cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romantikken (musikk)
Valser og andre danser
Josef Strauss ble, etter at broren Johann Strauss d.y. satset på å komponere, den dominerende valseorkesterdirigenten, sammen med sin bror Eduard. Josef Strauss var interessert i å kombinere vals og symfoni, og han var ikke redd for å prøve ny musikk. Blant annet hadde han inkludert stykker fra Wagners opera Tristan og Isolde i sine valsekonserter, så mange av publikummerne var godt kjent med flere av sangene før operaen ble satt opp.
Imidlertid var det også mange mer lokale danser som hadde slått an. Chopin hadde komponert masurkaer og polkaer inspirert av Polen, og på slutten av 1860-årene og utover kom Brahms med Ungarske danser, sannsynligvis inspirert av konsertene han hadde sammen med fiolinisten Eduard Reményi. De ungarske dansene ble økonomisk innbringende for Brahms. I 1870-årene var det Antonín Dvořák som kom med sine slaviske danser. I motsetning til Brahms, som var sterkt påvirket av folkemusikk både gjennom Reményi og ungarske politiske flyktninger han møtte i Hamburg, var Dvořáks slaviske danser mer kunstige, det vil si at han skrev dem med få eksterne inspirasjonskilder.
Ballett
miniatyr|[[Marie Taglioni som tittelrollen i Sylfiden]]Balletten i Frankrike hadde lidd under den franske revolusjonen og uroen som fulgte, som enten skremte vekk komponistene, svekket adelens betalingsevne eller begge deler. Imidlertid vokste balletten fram igjen under romantikkens fremvekst i 1830-årene. I den romantiske balletten var, som i operaen, det overnaturlige viktig. Et eksempel på dette var Sylfiden der hovedpersonen forelsker seg i en fe rett før sitt eget bryllup. Særlig var danserinnen Marie Taglioni og hennes far, koreografen Filippo, avgjørende for utviklingen av den romantiske stilen, blant annet fordi Marie Taglioni spilte sylfiden langt mer overbevisende enn det som var vanlig i ballett. En av de mest kjente ballettene fra denne perioden var Giselle, med musikk av Adolphe Adam. Også den er preget av overnaturlige vesener, i dette tilfellene åndene til jomfruer som døde før de kunne bli gift.
Opera og operette
Operaen var i ferd med å utvikle seg fra Grand Opera til opéra lyrique, en blanding av Grand Opera og Opera Comique. Dette passet dårlig med Meyerbeers stil, og enda han hadde relativt stor suksess i 1850, kan hans stil ha vært på vei ut uansett. Sælig var det i stedet Charles Gounod og Jules Massenet som dominerte i denne operastilen. Imidlertid ble operaen en kort tid dominert av to komponister som sto på siden av den franske operaen, nemlig Wagner og Verdi. I tillegg dukket det også opp andre dyktige operakomponister, som Leo Delibes og Georges Bizet, som la til eksotisme og realisme i operaene.
Richard Wagner
For Wagner var revolusjonsåret 1848 imidlertid preget av mye politisk engasjement, og han ble drevet i eksil på grunn av sine revolusjonære aktiviteter. Wagner skrev også musikalske analyser, blant annet Fremtidens kunstverk om Beethovens niende symfoni der han sa at «den siste symfoni er allerede skrevet». I 1850 skrev han anonymt et antisemittisk stykke, Das Judentum in der Musik («Jødedommen i musikken»), der han anklaget jøder generelt og Meyerbeer og Mendelssohn spesielt for å ha holdt tilbake den romantiske musikken. Det er ukarakteristisk av Wagner å ha så merkbart negative kommentarer om sine konkurrenter. Til tross for at Verdi (omtalt under) hadde mange meninger om Wagner, er det ikke funnet noen uttalelser, utenom notater i dagboken til Wagners kone, og bare der svært trivielle sådane, fra Wagner om Verdi, som i samtiden var mer kjent og mer oppført.
Det vesentligste poenget for Wagner var imidlertid at han savnet tysk opera med tyske temaer, som siden Webers Jegerbruden stort sett hadde blitt provinsiell og uinteressant. Wagner hadde lyktes med Den flygende hollender og Tannhäuser, og han kom raskt tilbake som operakomponist da Liszt satte opp Lohengrin, som Wagner skrev i 1847, i Weimar i 1850. Lohengrin var en suksess, og den forutså Wagners kommende fasinasjon for middelaldersk legender og tyske folkeeventyr, ofte moraliserende og symbolsk. I åpningen refereres det til når en av heltene bekjempet de ville danskene, og historien handler også om å gå til krig mot ungarerne, som hadde brutt våpenhvilen – dirigert av ungareren Liszt.
Wagner begynte i 1848 på det som skulle bli hans hovedverk, Nibelungenringen, en operasyklus på fire deler. Første del, Rhingullet, var imidlertid ikke klar før i 1854, og neste del, Valkyrien to år senere. Begge to bruker Leitmotiv, det vil si en melodisk del som gjentas fra tid til annen for å understreke stemningen eller personen som er temaet for operaen. Melodien kan dukke opp i orkesteret, i en sang eller i koret for å illustrere poenget best mulig. Wagners bruk av leitmotiv kan dermed minne om Berlioz' idée fixe. Forskjellen er at Wagner kunne bruke flere av dem under samme opera, som han gjorde med Tristan og Isolde, og han bruker dem også så ofte at ledemotivene gjør programmet som forklarer handlingen overflødig. Melodien geleider handlingen videre, og kan skape samtidige, konflikterende og forsterkende følelser i operaen. Wagners operastil var også påvirket av Mozart, Beethoven, Cherubini, Weber og faktisk også Meyerbeer, som han altså skjelte ut. Til tross for at Wagner var skeptisk til tidligere komponister, Beethoven og Gluck unntatt, hadde han nær kontakt med fortiden.
Musikalsk er Wagners operaer ofte komplekse kromatiske akkordendringer, som i Tristan og Isolde. Nettopp den minst tre hundre år gamle blandingen mellom diatoniske (uten fortegn) og kromatiske (med fortegn) musikk og mellom stabile og ustabile passasjer var byggesteinene i mye av Wagners musikk. Dette skapte ofte følelsen av lengten og ikke tilfredsstilte behov. Nettopp lengten og veien mot målet var romantiske idealer allerede fra Weber av som Wagner benyttet mye. I tillegg lyktes Wagner også å ta et endelig oppgjør med bel canto ved å bruke orkesteret så bevisst at orkesteret og sangerne kunne gi motstridende inntrykk. Wagners idé var den komplette opera der sang, orkester, scenografi og skuespill hang sammen for å gi et kraftig dramatisk uttrykk.
