cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rasim Delić
Fra september 1984 til august 1985, var Rasim stabssjef og nestkommanderende i et artilleri-regiment. Mellom august 1985 og juli 1990, med unntak av et avbrudd på cirka elleve måneder i 1988 og 1989 da han gikk på stabsskolen, var Rasim sjef for hans eget artilleri-regiment. Den 22. desember 1987 ble Rasim forfremmet til graden oberstløytnant. Delics største militære bragd var å hindre kollaps av regjeringshæren i andre halvdel av 1993. Noe som ga pusterom for fredsforhandlinger, orkestrert av den amerikanske administrasjonen. Dette endte med en konflikt med bosniske kroater i mars 1994. Delic pensjonerte seg fra militæret i 2000. Delic begynte ved Sarajevo University i desember 2004 og han var involvert i enkelte non-profitt organisasjoner.
Delic ble siktet for krigsforbrytelser av Den internasjonale krigsforbryterdomstol i Haag og han ble dømt til tre års fengsel i denne domstolen. Den 8. juni 1993, samme dag som Delic ble utnevnt til kommandør skal den bosniske hæren ha fengslet 200 kroatiske soldater som overga seg etter kamper i og rundt landsbyen Maline. Krigsfangene skal ha bli tvunget til å gå flere mil før de ble myrdet. Allerede tilfangetatte fiender som satt i en fangeleir skal også ha blitt torturert, voldtatt og ble holdt fanget under forferdelige forhold. Ifølge aktor i den internasjonale domstolen i Haag skal Delic ha blitt informert om disse forbrytelsene, men han skal ikke ha gjort noe for å hindre dette eller straffe dem som var skyldige for at slike hendelser fant sted. Delic sa seg ikke skyldig noe av det han var mistenkt for.
Heinola landkommune
Heinola landkommune (svensk: Heinola landskommun, finsk: Heinolan maalaiskunta) er en tidligere kommune i landskapet Päijänne-Tavastland i Finland. Kommunen hadde innbyggere i 1992. Heinola landkommune var en finskspråklig kommune.
I 1997 ble Heinola landkommune slått sammen med Heinola by.
Cheyenne (Wyoming)
Cheyenne er hovedstad i den amerikanske delstaten Wyoming. Den er den største byen i Wyoming, og hovedsete i fylket Laramie County. Cheyenne har omtrent 60 000 innbyggere (2010). F. E. Warren Air Force Base ligger like utenfor Cheyenne.
Albania under Sommer-OL 1972
Albania under Sommer-OL 1972. Fem sportsutøvere, alle menn, fra Albania deltok i to sporter, skyting og vektløfting under Sommer-OL 1972 i München. Det var første gangen Albania deltok i et OL, de vant ikke noen medaljer.
Kelvingrove Art Gallery and Museum
Kelvingrove Art Gallery and Museum er et museum og kunstgalleri i Glasgow, Skottland og er den best besøkte turistattraksjonen i Skottland. Museet ligger på vestsiden av byen i utkanten av Kelvingrove Park og like nedenfor hovedbygningen til University of Glasgow.
Bygningen ble bygget med penger fra verdensutstillingen i 1888 og ble satt opp for en annen verdensutstilling i 1901. På grunn av at utstillingen foregikk i Kelvingrove Park er museet vinklet mot parken og det kan derfor i dag virke som om bygningen er bak frem. De fleste besøkende kommer i dag fra Argyle Street som strengt tatt er på baksiden av bygget. Museet gjennomgikk en omfattende rehabilitering fra 2003 til 2006 og ble gjenåpnet av Elisabeth II av Storbritannia.
Postdamveien (Oslo)
Postdamveien (1A–17, 2A–18) er en vei på Munkerud i bydel Nordstrand i Oslo. Den går fra Nordstrandveien til Munkelia.
Veien fikk navn i 1926 etter en dam som ligger øst for veien. Selve Postdammen er skjult bak villabebyggelsen, og ikke synlig fra veien. Dammen er per 2014 nokså tilgrodd og utilgjengelig.
Partenogenese
Partenogenese (fra gresk παρθένος (parthenos), «jomfru» og γένεσις (genesis), «fødsel», derav tidvis kalt for «jomfrufødsel») er reproduksjon, altså vekst og utvikling av et embryo eller frø uten at en hann har befruktet egget. Slike populasjoner består typisk bare av hunnkjønn. Partenogenese forekommer blant annet hos en del planter (og kalles da for apomiksis), monogene ikter, insekter (mest kjent hos bladlus), fisk, reptiler, amfibier, bladlus og hjuldyr, samt hos marmorkreps
Det fins ulike former for partenogenese:
Partenogenese har blitt kunstig fremkalt i laboratorium, blant annet på frosker og gnagere. Man har stimulert ubefruktede eggceller på en slik måte at de har begynt å utvikle seg. Planter som blir sprøytet med plantehormonet auxin, kan utvikle frukter uten frø, såkalte partenokarpe frukter. Dette er blant annet kjent hos tomat. Partenogenese hos pattedyr er ikke kjent ute i naturen.
Hos gyrodactylus er alle individene hunner, og føder levende unger som allerede i fødselen er gravide med neste generasjon. Disse fostrene vil selv allerede ha begynt å danne sine døtre, slik at en enkelt individ kan inneholde tre generasjoner inne i hverandre som en russisk matrjosjka-dukke.
Europavei 762
Europavei 762 går mellom Sarajevo i Bosnia-Hercegovina og grensen mellom Montenegro og Tirana i Albania. Veiens lengde er rundt 250 km.
Nakoso kraftverk
Nakoso kraftverk er et varmekraftverk i Japan, og ligger i Fukushima-distriktet. Installert produksjonseffekt er 1625MW, fordelt på 1 blokk. Operatør er Joban Kyodo Power Co Ltd.
Timothy Spall
Timothy Spall (født 27. februar 1957) er en engelsk skuespiller.
Nakoso kraftverk
Anlegget ble utbygd omkring årene 1966–1983. Brenselkilden er kull og råolje. Teknologien er levert av Hitachi og Toshiba.
