrag til krigsinnsatsen produserte fabrikken også stridsvogner av typen M4 Sherman, i tillegg til 1 086 damplokomotiver og 157 diesellokomotiver. Totalt bygde Alcos fabrikk i Schenectady omkring 6 000 stridsvogner i løpet av krigen. Under andre verdenskrig økte produktiviteten ved Alcos Schenectady Locomotive Works med hele 1 800 %. Mellom 1941 og 1944 rakk fabrikken i Schenectady også å bygge 25 eksemplarer av det som regnes som et av verdens største damplokomotiv: Union Pacifics 4-8-8-4 Big Boy.
Fra damp til diesel
Alco var blant de første lokomotivfabrikantene som kunne tilby diesellokomotiver i USA. Allerede i 1934 hadde selskapets en 73 % markedsandel på diesellokomotiver i Amerika. I 1935 var markedsandelen økt til 83%, men dette året kom en ny fabrikant på banen med en ny og moderne fabrikk: General Motors Electro Motive Corporation (EMC) - kjent som Electro Motive Division (EMD) etter 1940. Året etter (1936) hadde Alcos markedsandel falt til 23%. Ledelsen i Alco holdt fast på forestillingen om at diesellokomotiver aldri fullt ut ville kunne erstatte damplokomotiver. Ved slutten av 1930-tallet hadde EMD skaffet seg et solid forsprang på diesellokomotiv-teknologi og -markedsandeler, et forsprang Alco aldri greide å ta igjen. I juli 1964 ble Alco oppkjøpt av Worthington Corporation, som i sin tur fusjonerte med Studebaker Corporation i november 1967. Derald H Ruttenberg - den nyvalgte presidenten i Studebaker-Worthington - besluttet i januar 1969 å avvikle ulønnsomme underavdelinger i konsernet, og Alco Products' fabrikk i Schenectady var en av de første som ble nedlagt. .
Bevarte lokomotiver
Listen nedenfor er sortert etter lokomotivets serienummer, og omfatter kun lokomotiver som ble bygd før opprettelsen av American Locomotive Company i 1901.
Arapeí
Arapeí er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Filosofiåret 1774
Filosofiåret 1774 er en oversikt over hendelser, utgivelser og personer med tilknytning til filosofi i 1774.
Birgitta Scherzenfeldt
Brigitta Christina Scherzenfeldt, som gift Bernow, Lindström, Ziems, og Renat (født i 1684 på Bäckaskog kongsgård i nærheten av Kristianstad i Skåne som var blitt del av Sverige, død i 1736 i Stockholm) var en svensk kvinne som ble tatt til fange av russerne under den store nordiske krig, og senere fanget av dzungarene (på den tid gjerne kalt kalmukkene) og gjort til slavinne.
Hennes skjebne er, etter Lovisa von Burghausens, den mest oppsiktsvekkende kvinneskjebne blant de mange sivile karolinske krigsfangene under den krigen. Hun var slave i kalmukkenes sentralasiatiske khanat, og hennes memoarer, som antas å være diktert av henne selv, betraktes som en enestående kilde til livet i dette rike.
Bakgrunn
Hun var barn av løytnant Knut Scherzenfeldt og Brigitta Tranander. I 1699 ble hun gift med føreren ved Livgardet, Mats Bernow, som hun fulgte i felt.
Hun giftet seg med feltvebel Johan Lindström da Bernow falt i kamp ved Thorn i 1703. Hun var da bosatt i Riga i det svenske Hertugdømmet Estland.
Krigsfange i Tobolsk
Paret ble krigsfanger da Narva falt etter beleiringen av Narva (1704) og ble ført til Moskva, der Lindström døde i 1711. Brigitta giftet seg så i 1712 med løytnant Michael Ziems, en tysker i svensk tjeneste; de ble snart ført til Tobolsk, fra 1708 hovedstad for det samtidig opprettede guvernementet Sibir. Byen var sentrral for den russiske østekspansjon. Herfra gikk det viktige handelsveier til både Kina og Bukhara.
Også soldater fra den beseirede svenske hær etter slaget ved Poltava i 1709, ble sendt i stort antall som krigsfanger til Tobolsk. Svenskene utgjorde omtrent 25 % av den totale befolkningen der, og var populære blant lokalbefolkningen for deres bidrag til byen. Mange av dem ble ikke repatriert før på 1720-tallet, mens noen av dem bosatte seg permanent i Tobolsk.