Giuseppe Verdi
Der Wagner komponerte til sammen 10 operaer fra gjennombruddet med Rienzi, skrev Verdi 26 etter sitt gjennombrudd med Nabucco, og der Wagner var mest kjent for ledemotiv og bruk av orkester, var Giuseppe Verdi mest kjent for sin evne til å skrive gode melodier og å fange rollefigurenes karakter, følelser og situasjon i dem. Verdi var også en realist, hans handlinger skulle som oftest forholde seg til denne verden, og ikke en mytisk verden med guder og monstre. Verdi var også, i kontrast til Wagner, opptatt av at orkestreringen ikke skulle overmanne sangerne, men heller legge til farge og atmosfære. Der Wagner skrev sine librettoer selv, ofte med blanding fra mange forskjellige kilder, var Verdi opptatt av å velge kjente skuespill av William Shakespeare, Friedrich von Schiller, Lord Byron, Victor Hugo, Voltaire og Alexandre Dumas den yngre.
Verdis store gjennombrudd kom da han trakk seg tilbake fra politikken og storbyen til Busseto. Der fikk han tid til å skrive trilogien Rigoletto, basert på et stykke av Victor Hugo, Il trovatore, basert på et stykke av den spanske dramatikeren Antonio García Gutiérrez, og La Traviata, basert på et stykke av Alexandre Dumas d.y. Alle lykkes i å kombinere tradisjonell bel canto-opera med bruk av melodi for å understreke personlighetene til hovedpersonene og ledende stemninger. Dette gjorde at musikken og sangstilen ble et kjennetegn på rollene. Samtidig brukte han også motiver for å minne publikum om tidligere hendelser. Dette innførte Verdi omtrent samtidig som Wagners Leitmotiv, men i motsetning til Wagners prinsipper, var motivene til Verdi ikke beregnet på å drive handlingen fremover eller skape konflikt eller at de forskjellige motivene bygget seg opp, men mer for å knytte handlingen tettere sammen. Verdis motiver var i tillegg ikke noe nytt, det hadde for eksempel Donizetti brukt allerede i 1835. Verdis operaer er heller ikke så langt unna Rossinis og Donizettis bel canto-operaer, og han lånte også fra Rossinis standarder innen opera.
Andre opera- og operettekomponister
miniatyr|Offenbach i 1860-årene.Nadar Det fantes flere dyktige franske operakomponister. Georges Bizet skrev eksotiske stykker fra Ceylon (dagens Sri Lanka) (Perlefiskerne) og Sevilla (Carmen). Camille Saint-Saëns lagde Samson et Dalila (bibelsk opera) og Léo Delibes lagde Lakmé, med handlingen lagt til India. Av disse skilte Carmen seg ut både med tanke på øyeblikkelig og ettertidig suksess og med tanke på realismen i handlingen. Carmens sensuelle og libertinske livsnytelse knyttes til at hun er en sigøyner og dermed på alle måter utenfor samfunnet. Det ble også komponert opera i Russland og Tsjekkia, for dette, se Nasjonalromantikk.
Etter at Napoleon III kom til makten, ble seriøs opera nøye overvåket, mens den komiske operaen, opera bouffe, sto friere. Dette ble utnyttet særlig av operettene, det vil si opera med langt mer tale enn tradisjonell opera comique. Den viktigste komponisten innen komisk og satirisk opera var Jacques Offenbach. Offenbachs gjennombrudd kom med Orfeus i underverdenen, der Orfeus (tenor) egentlig var forelsket i en annen, men giftet seg med Evrydike (sopran) med en feil, og er gift med henne fordi han er redd for «Den offentlige opinion» (mezzo-sopran). Han arrangerer hennes død fordi Pluto er forelsket i henne, og lever lykkelig – i og for seg noe som også Evrydike gjør i dødsriket med Pluto som ektemann – helt til Den offentlige opinion krever at han skal redde henne. Offenbach hadde også et øre for den gode melodi, blant annet når de dekadente døde danser en gallop (en type dans), der melodien senere er uløselig knyttet til can-can. Samtidig har hans operaer, som gjør narr av operaen selv, hentet mye fra virtuose sangnumre fra tidlig 1700-tall, moderne samtidige numre, boleroer, fandangoer, quadriller og valser – i tillegg da til can-can og gallop.
Symfonier
miniatyr|[[Anton Bruckner komponerte ni symfonier, som oftest programmusikk, som hadde stor popularitet.Josef Büche]]
Symfonier hadde begynt å bli en abnormalitet rundt 1850-årene, stort sett reservert for musikkstudenter. De store konsertsalene i Paris ble for eksempel brukt til å spille de klassiske symfoniene til Haydn, Mozart og Beethoven, og de tidligromantiske til Mendelssohn og Schumann. Pasdeloup, som arrangerte konsertene, ble etter hvert overtalt til å spille de franske musikkstudentene Gounonds og Saint Saëns' symfonier, men han gikk like mye bakover, ettersom Bach ble gjenoppdaget og Händel alltid var populær. Samtidig dukket det opp en ny form for musikk i Frans Lizsts symfoniske dikt fra 1848 til 1857. Disse var ensatsverk for orkestre preget av filosofi, litteratur eller malerkunst. Dette var programmusikk i tråd med Berlioz, men mer skildrende enn fortellende. Lizst lyktes med en banebrytende harmonikk og med orkestereffekter som preget resten av 1800-tallet. Det symfoniske i verkene er representert blant annet i konturene av sonatesatsformen. Symfoni som sjanger kom kraftig tilbake da Johannes Brahms brøt løs fra den fastlåste situasjonen mellom moderne musikk og en smak som gikk mot gamle symfonier. Han valgte å kombinere de to ved å skrive tilbakeskuende symfonier som samtidig var moderne. Brahms var inspirert av Schumann, og på den måten tilhørte han den klassisistiske grenen i motsetning til Liszt og Berlioz. Imidlertid var Brahms da han skrev musikken også sannsynligvis påvirket av Wagners Tristan og Isolde, til tross for at han hadde lite til overs for Wagners musikk. Dette betyr at hans symfoni var verken fullstendig absolutt eller fullstendig programmatisk, men nærmere den absolutte i stil. Dette understrekes også ved at Brahms også i stor del var påvirket av Beethovens 5. symfoni. Den var også inspirert av Beethovens 9. symfoni i sluttsatsen. Den var for det meste diatonisk og melodiøs, men han hadde kromatiske linjer i understemmene. Symfonien ble skrevet i 1860-årene, men ikke utgitt før i 1876.