Unix-liknende
Et operativsystem er Unix-liknende hvis det oppfører seg og fungerer omtrent som Unix, uten nødvendigvis å oppfylle standardene i Single UNIX Specification eller ha AT&T Unix som genetisk opphav. «Unix-liknende» brukes som regel som fellesbetegnelse for både ekte Unix-varianter, de som nedstammer fra Unix, og de som er etterlikninger av Unix, uten å ta utgangspunkt i UNIX' kodebase. Slike systemer kalles ofte 'kloner'. Betegnelsen UNIX (med bare store bokstaver) brukes kun om vaskekte Unix-varianter. Bortsett fra Windows er de vanligste operativsystemene varianter av Unix.
Kategorier
Dennis Ritchie, én av de opprinnelige utviklerne av UNIX, har uttalt at «Unix-liknende systemer er Unix» - med implisitt henvisning til at Unix heller er en filosofi enn et operativsystem. Andre – inklusive Eric S. Raymond, grunnlegger av Free Software Foundation og kjent Open Source-evangelist – foreslår å bruke 3 kategorier: «Ekte» – historisk og/eller genetisk kobling til AT&T Unix, «kompatibel» – dekker kravene i Single Unix Specification, og «kloner» – ingen genetisk kobling, men oppfører seg som mer eller mindre komplette UNIX-systemer. Disse gruppene er ikke distinkte. Spesielt er grensen mellom «kompatible» og «ekte» utydelig. De fleste «kompatible» systemer har opprinnelse som kan føres tilbake til én eller annen utgave av AT&T Unix eller BSD.
Ekte (eksempler):
Kompatible (eksempler)
Kloner:
Kompatibilitetsverktøy
I tillegg til hoved-kategoriene, nevnes ofte «kompatibilitetsverktøy» – mellomvare som simulerer UNIX i varierende grad på andre operativsystemer:
Programmer
En tidlig Unix-filosofi var at det er bedre å lage mange små men gode programmer framfor ett stort. Unixplattformen har derfor et rikt utvalg av ugrafiske småprogrammer, verktøy, som de kalles. Skripting og kjeding av programmer er dermed gunstig og ganske utbredt.
Kommandolinje
For et Unix-liknende system er grafisk brukergrensesnitt valgfritt, ikke en nødvendighet. Kommandolinjen er startpunktet og tilgang til kommandolinjen er obligatorisk. De aller fleste programmer er tilgjengelige via kommandolinjen, kan kjedes og plasseres i skripts (kommandofiler) – i praksis nye kommandoer for spesifikke oppgaver.
Lucas Samaras
Lucas Samaras (gresk: Λουκάς Σαμαράς) (født 14. september 1936 i Kastoria i Hellas) er en amerikansk-gresk maler og billedhogger.
Han emigrerte til USA i 1945. For sine kunstverker benytter han elementer som kniver, barberhøvler og nåler.
Storfyrstedømmet Finland
Perioden varte fra 1809 til 1917 og i løpet av disse 108 årene gjennomgikk Finland tre faser: Fra 1809 til 1863 ble personalunionen konsolidert, og de finske myndighetene fikk beholde den gustavianske forfatningen. Gjennom denne fasen lyktes finnene gradvis å overbevise russerne om sin lojalitet til dem. I perioden 1863 til 1906 fikk Finland økende uavhengighet, hvor særlig lantdagen ble reetablert. Finsk ble også et offisielt språk på linje med svensk, og handelen med omverden økte sterkt som følge av økonomisk liberalisering og valutareform. Finland gjennomgikk en industriell revolusjon fra 1860-årene, drevet fram av skogindustrien. Økonomisk var landet sterkt knyttet til Russland, og den økonomiske politikken innebar bare en begrenset liberalisering av markedene.
Pottemakerveien (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1959 og viser til et pottemakerverksted som i sin tid lå under Rødtvet gård.
Storfyrstedømmet Finland
Fra finsk side ble forholdet til Russland betraktet som en personalunion, og da tsaren abdiserte under oktoberrevolusjonen i 1917, benyttet finnene sjansen til å erklære landet selvstendig. En riksdag, som etter de hvites seier i den finske borgerkrigen midlertidig var uten sosialdemokratiske representanter, valgte den tyske prinsen Fredrik Karl av Hessen til konge i det tiltenkte Kongeriket Finland, men etter det tyske nederlaget under første verdenskrig sa han fra seg tronen før han hadde tiltrådt. I 1919 vedtok den nyvalgte Riksdagen i stedet en ny konstitusjon med en sterk presidentmakt.
Sverige mister Finland
Områdene som omfatter dagens Finland hadde fra middelalderen vært en integrert del av Sverige, og hørte i stormaktstiden på 1600-tallet til rikets kjerneområde. Sveriges maktposisjon ble på 1700-tallet svekket, spesielt under den store nordiske krig da Russland besatte Finland i årene 1714 til 1721. Okkupasjonen endte med freden i Nystad, men Sverige måtte avstå Viborg og Kexholm, samt sine baltiske besittelser til Russland. I en senere russisk-svensk krig, den såkalte Hattarnas ryska krig fra 1741 til 1743, besatte russerne Finland på nytt, og under den påfølgende freden i Åbo ble den vestligste av Kymmene älvs munningsgreiner grensa mellom de to land.
Etter at Russland var blitt slått i Napoleonskrigenes fjerde koalisjonskrig, inngikk tsar Aleksander I en avtale med Napoleon gjennom freden i Tilsit 7. juli 1807 der Øst-Europa ble delt i en fransk og en russisk interessesfære. Russland skulle presse England og Sverige til fred mot Napoleon, mot at Frankrike presset Tyrkia til å inngå fred med Russland, og sikre den fransk-russiske delingen av Balkan. I dette spillet er det lite trolig at Finland eller Sverige utgjorde noen viktig del av den russiske tsarens strategiske interesser, men da den engelske forbundsfellen Sverige ikke etterkom de fransk-russiske ønskene gikk tsaren til aksjon mot Sverige via Finland. Det var således neppe med langsiktig okkupasjon i tankene at Russland gikk til angrep på Sverige 21. februar 1808 og slik startet finskekrigen.