Joshua Hurlburt-Yu
Joshua Hurlburt-Yu (født 28. desember 1994) er en canadisk badmintonspiller.
Han representerte Canada under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i gruppespillet i mixed double.
Birgitta Scherzenfeldt
Krigsfange i Tobolsk
Ziems, som ikke var svensk undersått, gikk i januar 1715 inn i russisk tjeneste for å slippe ut av fangenskapet, og ble kaptein i et russisk regiment under oberst Ivan Buchholtz. I juni ble regementet sendt av guvernør Gagarin for å befeste Jarmynsjøen ved Irtysj-elvens øvre løp mot de sentralasiatiske kalmukkene. I 1716 ble de jaget bort av kalmukkene, men da var allerede en forsterkning på vei; Ziems og Brigitta hadde fulgt med den, likesom en annen svenske, Johan Gustaf Renat og flere andre svensker og tyskere i russisk tjeneste. Denne styrken ble tatt til fange av kalmukkene.
Slave i Sentralasia
Ziems ble drept, Brigitta ble mishandlet med jern og remmer, fikk klærne slitt av kroppen, og ble utsatt for et voldtektsforsøk (noe hun selv fortalte til en engelsk kvinne) der hun forsvarte seg ved å bite av en bit av kalmukkens ben. Han ville da slå ihjel henne, men han ble hindret av en kamerat.
Hun ble ført naken som slavinne til kalmukkenes (dzungarenes) khanat i med sitt senter i Ili. Dette var et rike som kontrollerte en del av Silkeveien, de handelsveier som førte mellom Kina og Midtøsten og Europa. Khan Tsewang Rabtan fikk høre tale om hennes selvforsvar og spurte henne nysgjerrig hvorfor hun hadde gjort motstand. Da hun hadde fortalt om sitt lands skikker, så han til at hun ikke ble utsatt for noen flere seksuelle trakasserier, og gav henne som gave til en av sine hustruer, en prinsesse fra Tibet.
Slave ... og respektert hoffdame
Hun fikk klær og gjorde seg snart godt likt og respektert ved sin oppførsel og sine kunnskaper i veving og strikking. Hun ble snart mer som en hoffdame, ble utnevnt til instruktør i hekling for khanens favorittdatter, prinsesse Seson, og var i to år innkjøpssjef for prinsessens medgift i byen Jarkend (Yarkant) i Sinkiang.
Hun gjorde livet mer fordragelig for de andre svenske slavene, blant annet Johan Gustaf Renat, en styckjunkare, født i 1682 i Stockholm som sønn til nederlandske jødiske innvandrere fra de østerrikske Nederlendene og som hadde konvertert til kristendommen i 1681. Renat hjalp med hans militære oppbygging; han lærte kalmukkene å støpe kanoner og mortere, trykke bøker og lage kart, trente dem i artilleri og ledet et angrep mot kinesene. Han gjorde også vevstoler til Brigittas undervisning.
Prinsessen ville ta henne med seg da hun giftet seg med Volga-kalmukkenes khan, men Brigitta nektet og «giftet» seg istedet med Renat – men i virkeligheten var de ikke blitt formelt gift.
Snart etter døde khanen (1727), og Seson, hennes mor og hennes hoff torturert og drept, anklaget for å ha forgiftet ham. Brigitta ble utsatt for intriger og mistanker, men unnvek farene ved sin forstand og lyktes i få igjennom sitt krav at de 18 svenske og de 134 russiske slavene skulle frigis.
Senere hjalp Renat den Galdan Tseren, den etterfølgende khanen, ved planleggingen av hans felttog mot Qing-dynastiet.
Frigivelse
I 1733 forlot paret Renat Asia med en russisk sendeferd og 20 kalmukkiske slaver; seks ble holdt tilbake i Moskva (der Brigitta og Renat giftet seg), flere døde, og da de steg i land i Stockholm i 1734 fikk de døpt de tre gjenstående slavinnene, Altan, Iamakiss og Sara som ble deres tjenestepiker og fikk navnene Anna Catharina, Maria Stina og Sara Greta.
Hun døde «av bröstvärk, håll och stygn» i 1736. Hennes kalmukkiske drakt av rød silke er i Livrustkammaren i Stockholm.
Russisk film
Birgitta Scherzenfeldt er en viktig skikkelse i en russisk film med tittelen Тобол (2019, engelsk utgave: Tobol - The Conquest of Siberia), skjønt den endrer kraftig på hennes historie. Hun spilles av den latviske skuespillerinnen Agata Muceniece.