Det som kjennetegnet alle Brahms' symfonier var at de var strengt absolutt musikk i form uten noen form for programmusikk. Som Beethoven, valgte Brahms å være romantisk i tonegangen, men likevel vise respekt for oppbygningen med sonatesatsform i første del, largo i andre del og så en scherzo i tredje del. Likevel var Brahms også opptatt av og påvirket av samtidens musikk, og dermed forente han på noen måter disse.
Da Brahms komponerte sine symfonier tidlig i 1860-årene var han ikke alene om dette, Anton Bruckner skrev også ni symfonier, den første i 1865. Imidlertid omskrev han dem ofte, og han slo ikke helt an før omtrent samtidig som Brahms. Bruckner var, i motsetning til Brahms, langt mer Wagner-vennlig, og han komponerte langt mer i retning av programmusikk, enn det Brahms gjorde. Imidlertid var også Bruckner opptatt av Beethoven, og særlig den 9. symfonien.
Også Tsjajkovskij skrev symfonier, og hans første kom i 1867. I motsetning til «de mektige fem» som ville gjenoppdage russisk nasjonalmusikk (omtalt lenger ned), var Tsjajkovskij vestlig orientert. Det var først ved sin fjerde symfoni at Tsjajkovskij slo gjennom på symfonifronten. Da hadde han allerede hatt suksess med ballettstykker og klaverkonserter. Tsjajkovskijs symfoni nummer 4 fra 1878 ble et gjennombrudd, delvis fordi han fikk formalia på plass, og delvis fordi han lyktes i å bruke sterke harmoniske virkemidler. Imidlertid er den unummererte Manfred-symfonien hans mest kjente.
Også i Frankrike ble det skrevet symfonier. I 1871 bestemte César Franck, Camille Saint-Saëns og flere andre komponister seg for å fremme fransk musikk. Under mottoet «Ars Gallia» begynte Franck, som før dette stort sett hadde vært en imponerende orgelspiller, å komponere. Først var det symfoniske dikt, men mot slutten av høyromantikken begynte han å skrive symfonier. Symfoniene hans skilte seg ut delvis på grunn av sin dysterhet, men også fordi han tok med seg temaet fra en sats over i en annen i stedet for å behandle de fire satsene som separate. I tillegg var Franck, som ble sammenliknet med Johann Sebastian Bach, også flink til å bruke kontrapunkt i verkene sine.
Nasjonalromantikk
I forskjellige steder i Europa dukket det opp en sterk bølge av nasjonalromantiske trekk i musikken. Grunnene kunne være flere, for eksempel kunne man ønske å tonesette folkeviser som ble samlet inn i stadig flere land, finne landets idiosynkratiske musikkstil eller hylle landet i sang og musikk. I høyromantikken var det spesielt i Russland, Tsjekkia og Skandinavia at den nasjonalromantiske dukket opp, mens den en stund hadde vært til stede i tysk musikk, om ikke like direkte. I Frankrike var imidlertid en gruppe komponister i opposisjon til komponister som Franck og Delibes, som hadde latt seg inspirere av tyskere som Beethoven og Wagner. Disse ville heller skrive en fransk musikk på egne premisser. En av komponistene var Camille Saint-Saëns, som er kjent både for sine alvorlige stykker, som hans orgelsymfoni i c-moll, og den komiske Dyrenes karneval, der skilpadden kommer inn til en svært ruslende versjon av Offenbachs infernal gallop.
Walter Zenga
Trener
13. januar 2010 sa han opp sin kontrakt med Palermo, og 11. mai ble det kunngjort at han var den nye treneren til de saudiarabiske laget Al-Nassr.
Privat
Zenga har tre barn fra hans to første ekteskap, sønnen Jacopo (som har blitt fotballspiller i Serie D etter å ha vært i Inter and Genoa CFC at som ungdomsspiller), fra ekteskapet med Marche Elvira Carfagna. Fra sitt andre ekteskap, med TV-stjernen Roberta Termali, har han ytterligere to sønner, Nicolò og Andrea. I 2005 giftet han seg med den 23 år gamle rumenske kvinnen Raluca Rebedea. 19. november 2009 fødte hun deres datter Samira Valentina. De har også en sønn sammen, Walter Jr.
I april 2010 uttalte Zenga at han ønsket å ta rumensk statsborgerskap.
Per 2017 hadde han fått det.
Romantikken (musikk)
Russland
miniatyr|[[Mikhail Glinka regnes som Russlands første viktige komponist.]]
Russland hadde produsert få komponister før Mikhail Glinka slo gjennom i 1830-årene. Hans første opera, Et liv for tsaren, hadde klare russiske trekk i tillegg til at den hyllet tsaren og regjeringen. Musikken benyttet til tider modal skala, stort sett erstattet av dur- og moll-skala i vesten, men fortsatt i bruk i Russland. Imidlertid var det hans andre opera, Russlan og Lyudmila (1842), der han benyttet seg av heltoneskalaer, kromatikk, dissonans og variasjoner over folkesanger, som hadde et virkelig nasjonalt fokus, der Et liv for tsaren var mer fedrelandsvennlig.
Glinkas operaer slo delvis an i vesten nettopp fordi han var så typisk russisk, men de russiske komponistene som fulgte ham falt gjerne i to hovedkategorier; de som søkte en mer moderne og vestlig musikkstil (Tsjajkovskij) og de som ønsket å studere russisk musikk for sin egen del (ofte kalt «De Fem» eller «Den mektige håndfull»). Der Tsjajkovskijs musikk var så vestlig at den hører inn under de enkelte undergruppene, var de fem komponistenes leting etter det russiske så markant at deres verker blir omtalt her, enda det for det meste var snakk om operaer og symfonier.
Tsjaijkovskijs balletter og symfonier er allerede omtalt, men han skrev også opera, som Eugen Onegin og Spar Dame. Av disse ble førstnevnte klart mest kjent, og i ettertid har den fått en status som kan minne om en russisk nasjonalopera. Et av Tsjajkovskijs mest kjente verk er 1812-ouverturen, som er et selvstendig verk og ikke, som tradisjonelle overtyrer, knyttet til en opera. Denne overtyren, som feirer russernes seier over Napoleon Bonaparte, er full av referanser til russiske kosakkstanger, folkemelodier og tsarhymnen mot «Marseillaisen». Det sistnevnte til tross for at tsarhymnen ble skrevet lenge etter 1812 og at Napoleon Bonaparte forbød «Marseillaisen» i 1805.