Poeten Johan Ludvig Runeberg trakk siden fram de heltemodige, finske høydepunktene fra felttoget og en motoffensiv i juli, i sine Fänrik Ståls sägner (Historier om fenrik Stål). Men overlatt til seg selv var 22,000 finske soldater i lengden sjanseløse mot russernes invasjon, og krigen var over i løpet av et og et halvt år. Napoleon forsøkte å få tsaren til å invadere Sverige, men forgjeves. Men den finske kampgløden fra felttoget, og bøndenes pro-svenske geriljakamp på Åland, i Österbotten og Karelen, kan ha bidratt til at Russland valgte en forsiktig linje og innvilget finnene betydelig autonomi. Siden det fortsatt ble ytt militær motstand og på grunn av faren for geriljakrig, forsøkte tsaren å roe ned situasjonen i Finland. I et manifest utstedt 17. juni 1808, under finnenes motoffensiv, bekreftet han at Finland var innlemmet i Russland, men lovet å beholde landets gamle lover og stendenes privilegier. Samtidig befalte han Finlands stender å komme sammen til en forhandling om landets framtidige status. Det hører også med at Napoleon ikke tilkjente russerne herredømme over Finland før han møtte tsaren i Erfurt i november 1808.
Storfyrstedømmet blir til
Den finske deputasjonen under ledelse av grev Carl Erik Mannerheim reiste i november 1808 til St. Petersburg, men hevdet at de ikke var legitime representanter for Finlands stender. Følgen ble at tsaren besluttet at stendene skulle innkalles i overensstemmelse med de gamle svenske lovenes prosedyrer for en lantdag. Dessuten lovte han finnene at deres ledere skulle få henvende seg direkte til ham, utenom den russiske regjeringen. På denne måten fikk finnene en enda mer opphøyet og reell status av autonomi, selv om landet ikke var selvstendig.
Stenderforsamlingen trådte sammen i Borgå 25. mars 1809, dvs før freden i Fredrikshamn 17. september 1809. Den hastige sammenkallingen skyldtes tsarens behov for å avklare situasjonen i Finland før en ny runde av krig brøt ut i Europa. Etter at tsaren var ankommet ble Borgå lantdag høytidelig åpnet 28. mars. De finske stendene avla troskapsed til tsaren – formelt sett var dette landsforræderi da de fortsatt var svenske undersåtter – til gjengjeld forsikret tsaren at Finland skulle få beholde sine lover, sin religion og sitt språk. Gustaf Mauritz Armfelt, som var utvist fra Sverige som landsforræder og som hadde blitt rådgiver for tsaren, overbeviste tsaren om at Finland burde bli et storfyrstedømme. Stendene satt sammen noen måneder for å utarbeide en forvaltning som var i overensstemmelse med Finlands nye status, og 19. juli 1809 avsluttet Aleksander I lantdagen med en avslutningstale hvor han slo fast at finnene nå var «løftet opp til medlemskap i familien av nasjoner».
Russland og Sverige sluttet fred i september 1809, og fredsbetingelsene innebar at Sverige måtte avstå hele den sydlige halvdelen av dagens Finland, Åland, deler av Lapplands län og Västerbotten. Storfyrstedømmet besto opprinnelig bare av de områdene Sverige nylig hadde avstått, men fra begynnelsen av 1812 ble også de såkalte «gammelfinske» områdene som Sverige mistet til Russland i 1721 og 1743, innlemmet i riket. Dette ble de gjeldende grensene fram til Finland erklærte seg uavhengig i 1917. Endringen var ikke uten betydning for Sverige – deres nye hersker Jean Baptiste Bernadotte hadde ikke den gamle kongeslektens sentimentale følelser overfor Finland, og inngikk avtale med tsaren i Åbo i 1812 om å avstå de finske områdene i bytte mot russisk støtte til at Norge ble lagt under Sverige. Avtalen fjernet en viktig proteststemme mot russisk anneksjon av Finland, noe som bekymret de finske nasjonalister som måtte hatt håp om svensk støtte.
Fra begynnelsen var Åbo det nye storfyrstedømmets hovedstad. Men tsaren ønsket å symbolisere Finlands tilknytning til Russland, og da Helsingfors hadde blitt ødelagt av brann i 1808 under finskekrigen og uansett måtte bygges opp igjen, flyttet han snart hovedstadsfunksjonene østover til Helsingfors. Etter den store bybrannen i Åbo i 1827, ble også Kungliga Akademien i Åbo året etter flyttet til Helsingfors, som Kejserliga Alexanders universitetet i Finland. Flyttingen av hovedstaden ble ledsaget av storstilt, russisk-finansiert oppbygging av den nye metropolen, inspisert av tsaren selv. En småby med 4,000 innbyggere ble omgjort til monumental hovedstad under ledelse av arkitekt Johan Albrecht Ehrenström, mens regjeringsbygningene ble tegnet av den tyske arkitekt Carl Ludwig Engel.
Forfatning og forvaltning
Som resultat av hendelsene i Borgå forble de gamle svenske lovene rettsgyldige i storfyrstedømmet. Først og fremst dreide det seg om den gustavianske forfatningen fra 1772 med noen tillegg fra 1789.
Tsaren og finnene
Arvtakeren Nikolaj I bestemte seg fra første stund for å innvilge finnene betydelig innflytelse over egen utvikling. Da revolusjonære opptrinn grep om seg i både Polen og Sverige i 1830, fryktet mange en tilsvarende opprørsstemning i Finland. Tsaren valgte klokelig å vinne finnenes lojalitet ved samarbeid snarere enn maktbruk, og finnene vant ytterligere innrømmelser da de forble lojale i hele revolusjonsåret. Den nye generalguvernøren, prins Aleksandr Sergejevitsj Mensjikov, valgte en forsiktig samarbeidsstrategi overfor finnene i perioden 1831 til 1855.
Det fantes krefter i Russland som ønsket en hardhendt russifisering av Finland, eksempelvis innenriksminister Perovskij. Finnene leste og skrev på svensk, og i en periode uten noen finsknasjonal oppvåkning, var det trolig bare det russiske autokratiet som hindret slike ekstreme russiske strømninger fra å vinne fotfeste. Finske offiserer gjorde villig karriere i tsarens Russland og deltok i militæraksjoner i Polen og Tyrkia, og russisk ble studert i finske skoler og læresteder. En russer finansierte endog utgivelsen av en finsk ordbok, og tsar Nikolaj I priset seg over finnenes lojalitet. Finnenes frihet førte uvegerlig til oppblomstring av finsk nasjonalfølelse, og bare få tiår etter finskekrigen føyet Runebergs Fänrik Ståls sägner seg inn i et gryende, finsk uavhengighetsbevegelse.