Polydius
Polydius er en slekt av snutebiller som vanligvis er lett kjennelige på at snuten er høyst dobbelt så lang som bred, og at antennene er knebøyde.
Utseende
Middelsstore, kraftige, svarte snutebiller med kort snute. Snuten er kort og bred. Dekkvingene er ovale.
Levevis
Larvene lever i jorden, av ulike slags røtter, mens de voksne billene gnager på blader og knopper av mange forskjellige planter. De voksne billene har et allsidig kosthold, og er sjelden knyttet til spesielle plantearter.
Utbredelse
Slekten lever på den Iberiske halvøya (Spania, Portugal).
Molly Sandén
Molly My Marianne Sandén (født 3. juli 1992 i Stockholm i Sverige) er en svensk sanger, låtskriver og stemmeskuespiller. Som 14-åring representerte hun Sverige i Junior Eurovision Song Contest 2006 med balladen «Det finaste någon kan få». Der endte hun på tredjeplass, Sveriges beste plassering i konkurransen. Hun deltok senere i Melodifestivalen i 2009, og siden i 2012 og 2016. Søstrene Frida og Mimmi er også sangere. Hun ga ut sitt første album, Samma himmel, i 2009, og hennes fjerde studioalbum, Det bästa kanske inte hänt än, kom i 2019. Hun har også gitt stemme og vokal i en rekke filmer, blant annet i den svenske versjonen av High School Musical 2. Hun hadde også vokalen til hovedrollefiguren Sigrit Ericksdóttir i filmen Eurovision Song Contest: The Story of Fire Saga i 2020.
Bakgrunn
Molly My Marianne Sandén ble født i Stockholm, og gikk musikklinjen på Adolf Fredriks skole. Hun gikk senere på musikkgymnaset Rytmus i Stockholm, der hun ble uteksaminert våren 2011. Senere skrev hun musikk på Helges musikkstudio i Gävle, der hun også ble medlem i bandet Helges All Stars sammen med Alice Svensson, Amy Diamond, Zara Larsson – og søstrene Frida og Mimmi.
2006–2007: Junior Eurovision Song Contest
Sandén møtte i denne perioden sangeren og rapperen Markoolio og sang sammen med ham på flere sanger i Markoolioos album Snow at Christmas rock. Sommeren 2007 medvirket hun i Diggiloo-turneen sammen med Lasse Holm, Linda Bengtzing, Lotta Engberg, Lasse Berghagen, Charlotte Perrelli, Thomas Pettersson, Jan Johansen, Niklas Andersson, Benjamin Wahlgren og Magnus Johansson. Hun sang duett med Ola Svensson i sangen «Du är musiken i mig» i den svenske versjonen av Disneyfilmen High School Musical 2. Molly og Ola framførte også sangen i Stage Junior 2007 – det svenske uttaket till Junior Eurovision Song Contest 2007. Den svenske finalen ble for øvrig vunnet av lillesøsteren Frida Sandén.
2008–2016: Melodifestivalen og Like No One's Watching
I april 2008 deltok hun i Så ska det låta, den svenske versjonen av Beat for beat, sammen med Magnus Bäcklund. Sommeren samme år medvirket hun igjen i Diggiloo-turneen, denne gang sammen med Lasse Holm, Linda Bengtzing, Lotta Engberg, Thomas Pettersson, Jan Johansen, Måns Zelmerlöw, Nanne Grönvall, Stefan og Kim og Magnus Johansson. I forbindelse med turneen ble det utgitt en samle-CD som inneholder låtene «Hallelujah» og «Gabriellas sång», som Sandén fremførte. Hun sang også cover på Andrea Heléne «Dea» Norbergs låt «Den underbara dagen du kommer hem», og sangen ble brukt i en reklame for den svenske hurtigmatkjeden Sibylla i 2008.
I 2009 deltok Sandén for første gang i Melodifestivalen. Der kvalifiserte hun seg til finalen med sangen «Så vill stjärnorna», men endte sist med kun 2 poeng fra den internasjonale juryen. Hun deltok igjen i 2012 med balladen «Why Am I Crying» som endte på femteplass i finalen.
Hun deltok i Let's Dance – den svenske versjonen av Skal vi danse – i 2010. Konkurransen ble sendt på TV4 Sverige, og hun endte på fjerdeplass. I 2013 startet hun sitt eget klesmerke på nett: My by Molly.