De Fem besto av Milij Balakirev, Aleksandr Borodin, César Cui, Modest Musorgskij og Nikolaj Rimskij-Korsakov. De fem var motstandere av den tyske og italienske påvirkningen på russisk musikk, men de var samtidig opptatt av Berlioz' og Liszts musikk. Cui skrev i sine memoarer at de var unge og brutale i sin kritikk, uten respekt for Mozart og Mendelssohn, med motstand mot Schumann, entusiasme overfor Liszt og Berlioz og de forgudet Chopin og Glinka. Av de fem komponistene har verken Cui eller Balakirev hatt en større betydning for senere komposisjon. Borodin brukte kaukasiske og sentralasiatiske temaer i sin musikk, spesielt i operaen Fyrst Igor (ikke fullført), og i sine symfonier, for ikke å snakke om hans symfoniske dikt På steppene i Sentral-Asia. Han var imidlertid en opptatt mann (han var professor i kjemi), og hadde liten tid til å komponere. Hans to symfonier var likevel spesielle fordi han skrev disse med langt mindre lån fra Beethoven, og var derfor mye mindre påvirket av fortiden enn de fleste andre symfonikomponister.
Musorgskij hadde ukrainsk bakgrunn, men forble i St. Petersburg mesteparten av sitt liv, og dro aldri utenlands. To av hans mest kjente verk er det symfoniske diktet En natt på Bloksberg (1867, fremført etter hans død) og pianostykket Bilder på en utstilling (1874). I tillegg til programmusikk, kan gjerne Musorgskijs musikk omtales som mer realisme enn romantikk, om enn med en fascinasjon for det eksotiske. Slik kan hans musikk, for eksempel operaen Salammbô, minne litt om Carmen. I tillegg mente Musorgskij at musikk og kunst skulle hjelpe menneskelig tale i stedet for å være et mål i seg selv. Musikkens lover, hvor enn viktige, skulle alltid kunne forandres på og brytes. Operaen Boris Godunov basert på et stykke av Aleksandr Pusjkin, understreket Musorgskijs fascinasjon for tale da han etterliknet russisk talemønster. Sammen med Fyrst Igor av Borodin og Tsjajkovskijs Eugen Onegin er Boris Godunov av de mest spilte russiske operaene.
Nikolaj Rimskij-Korsakov var den eneste av de fem som hadde musikalsk utdannelse, ironisk nok fordi han fikk stilling som professor i 1871, og måtte studere for å være ett skritt foran sine studenter. Enda De Fem var skeptiske til musikalsk utdannelse fordi den var vestlig-orientert, var det nettopp Rimskij-Korsakovs utdannelse som langt på vei reddet mye russisk musikk, blant annedt redigerte han Glinka, Musorgskij og Borodin for å sikre deres musikalske overlevelse. Som dirigent både i Russland og i Vest-Europa lyktes det ham også å eksportere deres musikk til disse områdene. Rimskij-Korsakov skrev operaer, men ingen av dem oppnådde like stor oppmerksomhet som Borodins, Tsjajkovskijs og Musorgskijs verk. Styrken til Rimskij-Korsakov var at han kunne spille alle instrumentene i et orkester, og var derfor svært god på orkestrering. Hans Capriccio espagnol og Scheherazade ble særlig kjent, ironisk nok siden den ene har en fransk tittel og spansk inspirasjon og den andre er oppkalt etter hovedpersonen i 1001 natt.
Tsjekkia
miniatyr|[[Bedřich Smetana var en avgjørende del av tsjekkisk nasjonalmusikk, men han var inspirert av tysk musikk og Liszt.]]Tsjekkiske komponister hadde gjort seg markert under Mannheimerskolen, men da mest assosiert rundt tysk musikk. På andre halvdel av 1800-tallet dukket det imidlertid opp en nasjonalistisk bølge ledet i hovedsak av Bedřich Smetana og Antonín Dvořák.
Bakgrunnen for dette valget kan ha vært en diskusjon med protsjekkiske politikere som mente at en alvorlig opera lett hadde latt seg gjøre å skrive med basis i tsjekkiske folketoner, men at det ikke lot seg gjøre å skrive en komisk opera med tsjekkisk preg. Smetana argumenterte at dette ville ende i en potpurri av forskjellige låter. Til tross for suksessen med Den solgte brud, gikk Smetana vekk fra denne stilen i sine andre operaer. Han prøvde seriøs opera, og i de fire siste operaene var stilen markant forskjellig, både fra Den solgte brud og fra hverandre. Smetanas Má vlast («Mitt hjemland») var en symfonisk diktsyklus der særlig andre sats, Vltava (Die Moldau på tysk) ble en stor suksess. Der Smetana var inspirert av Lizst og programmusikk, var Dvořák en mer Brahms-aktig absolutt musiker. Han kom seg raskt over fascinasjonen for Wagner, og ga ut flere symfonier inspirert av Brahms. Riktignok var de fire første symfoniene ukjente til Dvořáks død, men de fem siste ble i stadig større grad spilt. Der Brahms ble anklaget for å ha vært for gammeldags og tilbakeskuende, var imidlertid Dvořák en mer fremadskuende og nytenkende symfoniker. Dvořák var imidlertid ikke den lengtende og mystiske, som Brahms, men heller den lekne og friske komponisten. Hans muligens største suksess som symfoniker kom imidlertid på overtid av høyromantikken, da han skrev sin symfoni nummer 9, Fra den nye verden, inspirert av reisen til USA, men også iblandet tsjekkisk musikk. I tillegg var hans Stabat Mater og hans Requiem store suksesser, og hans fiolinkonsert i a-moll og cellokonserten i h-moll ble også svært populære i Europa.
Norden
Det var i Danmark at ideen om den «nordiske tone» først dukket opp på midten av 1800-tallet. Det var særlig Niels Wilhelm Gade og Jens Peter Emilius Hartmann som startet denne utviklingen. Av disse hadde symfonikeren Gade størst innflytelse på de nordiske landene, mens scenemusikeren Hartmann var mer nordisk i sin komposisjon, kanskje nettopp derfor ble Gade mer anerkjent i Europa. I Sverige var det særlig Franz Berwald som dominerte. Han skrev både kammermusikk og operaer, men som Gade er han mest kjent for sine symfonier. Berwalds symfonier var svært original, med aktiv bruk av pauser og rytme. Dessverre for ham var Stockholm ikke nødvendigvis klar for så moderne musikk som han skrev, og han levde ikke av musikken sin.