Først med revolusjonene i Europa i 1848 ble tsaren mer mistenksom innstilt overfor politiske utbrudd av finsk nasjonalisme og bruken av finsk språk. Mens svensk språk ble tolerert, utviklet anti-finske krefter i både de russiske og finske regjeringene en holdning som ledet til forbud mot ikke-autoriserte, finske skrift i 1850. Både svensk-språklige og russiske ledere anså – trolig feilaktig – at de finske nasjonalistene var sympatisk innstilt overfor den europeiske revolusjonsbevegelsen. I virkeligheten var de gryende liberale kreftene blant studenter og yngre ledere lite opptatt av språkspørsmål. Trolig var forbudet fra russisk side hovedsakelig anti-vestlig motivert, og ikke språkpolitisk motivert som noe anti-finsk tiltak. Etter bare fire år ble da også forbudet de facto lagt til side, mens Nikolaj I fortsatt regjerte.
Generalguvernøren
Tsaren utnevnte fra begynnelsen i hovedsak russiske generaler som generalguvernører, etter at et forsøk med en finsk viste seg lite vellykket. Men etter hvert kom det finske statsstyret inn i et mer regulert spor med direkte rapportering til tsaren selv, utenom den russiske regjeringen.
I andre halvdel av 1800-tallet ble det innsatt også ikke-russiske generalguvernører, med makt vesentlig over utpekingen av embetsmenn og senatorer. Formelt ledet generalguvernøren senatets møter og kunne protestere mot vedtakene der, men siden guvernøren sjelden forstod svensk holdt han seg vanligvis unna møtene, kanskje med unntak av Fabian Steinheil.
Senatet
Allerede i november 1808 besluttet tsaren seg for at det skulle opprettes et eget øverste organ for Finland som svarte til Sveriges riksråd. Navnet på rådet var opprinnelig Regeringskonseljen, fra 1816 Kejserliga senaten för Finland. Forretningsordenen ble utarbeidet av et utvalg ledet av biskop Jacob Tengström og innholdet ble sterkt preget av juristen Matthias Calonius. Stendene som var samlet i Borgå føyde til det vesentlige punktet at medlemmene av senatet måtte komme fra Finland.
Megan Burns
Megan Burns (født 25. juni 1986 i Liverpool, England) også under navnet Betty Curse, er en britisk musiker og prisvinnende skuespiller.
Storfyrstedømmet Finland
Senatet
Senatet besto av to departementer, ekonomidepartement og  justitiedepartementet. Sistnevnte fungerte som Finlands høyeste domstol mens ekonomidepartementet var det øverste forvaltningsorganet for Finlands regjering. Regjeringsmakten ble formelt utøvet i konselj («statsråd») der generalguvernøren i egenskap av tsarens stedfortreder fattet beslutningen i de saker som ble lagt fram. Som regel deltok ikke generalguvernøren i forhandlingene, møtene ble til å begynne med ledet av den høyest rangerte av medlemmene i det aktuelle departementet fram til man i 1822 begynte å utpeke en vice ordföranden fra hver av departementene. I praksis var lederen av ekonomidepartementet Finlands regjeringssjef. Senatet observerte monarkens rettigheter i Finland og medlemmene ble valgt direkte av tsaren. Medlemmene av senatet satt i tre år. Forretningsordenen dikterte at halvparten av medlemmene være adelige og halvparten ikke-adelige.
Megan Burns
Da hun var tre år gammel, forlot faren både Megan og moren hennes. Da hun var elleve år gammel sendte hennes bestemor henne til en teater-kurs. Derfra fikk hun en rolle i filmen Liam fra 2000. Burns ble tildelt Marcello Mastroianni-prisen under Filmfestivalen i Venezia for hennes prestasjoner i denne filmen. Burns hadde også en rolle i filmen 28 Days Later i 2002, der hun spilte karakteren Hannah, en av de overlevende etter katastrofen. Burns begynte som musiker og hennes første singel ble utgitt 29. mai 2006. Hennes første album Her Lies ble utgitt 31. oktober 2006 via iTunes. CD-versjonen, Here Lies ble utgitt i april 2007.
Storfyrstedømmet Finland
Senatet
Senatet holdt til å begynne med sine møter i Åbo som dermed ble den første hovedstaden i det autonome storfyrstedømmet. Allerede i 1812 besluttet tsar Aleksander I at Helsingfors skulle bli hovedstad. Åbo symboliserte den gamle tilknytningen til Sverige og tsaren ville grunnlegge en ny hovedstad som et tegn på forbindelsen med Russland. Helsingfors utpekte seg ikke bare på grunn av den viktige festningen Sveaborg, men også fordi byen brant nesten helt ned til grunnen i 1808 og uansett måtte reises på nytt. Etter omfattende ny byggeaktivitet under ledelse av arkitekten Carl Ludvig Engel kunne senatet i 1822 ta plass i det nye Senatshuset i Helsingfors.
I forbindelse med senatet ble det opprettet et prokuratorembete med Calonius som den første innehaver. Sentrale oppgaver for prokuratoren var å kontrollere at senatet opererte i overensstemmelse med lovene, og han ble også det øverste kontrollorgan for rettspleien. Embetet eksisterer fortsatt, nå under betegnelsen justitiekansler.
Stenderforsamlingen som en svensk arv
Den svenske stenderforsamlingen, Ståndsriksdagen, var betegnelsen på de regelmessig innkalte representantene for de fire stendene; adelen, presteskapet, borgerne og de selveiende bøndene. Fram til Sverige og Finland skilte lag møtte delegatene fra de finske områdene på samme vilkår som fra de andre kjerneområdene i det svenske riket. I storfyrstedømmet fortsatte denne ordningen uendret med den forskjell at de finske områdene fikk sin egen riksdag.
Etter den gustavianske forfatningen måtte Riksdagen godkjenne nye eller endrede lover, men hadde ingen rett til å ta initiativet selv. Derimot hadde kongen rett til å regulere forvaltningmessige og økonomiske forhold uten innblanding fra stendene. Forfatningen var uklar når det gjaldt omfanget av kongens forføyningsrett og dette benyttet både svenskekongen og tsaren seg flittig av for å unngå å involvere stenderforsamlingen.
Prestlia (Oslo)
Prestlia (1–21, 2–10) er en vei på Bjørndal i bydel Søndre Nordstrand i Oslo. Den går som blindvei sørover fra Snipemyrveien. Det er gangveiforbindelse videre til Meklenborglia.
Storfyrstedømmet Finland
Stenderforsamlingen som en svensk arv
Innkalling av stendene skjedde på monarkens initiativ. Etter riksdagen i Borgå 1809, som samtiden benevnte som Lantdag, unngikk både tsar Aleksander I og etterfølgeren Nikolaj I i hele deres regjeringsperioder å kalle inn Riksdagen. Først Aleksander II så det som nødvendig for å få gjennomført sine mange økonomiske reformer, og sammenkalte stenderforsamlingen i 1863. Dette utløste en begeistringsbølge i Finland og gjorde tsaren svært populær i landet.
Prestlia (Oslo)
Navnet ble vedtatt i 1987 og er et gammelt lokalnavn på området veier ligger i.
Storfyrstedømmet Finland
Stenderforsamlingen som en svensk arv
Tsar Aleksander II opprettet to utvalg som fikk i oppgave å utarbeide en ny finsk grunnlov basert på den gustavianske forfatningen og reorganisere forvaltningen. En virkeliggjøring av prosjektet ville blant annet gitt stendene en lovlig initiativrett og gjort Senatet selvstendig. Den stort anlagte reformen ble imidlertid hindret av en økende innenrikspolitisk spenning i Russland, spesielt som følge av den polske januaroppstanden i 1863 og attentatforsøket på tsaren i 1866. Bare ordningen med at Riksdagen skulle innkalles hvert femte år ble gjennomført. Først i 1882 gav Aleksander III Riksdagen initiativrett og innførte at Riksdagen skulle møtes hvert tredje år.
Riksdagens sammensetning var bestemt i Riksdagsordningen av 1617. De fire stendene møttes og foretok sine beslutninger atskilt. For at et vedtak skulle være beslutningsdyktig måtte tre stender gi sin tilslutning. Adelen var representert av overhodene for Finlands adelige familier. Monarken kunne ved å adle familier få innflytelse på sammensetningen av adelstanden. Til prestestanden hørte biskopene og representanter som var valgt av de evangeliske sogneprestene, fra 1869 også representanter fra skolevesen og universitet. Byborgerne valgte sine representanter ut fra en stemmerett som var bestemt av inntekt og formue. Fjerdestanden, dvs bøndene, fikk stemmerett i den grad de hadde landeiendommer. Ordningen innebar at rundt 30 prosent av befolkningen var representert i Riksdagen rundt 1890.
Allerede da riksdagsinstitusjonen ble gjenopplivet i 1860-årene ble det stenderbaserte representasjonsystemet oppfattet som foreldet og en reform diskutert. Et konkret forslag under Riksdagen i 1885 om å utvide antall stemmeberettigede falt på grunn av motstand fra adelen og konservative borgere som fryktet at representanter for det finskspråklige flertallet skulle få tallmessig overtak. Slik ble stemmerettsspørsmålet flere ganger utsatt helt til århundreskiftets framvoksende arbeiderbevegelse stilte krav om en alminnelig stemmerett for alle.
Revolusjonær uro fører til parlamentsreform
De første arbeiderforeningene ble stiftet i 1870 og 1880-årene, først organiserte typografer og jernbanearbeidere seg, senere også håndverkere og industriarbeidere. Utover i 1890-årene samarbeidet disse stadig tettere og i 1899 ble Finlands arbetarparti stiftet. De skiftet til dagens navn, Finlands Socialdemokratiska Parti (SDP; Suomen Sosialidemokraattinen Puolue), allerede på partikongressen i Forssa 1903. Partiets sentrale krav var alminnelig stemmerett, og da Riksdagen i april 1905 tok opp stemmerettsspørsmålet til fornyet behandling, samlet det seg omtrent 3 000 demonstranter, hovedsakelig arbeidere, på Senatstorget. Reformen ble avvist også denne gangen.
I kjølvannet av den russiske 1905-revolusjonen besluttet arbeiderne 29. oktober 1905 å gå ut i storstreik. Den fikk snart tilslutning fra enkelte studentkretser og på grunn av den ulmende konstitusjonelle krisen var også konservative grupper velvillig innstilt, så streiken fikk nesten full oppslutning. Takket være ledende liberale politikere, som Leo Mechelin, utferdiget tsar Nikolaj II til slutt et manifest som blant annet lovet en ny riksdagsordning og alminnelig stemmerett.
På slutten av 1905 ble den siste firestenderforsamlingen innvalgt, og den tok avskjed 29. mai 1906. Finlands nye parlament besto av ett kammer med 200 medlemmer som var valgt ved alminnelig stemmerett. Alle finske borgere som var fylt 24 år kunne stemme, og finske kvinner hadde som de første kvinner i Europa fått stemmerett. Mandatfordelingen i parlamentet ble bestemt av D'Hondts metode for forholdstallsvalg. Til forskjell fra den gamle riksdagen satt det nye parlamentet sammen hele tiden og ble valgt hvert tredje år.
Den nye riksdagsordningen gav det finske parlamentet den formen det i det alt vesentlige har beholdt fram til i dag. Maktforholdet mellom monarken og riksdagen ble derimot uendret: lover kunne ikke ratifiseres uten at tsaren godkjente dem og senatet satt uavhengig av om det hadde parlamentets tillit eller ikke. Heller ikke tsarens muligheter til å utferdige forordninger ble det rokket ved; i disse spørsmålene sto forfatningen fra 1772 og 1789 fortsatt ved lag.
Administrativ inndeling
De finske lenene ble videreført og tilpasset det russiske guvernementsystemet. En guvernør ansvarlig overfor generalguvernøren ledet lensforvaltningen. Noen len kom til og andre fikk nytt navn i en reform i 1831, ellers ble de uforandret lenge etter uavhengigheten – mange helt til 1997. Etter 1831 var Storfyrstedømmet Finlands len som følger:
Serengeti nasjonalpark
Nasjonalparken ligger vest for Meru og Kilimanjaro, på grensen til Kenya, som en del av Riftdalen. På kenyansk side av grensen ligger Masai Mara naturreservat.
Storfyrstedømmet Finland
Kommunalforvaltning
Også kommunalforvaltningen var en arv fra svensketiden og ble videreført nesten uendret i storfyrstedømmet. I landkommunene var kommunfullmäktigen det øverste organ, men det trådte sjelden sammen. De fleste beslutningene ble derimot tatt av kyrkoråden som fungerte som en form for kommunestyre; den politiske kommunalforvaltningen ble ikke skilt fra kirkeforvaltningen. Ved siden av å ivareta lokalsamfunnets infrastruktur var spesielt fattigvesenet en kommunal oppgave. Rettspleien ble ivaretatt lokalt av bønder som utgjorde lekmannsjuryer.