Annen musikk
I tillegg til sine symfonier og symfoniske dikt, hadde César Franck også arbeidet mye med musikk som i noen grad hadde gått av mote, som kammermusikk, oriatorier, fantasia, fuge, kormusikk og orgelmusikk. I den sistnevnte lånte han både fra fransk musikk og fra Johann Sebastian Bach, som etter Mendelssohns innsats ble stadig mer populær. Franck ble ansett som grunnleggeren av moderne fransk kammermusikk, blant annet for sine pianokvintetter, strykerkvartetter og fiolinsonater – alle sykliske i form.
Gabriel Fauré var i utgangspunktet en antitese til Francks wagnerske og tyskinspirerte stil. Han representerte orden og begrensning som viktige hjørnesteiner. Fauré var elev av Saint-Saëns. Fauré lot seg også inspirere av Gounond, der melodiene var enklere og uten virtuosstykker. Etter hvert satset han på musikksjangre med stor besetning, mest kjent er kanskje hans Requiem. Mot slutten ble Fauré stadig mer oppstykket i musikkformen, og små melodier var gjerne vagt knyttet sammen, omtrent så langt fra Wagner man kan komme på den tiden.
Musikken i senromantikken (1880–1910)
Mot slutten av romantikken dukket det også opp andre stilarter som viste at den romantiske perioden gikk mot slutten. Claude Debussy var grunnleggeren av en ny stil som populært ble kalt impresjonismen. Den inkluderte også Maurice Ravel, Aleksandr Skrjabin, Paul Dukas og Frederick Delius. Mot slutten dukket det også opp musikere som lot seg inspirere mer av klassisisme og barokk, som Igor Stravinskij, Béla Bartók og George Enescu. Likevel fantes det fortsatt en god del romantiske komponister, om enn flere av de nye utviklet seg også i den nyklassisistiske perioden.
1890 symboliserer et glidende skille litt som 1848. Flere av de dominerende komponistene døde eller sluttet å komponere. Offenbach døde i 1880, Wagner og Musorgskij i 1883, Smetana i 1884, Liszt og Borodin i 1886. Franck døde og Brahms sluttet å komponere i 1890, Tsjajkovskij døde i 1893, samme år som Verdi skrev sin siste opera, og Bruckner døde i 1896.
Opera
miniatyr|[[Pagliacci gjorde stor suksess da den kom, og settes ofte opp sammen med Cavalleria Rusticana på grunn av at begge er enaktere, de kom nesten samtidig, begge er veristiske og temaet i de to operaene er relativt likt.]]
I 1890 kom det også et skifte i operaen. Den nye stilarten ble verismo. Operaen skulle reflektere verden slik den var, og ikke gamle sagn eller teaterstykker. På sett og vis kan dette minne om starten på opera buffa, der vanlige historier tok over for gresk mytologi, men i verismen var historiene som oftest langt mer tragiske og dramatiske. Om verismen hadde et startskudd, må det nok ha vært Pietro Mascagnis Cavalleria Rusticana («landsens ridderlighet»). To år senere kom Ruggero Leoncavallos Pagliacci («Klovnene»), og de to blir ofte spilt sammen. Begge er enaktere, og begge handler om sjalu ektemenn som begår drap i affekt. Hensiktsmessig eller ikke kan det virke som begge operaene manipulerer publikum til å holde med respektive klovnen og elskeren.
Puccini og Strauss
Det var imidlertid hans andre opera etter gjennombruddet, La bohème (1896) som regnes som hans beste og mest oppførte opera, tett fulgt av Madama Butterfly (1904) og Tosca (1900). Puccinis store evner som operakomponist handlet nettopp om en fargerik og uttrykksful instrumentering og forsterking av dramatiske scener a la Wagner, men samtidig kan dette også vise at Puccini lot seg inspirere av impresjonismen. Han lot seg også inspirere av senromantikkens harmonikk som man finner hos Mahler og Strauss Det er derfor ikke like oppstykket som hos Rossini eller Verdi, men sangene flyter over i hverandre. Overgangen mellom resitativ og arie er ikke alltid like klar i hans operaer.
Der Puccini var en blanding mellom Verdi og Wagner, var Richard Strauss' operaer langt mer wagnerianske. Dette betydde at han lot ariene komme i bakgrunnen for å legge mer vekt på melodien med mye resitativ i en slags talesang. Strauss tre kjente operaer er Salome (1905), Elektra (1909) og Rosenkavaleren (1911), og dermed tilhører han slutten av senromantikken. I tillegg til Wagner var også Strauss påvirket av Mozart, og lyktes i å kombinere de i utgangspunktet sterkt forskjellige komponistene. I Salome måtte Strauss lage musikk som reflekterte den noe spesielle handlingen, der kvinnen Salome forfører Herodes med sin sju slørs dans, og som belønning krever Johannes Døperens hode på et fat. Musikken ble dissonant og harmonisk kompleks, og operaen hadde stor innflytelse på senere komponister, av hvilke enkelte ga opp tonalitet i sin helhet. Elektra var en videreføring av det atonale og dissonante, mens Rosenkavaleren var et skritt tilbake til en i utgangspunktet langt mer tonal og diatonisk dominerende melodi, med noe kromatisk melodi fra tid til annen.
Heller ikke operetten døde ut. Franz Lehar ivaretok arven etter at Arthur Sullivan døde i 1900. Særlig hans operette Den glade enke er kjent for ettertiden.
Symfonier, symfoniske dikt og orkesterverk
miniatyr|Orkesteret ved den første oppsetningen i Amerika av [[Symfoni nr. 8 (Mahler)|Mahler's 8. symfoni.]]
Richard Strauss satset mot slutten av senromantikken på opera, men før det skrev han symfoniske dikt. Han varierte tematisk fra personlige erfaringer, med Tod und Verklärung, til Macbeth til Don Juan blant sine tidligere verk fra rundt 1888-1889, og hans mer kjente Also sprach Zarathustra, Don Quixote, Till Eulenspiegel og Ein Heldeleben («Et helteliv»). Strauss hadde i disse symfoniske diktene både leitmotiv og programmatisk musikk. Likevel var det tilbakeskuende trekk. I Ein Heldeleben er han selvbiografisk og trekker med andre, og i Don Quixote brukte han instrumenter for å få frem forskjellige personligheter, begge som Berlioz før ham, og i Till Eulenspiegel benyttet han seg av rondoform.