Kommunal- og kirkeforvaltning skilte lag i 1865 og politiske kommuner ble innført som verdslige selvstyreorganer. Forvaltningens grunnstruktur forble ellers i det alt vesentlige uforandret. Byforvaltningen ble ivaretatt av borgervalgte magistrater som også fungerte som domstoler. Fra 1873 ble det i byer med mer enn 2000 innbygger innført valgte byråd, og magistratembetet ble omdannet til et statlig lokalforvaltningsembete underlagt regionförvaltningsverken, dvs. litt som fylkesmannsembetet i Norge.
Felles for land- og bykommuner var at eiendomsløse innbyggere ikke hadde innflytelse på beslutningsprosessene. Stemmeretten avhang av størrelsen på skatten og var dessuten gradert. Denne selektive stemmeretten sto ved lag til Finlands uavhengighet, og ble heller ikke da vesentlig reformert, da den ved begynnelsen av 1900-tallet var en hovedkilde til den politiske spenningen.
Serengeti nasjonalpark
Serengeti er kjent for sin årlige migrasjon av millioner av gnuer, i tillegg til mengder med løver, leoparder, elefanter, neshorn og afrikanske bøfler.
Storfyrstedømmet Finland
Politiske strømninger og partier
Mellom 1809 og 1917 gikk det politiske livet i Finland gjennom tre hovedperioder. I den første perioden som varte fram til 1863 ble ikke riksdagen innkalt og bortsett fra i akademiske kretser ved universitetet foregikk det stort sett ingen politisk aktivitet. Senderforsamlingens tid fram til 1906 preges av begynnende politiske bevegelser og særlig av motsetningene som språkstriden førte til. Etter innføringen av alminnelig stemmerett dannet det seg moderne politiske partier med sosialdemokratene som den etter hvert sterkeste politiske kraften.
1809 til 1863
Siden den finske riksdagen ikke ble innkalt mellom 1809 og 1863 fantes det ikke noe politisk liv i egentlig forstand i denne perioden. Regjeringen, dvs. tsaren og senatet, konsentrerte seg om forvaltningen. Nødvendige forskrifter ble iverksatt ved dekret, større lovgivende tiltak som krevde behandling av riksdagen ble helt utelatt. Embetsverket ble målbevisst utviklet, spesielt ved å sentralisere utdanningen ved universitetet.
Finlands eneste universitet lå i Åbo fram til 1828, men etter en storbrann i byen ble institusjonen flyttet til Helsingfors og utviklet seg der til periodens viktige politiske forum. Adolf Ivar Arwidsson var en av pionerene innen finsk politikk. Fra 1820 sto han hardt på krav om at det ble bygget opp finsk statsidentitet og gitt større frihet til borgerne, og måtte i 1823 betale for det med jobben som dosent. Arwidsson emigrerte til Stockholm hvor det i tidens løp samlet seg en rekke finske immigranter, de fleste svært skeptiske til Russland.
Serengeti nasjonalpark
Nær parken ligger Olduvai-ravinen hvor mange av de eldste hominid–fossilene og gjenstander har blitt funnet.
Storfyrstedømmet Finland
1809 til 1863
Blant de som var påvirket av Arwidsson var Johan Vilhelm Snellman, som fra 1840-årene ble en forløper og inspirator for den såkalte fennomanibevegelsen. For fennomanene var utvikling av Finlands eget språk og kultur sentrale anliggender slik at det finske folket kunne finne sin egen plass sammen med andre folk. Til forskjell fra Arwidsson hadde ikke Snellmans virksomhet brodd mot Russland; han strebet i stedet etter å bevare finsk selvbestemmelsesrett innen rammene av tsardømmet. For å oppnå dette arbeidet de aktivt for folkeopplysning og utvikling av finsk til et kulturspråk.
Serengeti nasjonalpark
Parken ble første gang fredet i 1921 av den daværende tyske koloniadministrasjonen, og vernet ble forsterket i 1951 av britiske kolonimyndigheter. I forbindelse med fredningen ble innbyggerne i området flyttet til Ngorongoroområdet, et inngrep som fremdeles er kontroversielt. Serengeti var Tanzanias første nasjonalpark, og bioturisme i parken er en viktig næringsvei i landet. Parken inngår i den nordlige safariruten, som også omfatter Manyarasjøen nasjonalpark, Tarangire nasjonalpark, Arusha nasjonalpark og Ngorongoro naturvernområde.
Kyrre Grepps gate (Gjøvik)
Kyrre Grepps gate (1–31, 2–32) strekker seg fra Gjøvik sykehus i sør (ved krysset til Johan Sverdrups gate) og går forbi Bekkegata til General Ruges vei i nord. Bebyggelsen er foruten sykehusområdet preget av villaer.
Storfyrstedømmet Finland
1809 til 1863
I 1858 ble finsk administrasjonsspråk i alle kommuner som hadde finsk majoritet, og to år senere ble Snellman først utnevnt til professor i filosofi, og i 1863 utpekt som finsk finansminister. Han fikk samme år gjennomslag for språkreformen som i 1863 gjorde finsk til statlig administrasjonsspråk, og videreførte viktige økonomiske reformer. Enkelte av reformene krevde lovendringer, og dette ble foranledningen til å sammenkalle riksdagen for første gang på mer enn femti år.
1863 til 1906
Tsaren nølte først med å innkalle riksdagen fordi polske og russiske liberale samtidig krevde tilsvarende demokratiseringer. Men etter finsk press gjenoppstod riksdagen i september 1863, og derved fikk politikken innpass i det allmenne samfunnslivet. I perioden 1863–1898 signerte ikke Tsaren en eneste lov som ikke fikk flertall i den finske riksdagen, og Riksdagsloven av 1869 definerte grensene for Tsarens makt i Finland.
Den nye lederskikkelsen, Yrjö Koskinen, skapte i 1860-årene Fennomanibevegelsen om til en politisk bevegelse som snart fikk navnet Finska partiet. Grunnlaget lå hos akademikere med fennomanske sympatier og store deler av den finskspråklige befolkningen. De arbeidet for at finsk skulle bli offisielt embetsspråk, for gjennomføring av økonomiske og sosiale reformer, men også for ubetinget lojalitet til den russiske monarken. I stenderforsamlingen var det finske partiet dominerende blant bonde- og prestestanden, mens de fleste av adel og borgerskap var tilhengere av det svenske partiet. En rekke forsøk på å utvide stemmeretten falt på det svenske partiets bekymringer om at den rådende maktbalansen skulle bli avgjørende endret om den finskspråklige bybefolkningen slapp til.
I 1870-årene dannet det seg en motreaksjon mot de politiske fennomanene, svekomanene forsvarte det svenske språkets stilling. I tillegg tenderte de under sin leder Axel Olof Freudenthal mot konservatisme, og enkelte lot seg lede av reaksjonær raseteori inspirert av Sohlman. Blant annet påvirket av det forrige århundrets skandinavisme, inntok tilhengerne en distansert og til dels fiendtlig holdning overfor Russland, men også overfor fennomanerne. Skandinavismen fikk en viktig og avklarende rolle i finsk åndsliv.
Tanken om et samlet Norden stod sterkt i deler av Sverige inklusive hoffet, og under Krimkrigen foreslo Storbritannia at svenskene skulle utnytte krigssituasjonen til å gjenerobre Finland. Dette ble avvist fordi en finsk provins vanskelig lot seg balansere mot den statsrettslige norske suvereniteten i personalunionen – finnene måtte nødvendigvis bli skuffet om de fikk lavere status enn Norge. Særlig Snellman forsto at nordisk samling ville gjøre Finland underdanig, og trolig følges av hardhendt anti-finsk språkpolitikk. Overbevist om at finsk språk og kultur hadde bedre kår under Tsar-Russland enn under et mer nærværende, svensk styre utviklet han og de fleste andre finner en direkte fiendtlig holdning til skandinavismen.
De liberalistiske strømningene i Finland skriver seg tilbake til 1848-revolusjonen i Europa. På Kontinentet tok de liberale til orde mot det autokratiske imperie-Europa som hadde knuget og undertrykt små nasjoner etter 1815. De finske liberale var derimot ikke utpreget nasjonalt innstilt. Mens fennomanene mente Finland bestod av étt folk og derfor ønsket étt språk, og svekomannerne mente Finland bestod av to folk, inntok de liberale en mellomstilling med tanken om at Finland bestod av étt folk med to språk.
Kyrre Grepps gate (Gjøvik)
Gata har navn etter Kyrre Grepp (1879–1922) som var født i Brønnøysund og oppvokst i Bergen. Grepp virket ikke bare som politiker, men også som journalist og utenrikskorrespondent. Han hadde også stor interesse for biologi. Kyrre Grepp var formann for Det norske Arbeiderparti i fire år, fra 1918 til 1922. Allerede fra 1912 etablerte han et nært samarbeid med Martin Tranmæl.
Fylkesvei 6884
Fylkesvei 6884 (Fv6884) går mellom Mule og Kolberg i Levanger kommune. Veiens lengde er 8,3 km.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 132 (Nord-Trøndelag).
Storfyrstedømmet Finland
1863 til 1906
Deres hovedfiender var ekstreme pan-skandinavister som mente finnene var underlegne «asiater» og at svenskene var et arisk herrefolk som burde lede et samlet Norden. Liberale tilhørte ofte de svenskspråklige elitene, men fungerte som en forsonende kraft i språkspørsmålet og konsentrerte seg mest om økonomiske og rettsstatlige spørsmål. De ønsket bredere stemmerett og pressefrihet uten sensur. Disse kravene ble avvist, men de liberale satte et varig stempel på en rekke sosiale og økonomiske reformer i 1860-årene, som retten til å anlegge bygdeskoler med statsstøtte fra 1865. Handelsforholdet mellom Finland og Russland begynte å minne om frihandel. I 1869 ga Kirkeloven svakere statlig styring med kirken, og introduserte menighetsråd som fikk en rolle i sognets styre og stell.
Mens fennomanene, svekomanene og pan-skandinavistene var politiske strømninger uten faste partiorganisasjoner, ble Det liberale partiet Finlands første politiske parti i moderne forstand i 1880, under ledelse av Leo Mechelin. De finske liberale var mest influert av britiske meningsfeller, og utviklet en realistisk og jordnær tilbakeholdenhet som hindret revolusjonære utbrudd. Men de var samtidig langt forut for sin tid, og fikk aldri stor oppslutning. Partiet ble derimot etter hvert splittet da frontene i språkstriden ble mer uforsonlige, og forsvant rundt 1885. Deres avis Helsingfors Dagblad innstilte i 1889, og de fleste liberale sluttet seg til svekomannerne. Dette medførte at det svenske partiet fikk et modererende element, og kom til å stå langt framme i kampen for konstitusjonelt demokrati. Mechelin ble dermed rundt århundreskiftet en av de sentrale forkjemperne for de konstitusjonelt sinnede.
I den nye riksdagen vokste det fram tre klare «partier» med tydelige standpunkter og ledere:
Da Helsingfors Dagblad gikk inn i 1889 startet finskspråklige liberale straks avisen Päivälehti. Finskspråklige liberale bevirket en regelrett splittelse av det fennomanske partiet, i de konservative Gammelfinnerna og de yngre og mer liberale Ungfinnerna. I 1894 dannet sistnevnte gruppe et formelt parti – Ungfinska partiet. Tross partisplittelsene ble partiene samtidig mer viktige, allerede i 1882 satt tre partiledere i Senatet, og grupperingene opptrådte stadig mer som moderne, politiske parlamentariske partigrupper.
1906 til 1917
Etkammerparlamentet og stemmerett til de brede folkemassene krevde at det ble dannet moderne, strukturerte politiske partier. Socialdemokraterna ble stiftet i 1899 og var allerede i 1905 organisert i den grad at partiet kunne spille en sentral rolle under årets revolusjonære hendelser, og å drive en effektiv valgkamp. I 1904 ble det gammelfinske partiet restrukturert og fikk en formell partiledelse og regionale avdelinger. Ungfinnene gjorde det samme året etter. Et helt nytt parti var Agrarförbundet som ble dannet i 1906 og først og fremst representerte de finskspråklige bøndene. Den dominerende personligheten var Santeri Alkio som hadde skiftet over fra ungfinnene.