Symfonien hadde siden Brahms brakte den tilbake forblitt populær, og den fikk en økt popularitet og utvikling med Gustav Mahler. Mahler skrev ni fullførte og en ufullendt symfoni, og tre symfoniske sangsykluser som var oppbygd som symfonier og på mange måter liknet på dem. Av sangsyklusene er Das Lied von der Erde blant de mest kjente. Mahler var også en glimrende dirigent, og fikk flere oppdrag før han i 1897 fikk dirigentrollen i Wien. Da hadde han allerede jobbet med oppsetninger av Wagner-operaer, og i Wien satset han også på en klar helhet i operaproduksjonene han hadde ansvar for i ånd med Wagners idealer. Mahler selv var sammensatt; han var flink til å få venner, men også god til å få seg fiender; han var jøde av fødsel, men konverterte til katolisismen, han var født i Tsjekkia, men forholdt seg til tysk musikk og bodde i Østerrike når han kunne. Dette hører man også i mye av hans musikk, som ofte kombinerte dyp smerte og ensomhet med humor på grensen til ironi.
Symfoniene ble av Mahler selv delt inn i grupper eller sykluser. For eksempel ble symfoni nummer 2, 3 og 4 omtalt som Wunderhorn-symfoniene etter diktsamlingen Des Knaben Wunderhorn som symfoniene hadde hentet tekster fra. Symfoni numer 2 inkluderte kor og flere instrumenter enn vanlig i et symfoniorkester, mens den tredje symfonien er en pastoralsymfoni og den fjerde har kontraster med en munter grunntone, og mot slutten synges et dikt fra diktsamlingen av en sopran. Den neste syklusen med symfoni nummer 5, 6 og 7 var absolutt musikk, og dermed et skritt vekk fra wagnersk musikk. Samtidig var musikken preget av dyp lidelse og lengsel etter fred. Symfoni nummer 8, Das Symphonie der Tausend, var et svært verk skrevet for et veldig stort orkester som inkluderer orgel og mandolin i tillegg til dobbeltkor, guttekor og åtte solister. I tråd med Mahlers sammensatte personlighet gikk han her tilbake til ledemotivteknikk inspirert av Wagner.
De to komponistene Carl Nielsen og Jean Sibelius preget sitt lands musikk sterkt, og begge var især kjent for sine symfonier. Sibelius var preget både av Johan Svendsen og især Richard Wagner. I overgangen til senromantikken skrev han sitt første verk som fikk internasjonal oppmerksomhet, Kullervo, i Wien under et opphold der han mislyktes i å fullføre sin komponistutdanning. Sibelius' symfonier er litt vanskelig å klassifisere. På den ene siden har han en tilknyttning til den klassisistiske stilen, på den andre siden var han inspirert av Bruckner, som igjen tilhørte den wagnerske stilen. Sibelius var hele sitt liv en sterk nasjonalist, og brukte Kalevala mye for å hente inspirasjon til sine symfoniske dikt, inkludert den svært politiske Finlandia. Sibelius komponerte seks symfonier, tre innen senromantikken. Hans musikk var ofte preget av modale tonearter, enkle rytmer, repetisjon av korte motiver, pedaltoner og sterke kontraster. Dette skapte en melodisk stil som skilte seg klart fra resten av 1800-tallets symfoniske verk.
Nielsen var mer inspirert av Brahms enn av Wagner, og i så måte en motsats til Sibelius. Også Nielsen hadde klassisistiske trekk, og også han hadde modale vendinger. Samtidig var hans danseaktige rytme og friske stil og folkeaktige element markant forskjellig fra Sibelius. Også Nielsens komposisjoner går langt utover romantikkens periode, men især symfoni nummer 2, De fire temperamenter som gjorde seg markant innen romantikken.
Edward Elgar var selv ingen større tilhenger av noen nasjonalromantisk stil. I tillegg foretrakk for det meste engelskmenn det universelle musikkspråk fremfor en typisk engelsk stil. Elgars musikk dukket opp i flere sjangre, inkludert kammermusikk, orkestermusikk, kirkemusikk og operaer. Hans kanskje mest kjente verk er orkestersuiten Enigmavariasjonene og Pomp and Circumstance Marches, spesielt den første, som alltid avslutter BBC Promenade Concerts.
Ten Summoner’s Tales
Ten Summoner's Tales er et musikkalbum fra 1993 av den britiske sangeren Sting. Albumet består av tolv sanger uten et klart felles tema, og med en noe lysere stemning enn The Soul Cages fra 1991. Tematisk kretser tekstene om kjærlighet og moralske spørsmål, men også med innslag av humor både i tekstene og i det musikalske innholdet. Sting gjør for eksempel bruk av skjeve taktarter som 5 og 7 firedeler i flere av låtene, som veksler fint med 4 firedeler på refrenget på for eksempel Love is stronger than justice.
Romantikken (musikk)
Kvinnelige komponister i romantikken
miniatyr|[[Clara Schumann var en anerkjent pianist og komponist i sin samtid - som strekker seg over mesteparten av 1800-tallet.]]Kvinners muligheter til å slå gjennom som komponister kunne variere stort med hensyn til omstendighetene. Det var som oftest forventet at kvinner skulle holde seg unna symfonier, og konsentrere seg om pianomusikk og kammermusikk.
Ten Summoner’s Tales
Sporliste
Tekst og melodi av Sting når ikke annet er oppgitt.
Romantikken (musikk)
Kvinnelige komponister i romantikken
Agathe Backer-Grøndahl hadde muligens de heldigste omstendighetene. Tilfeldighetene ville ha det til at hennes forbilder var Claras mann Robert Schumann og Fannys bror Felix Mendelssohn. Hun skrev for det meste romanser og klaverstykker. Backer-Grøndahl studerte piano i Berlin og ble også regnet som en klavervirtuos. I tillegg fikk hun pianotimer av Franz Liszt etter anmodning fra Ole Bull. Hun holdt konserter både på egen hånd og som solist for mange av de fremste orkestrene i Europa. Grieg satte hennes komposisjonsevner høyt. I 1872 ble hun gift, og hun ble etter hvert mor til fire barn, noe som vanskeliggjorde konsertholding. Hun fortsatte imidlertid å komponere.