Det svenske partiet sto overfor en drastisk reduksjon av sin innflytelse. Tidligere sikret valgsystemet at den svenskspråklige eliten dominerte i to stender, men nå var det å forvente at de ville komme i undertall i det nye parlamentet. Derfor foretok den svenske leiren en nyorientering, og i mai 1906 ble Svenska folkpartiet stiftet. Målgruppa var ikke bare de gamle elitene, men også svenskspråklige finner i alle samfunnslag.
Det første valget til nytt parlament i mars 1907 gav Socialdemokraterna 80 av 200 mandater, et resultat som kom overraskende på samtidige kommentatorer. Gammalfinnene fikk 59 og Centern 9 plasser. De konstitusjonelt innstilte partiene var svært skuffet: ungfinnene erobret 26 mandater, Svenska folkpartiet 24. De følgende årene oppløste tsaren parlamentet flere ganger etter kort tid da parlamentet stadig gikk i mot den russiske regjeringen. Under første verdenskrig kom ikke parlamentet sammen, selv om det ble avholdt valg i 1916.
Socialdemokraterna var i denne tiden splittet av uenighet. Mens partiet i 1909–1911 og 1913–1917 ble ledet av den moderate Matti Paasivuori som søkte samarbeid med de borgerlige, arbeidet ledelsen i 1906–1909 og 1911–1913, Edvard Valpas-Hänninen og Otto Ville Kuusinen for en revolusjonær klassekamplinje. Likevel vokste Socialdemokratarnas valgoppslutning ved hvert valg. I 1916 fikk de med et stemmetall på 47,29 % et absolutt flertall på 103 plasser. Centern var også på frammarsj og fikk 16 mandater i 1916. Til gjengjeld svant oppslutningen om Det finske partiet drastisk, og de fikk i 1916 bare 33 mandater.
Serengeti nasjonalpark
Vest for parken ligger Victoriasjøen på den kenyansk–ugandisk-tanzanianske grensen.
Storfyrstedømmet Finland
Selvstyre og forfatningstrid
Grunnlaget for Finlands autonomi ble aldri lovfestet i storfyrstedømmets tid. Synet på autonomien hang stort sett på fortolkninger av det som skjedde i 1808 og 1809. I 1880-årene kom den finske oppfatningen av en konstitusjonell autonomi mer og mer i konflikt med en tiltakende russisk nasjonalisme. Den russiske regjeringens anstrengelser for å knytte Finland nærmere det russiske imperiet førte rundt århundreskiftet til bitter motstand fra finsk side.
Finlands forfatningsrett
Borgå lantdag førte til at Finland fikk en vidtgående autonomi og landets rettssystem var stort sett uavhengig av det russiske rettsvesenet. Den eksakte statsrettslige stillingen til det nye storfyrstedømmet forble likevel uavklart og åpen. Aleksander erklærte i sin avslutningstale i Borgå at Finland nå var hevet opp i nasjonenes krets, og denne erklæringen ble på finsk side, både under storfyrstedømmet og senere, tolket slik at Finland ble en selvstendig stat i 1809 og bare knyttet til Russland via en felles hersker.
Denne oppfatningen ble bestridt av Russland, framfor alt i storfyrstedømmets siste fase. Også dagens finske forskere går ut fra at storfyrstedømmets status aldri ble entydig definert, men i det minste forble uavklart. Aleksanders uttalelse om Finlands nye plass som nasjon var åpenbart uttalt med tanke på den uselvstendige posisjonen Finland hadde som integrert del av det svenske riket. Selv om tsaren lovet å opprettholde grunnloven, var selve forfatningsideen neppe skarpt avgrenset, verken i samtidens Sverige og spesielt ikke i Russland, slik at hva tsarens løfte egentlig innebar stort sett forblir ubesvart.
Dekanus J. J. Nordström ved det juridiske fakultetet i Helsingfors, innprentet i en hel generasjon av embetsmenn at Finland hadde en spesiell status og konstitusjonelle rettigheter på vegne av det finske folk, uten å konkludere for økt uavhengighet. De russiske herskerne unngikk å konkretisere Finlands status inntil Alexander II i rikdagsordningen som ble utstedt i 1869 for første gang uttrykkelig refererte til forfatningsdokumentene fra 1772 og 1789 som grunnlaget for den russiske monarkens rettigheter i Finland.
Den russiske offentligheten betraktet Finlands særstilling med skepsis. En samtidig observatør, sannsynligvis preget av den mangeårige ministerstatssekreterare för Finland, Aleksandr Armfelt, beskrev Finlands forfatningsrettslige stilling med følgende bevingede ord:
Debatt om den finske forfatningen
Finland hadde manøvrert og styrket sin kulturelle, økonomiske og politiske autonomi under tsar Aleksander II. Etter det fjerde og vellykkede attentatet på tsaren i mars 1881, vokste den nasjonalistiske fraksjonen i Russland seg stadig sterkere. Ministre ble byttet ut og erstattet med adelsmenn som støttet det slavofile eller pan-slavistiske programmet om å russifisere folkene i rikets randsone. I en anspent internasjonal situasjon gikk russisk presse fra 1883 til stadig mer heftige angrep på den finske særstatusen. Tsar Aleksander III var ikke uvennlig innstilt over Finland, men befant seg under hardt press fra nasjonalistiske ministre. I sin tur førte spesielt den liberale avisen Helsingfors Dagblad til uro ved å utvikle en tese om at Finland burde erklære seg nøytralt i tilfelle krig. Avisa betonte at Finland og Russland var svært ulike stater som bare hadde monarken til felles.
Året etter, i 1886, publiserte den liberale politikeren Leo Mechelin en avhandling på flere språk om Finlands forfatning som ble utsatt for heftige polemiske angrep i russisk presse. Krig hadde rast på Balkan, med sviende russiske nederlag. Den russiske statsrettsviteren Kesar Ordin ga ut Mechelins verk med sterkt kritiske anmerkninger, og i 1888 og 1889 publiserte han to egne verk der han nektet for at Finland var en egen stat og karakteriserte landet som en erobret provins. Boken Underkastelsen av Finland fra 1889 framstilte Finland som en erobret, ex-svensk provins som tsaren kunne frata all særstatus om han ville. Boken ble kraftig imøtegått av Michelin og den fennomaniske historikeren Johan Richard Danielson-Kalmari i boken Finlands forening med det Russiske Keiserriket.