Den amerikanske komponisten Amy Beach ble først hindret i en tradisjonell utdannelse, men ble selvlært og bestemte seg for å utfordre typer komposisjoner forbeholdt menn. Hun komponerte selv blant annet en messe og en symfoni, Gaelic Symphoni. Symfonien kan regnes som programmusikk og nasjonalromantisk preget av irenes lidelser, håp og drømmer. Beach var dermed en av de første kvinnene som ble kjent for sine orkesterverk, og ble en inspirasjon for flere komponister etter henne.
Glycerius
Glycerius var vestromersk keiser fra mars 473 til juni 474. Den forrige keiseren, Olybrius, døde november 472. Vestromerrikets magister militum Gundobad valgte derfor å utpeke Glycerius til ny keiser. Dette skjedde i Ravenna 3. eller 5. mars 473. Før dette hadde Glycerius vært comes domesticus – kommandant for husholdsgarden, en viktig eliteavdeling.
Det sto slettes ikke bra til med Vestromerriket og Glycerius’ autoritet strakte seg knapt utenfor Italia. I nordvest ble Arles og Marseille besatt visigoterne under kong Eurik. Eurik sendte også en hærstyrke ledet av en Vicentius for å invadere Italia, men denne ble beseiret og Vicentius drept.
Sent i 473 eller tidlig 474 forlot Gundobad, Glycerius’ viktigste støttespiller, Italia. Muligens dro han nordover for å skaffe tropper, men Gundiok, burgundernes konge og Gundobads far, var nylig avdød og Gundobad var snart innblandet i tronfølgerstriden i det burgundiske kongeriket. Uansett kom han aldri tilbake til Italia.
Samtidig hadde aldri Østromerriket anerkjent Glycerius som keiser. Keiser Zenon valgte Julius Nepos som sin kandidat. Nepos gikk i land ved Ostia juni 474 og møtte ingen motstand. Glycerius ble avsatt og gjort til biskop i Salona midt i Nepos’ hjemland Dalmatia.
Nepos’ regjeringstid ble heller ikke lang. Allerede neste år måtte han flykte hjem til Dalmatia. De to ekskeiserne ble dermed boende ikke langt fra hverandre. En kronikør impliserer Glycerius i mordet på Julius Nepos i 480, men hvorvidt dette er sant vites ikke. Ellers finnes det ingen opplysninger om Glycerius’ videre skjebne eller hvor lenge han levde.
DS «Livingstone» (1906)
DS «Livingstone» var et lasteskip bygget av Stavanger Støberi & Dok i 1906 med byggenummer 49. Skipet ble overlevert til skipsreder C. Mathisen i Bergen i januar 1906. Gikk en periode på kontrakt for United Fruit Company. Skipet hadde flere eiere og ble 57 år gammelt før hun tilslutt ble hugget i Italia i 1963.
St Albans katedral
St Albans katedral (tidligere St Albans Abbey, offisielt Cathedral and Abbey Church of St Alban) er en anglikansk katedral i St. Albans i Hertfordshire i England.
Den var tidligere en klosterkirke i den katolske kirke. Det var tilsluttet benediktinerordenen. Klosteret ble nedlagt i den engelske reformasjonen.
Med en lengde på 106 meter er St Albans den lengste katedralen i England, og den nest lengste i Storbritannia. Store deler av den er fra normannisk tid. Den fikk status som katedral i 1877.
Den romanske klosterkirken
Byggingen ble påbegynt i 1077 under ledelse av abbed Paul, og ble innviet i 1115. Den er trolig bygd med St. Etienne-kirken og Treenighetskirken - begge i Caen i Frankrike som forbilder.
En stor del av kirkens eldste deler er bevart. Den hadde:
Kjølen
Kjølen er det vanlige navnet på grensefjellene mellom Norge og Sverige fra Østlandet til Nord-Norge. Navnet tar utgangspunkt i at vannskillet langt på vei følger grensen.
Judith Nærland
Judith Nærland (født 30. april 1965) er en norsk grafisk designer.
Judith Nærland kommer fra Bryne. Hun studerte ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (SHKS) i Oslo. Hun har siden særlig arbeidet med design av bøker, og hatt oppdrag for forlagene Oktober, Samlaget, Aschehoug, Cappelen Damm og Gyldendal samt for en rekke mindre, uavhengige utgivere. Hun har også arbeidet for flere tidsskrifter, deriblant Gateavisa (1985) og Utflukt (1997–1999), og som art director i Morgenbladet (2000). I perioden 2004-2007 var hun redaktør for Snitt, Grafills tidligere fagtidsskrift for visuell kommunikasjon i Norge.
Judith Nærland har vunnet flere priser for arbeidet sitt, blant annet «gull» i Grafills konkurranse Årets vakreste bøker 2007 og 2008, og deltatt på utstillinger. Hun bor og arbeider i Oslo.
Stephen Lysak
Steven Lysak (født 7. august 1912 i Newark, New Jersey, død 30. juli 2002) var en amerikansk padler som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Lysak ble olympisk mester i padling under Sommer-OL 1948 i London. Sammen med Stephan Macknowski vant han C-2 10 000 meter foran Václav Havel og Jiří Pecka fra Tsjekkoslovakia. På C-2 1000 meter kom de på andreplass bak tsjekkoslovakiske Bohumil Kudrna og Jan Brzák-Felix.
Greve av Wisborg
Tittelen greve av Wisborg (svensk: greve af Wisborg) tilhører mannlige etterkommere av fire svenske prinser som giftet seg morganatisk uten den svenske kongens tillatelse. De og deres etterkommere tapte også retten til å arve den svenske tronen. De fire prinsene tapte alle sine svenske titler og fikk etternavnet Bernadotte. De mottok tittelen greve av Wisborg fra den regjerende storhertuginnen eller storhertugen av Luxembourg. Grevene av Wisborg tilhører ikke den naturaliserte svenske adelen, men gruppen av «ikke-introdusert adel» uten sete på Riddarhuset, dvs. de regnes som utenlandsk adel. Disse slektene er med i Ointroducerad adels förening og Carl Johan Bernadotte var i årrekke foreningens formann.
De fire tidligere prinsene av Sverige som ble gjort til greve av Wisborg var:
Alle fire er kalt prins Bernadotte i disse dokumentene.
De agnatiske (mannlig linje) etterkommerne av disse fire tidligere prinsene bærer tittelen greve av Wisborg. I praksis inkluderes ofte etternavnet deres i tittelen, greve Bernadotte av Wisborg. Den mest kjente etterkommeren er Folke Bernadotte, en sønn av Oscar Bernadotte, den første greven av Wisborg.
En femte svensk prins, Carl (1911–2003), giftet seg morganatisk og mistet sine svenske titler i 1937. Han ble tildelt tittelen prins Bernadotte av svogeren Leopold III av Belgia. Hans agnatiske etterkommere innehar tittelen greve Bernadotte.
Rektascensjon
Rektascensjon (forkortet RA eller α) for et objekt på himmelhvelvingen betegner vinkelavstanden mellom vårjevndøgnspunktet ♈︎ og det punkt på himmelekvator der meridianen gjennom objektet skjærer denne. Sammen med deklinasjonen (forkortet DEC eller δ) utgjør den de to ekvatorialkoordinatene til objektet.
Gautefall Turisthotell
Gautefall Turisthotell ligger på Gautefallheia i Drangedal kommune i Telemark, 25 km. vest for kommunesenteret Prestestranda og 15 km. nordøst for Treungen i Nissedal. Hotellet ble åpnet påsken 1973, og har 76 rom, hvorav 11 handikaprom, og 30 leiligheter med plass til 4-8 personer, tilsammen 350 sengeplasser.
Brittonsk (språkgruppe)
Brittonske språk (også kalt brytoniske eller britanniske språk) er en undergruppe av de keltiske språkene, nærmere bestemt de øykeltiske språkene. Navnet kommer fra walisisk brython, som er samme ord som engelsk Briton («brite»). Brittonske språk kalles også P-keltiske språk på grunn av hvordan fonemet *kw fra urindoeuropeisk har utviklet seg til p, i motsetning til i goidelske språk, hvor det er blitt til c.
Gautefall Turisthotell
Tilknyttet hotellet finnes blant annet á la carte restaurant, egen aktivitetshall, svømmehall, badstu, solarium, trimrom m.m.
Rektascensjon
Rektascensjonen regnes positiv i østlig retning. Den tilsvarer geografisk lengde for et sted på Jorden. Denne øker også mot øst og måles fra Greenwich-meridianen.
Brittonsk (språkgruppe)
Språk
Språkgruppa har tre nålevende språk:
I tillegg kommer det utdødde språket kumbrisk, og muligens piktisk.
Rektascensjon
Økes rektascensjonen til et objekt med 360°, kommer man frem til koordinaten for samme objekt. Men i stedet for å angi den i slike grader, er det mer vanlig å oppgi den i tidsenheter hvor 1 time (t) = 60 minutt = 60×60 sekund. Dette er nå sideriske tidsenheter hvor 360° tilsvarer 24t.
Brittonsk (språkgruppe)
Karakteristika
Ved siden utviklingen av *kw til p har brittonske språk følgende karakteristika som skiller dem fra andre keltiske språk:
Historie
De moderne brittonske språkene regnes generelt for å komme fra et felles urspråk kalt britisk, fellesbrittonsk, gammelbrittonsk eller protobrittonsk. Dette antas å ha utviklet seg fra urkeltisk, som muligens ble introdusert i Storbritannia fra midten av annet årtusen før Kristus. (Hawkes, 1973). De brittonske språkene ble talt i det minste i Storbritannia sør for Forth og Clyde. Man hadde derimot et goidelisk språk. I det nordlige Skottland talte man piktisk, som kan ha vært et brittonsk språk. R. F. O'Rahilly har lansert en teori om at Irland var befolket av brittonsktalende en periode, men at disse ble fordrevet av goidelisktalende, muligens quaretiere fra det sørlige Frankrike. Andre, som Dillon og Chadwick, har avvist denne teorien og mener den ikke er plausibel.
Under den romerske okkupasjonen av Britannia, fra 43 til 410, var det omfattende innlån av latinske ord. Dette gjelder både ord for konsepter som var fremmede for det pre-urbanske keltiske samfunnet i Storbritannia, som urbanisering og militære termer, og for mer dagligdagse ord. Blant annet er ordet for «fisk» i alle de brytoniske språkene avledet av latinsk piscis og ikke keltisk *ēskos. Omkring 800 av disse latinske låneordene har overlevd i de tre nålevende brittonske språkene. Romerske forfattere bruker termen romano-britisk om den latiniserte formen av språket.
Rektascensjon
Ordet kommer fra latin recta ascension som viser til at objekter på himmelhvelvingen stiger vinkelrett opp over horisonten når de observeres ved Jordens ekvator.
Brittonsk (språkgruppe)
Historie
Det er sannsynlig at det var så sent som i romersk tid at urspråket ble delt inn i minst to større dialektgrupper, den sørvestlige og den vestlige. Det er også sannsynlig at det fantes en østlig dialekt som ble talt i det østlige England, men denne har satt få spor etter seg og kan ikke dokumenteres. Mot slutten av den romerske okkupasjonen begynte dialektene å utvikle seg til separate språk. Den vestlige dialekten ble til kumbrisk og walisisk, mens den sørvestlige ble til kornisk og søsterspråket bretonsk. Sistnevnte ble ført fra Storbritannia til Armorica på kontinentet. Jackson har vist at noen av dialektforskjellene kan gå lenger tilbake. Man finner nye tendenser til at de fjerner seg fra hverandre omkring år 500, men utover i det 6. århundre er det også felles utviklinger. Også i det 7. århundre er det felles utvikling, men det er usikkert om dette skyldes språklig samrøre eller utviklingstendenser som ligger i selve språkene. Uansett regner man at det innen 600 ikke lenger eksisterte noe felles brittonsk språk. Det er grunn til å anta at et betydelig antall brittonsktalende levde i områder kontrollert av angelsakserne, men det eneste spor man har etter deres språk er stedsnavn, så det er ikke mulig å følge deres språklige utvikling. Det antas at de etter hvert gikk over til å tale engelsk.
Gautefall Turisthotell
Hotellet, som ligger vis-à-vis alpinanleggene på den ene siden og skiskytterarenaen på den andre siden, er en del av Destinasjon Gautefall, som skal gi et samlet helårlig tilbud om overnatting og aktiviteter på Gautefall.
Brittonsk (språkgruppe)
Historie
De brittonske språkene som ble talt av mindre grupper i Skottland, på Man og i England, ble fra det 5. århundre forskjøvet av irske, norrøne og germanske erobrere. Det antas at det med unntak av Cornwall og grenseområdene mot Wales ikke fantes brittonsktalende igjen i disse områdene innen det 11. århundre.