cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Estadio Monumental
Stadionet benyttes for det meste til fotball, rugby og friidrett men det rommer også fasiliteter for tennis, basketball og andre idretter, samt boliger for unge fotballspillere, kinosal, museum med mere. I motsetning til de fleste andre stadioner i Buenos Aires er det rikelig med parkeringsplasser for biler her.
Det arrangeres også konserter her, og store stjerner som David Bowie, Paul McCartney, The Rolling Stones, AC/DC, Madonna, Bruce Springsteen, Eric Clapton, Kiss, Guns N' Roses, Michael Jackson, Roger Waters, Bob Dylan og U2, for å nevne noen, har spilt her.
Lee Choun-pyo
Lee Choun-pyo (født 9. juni 1951) er en sørkoreansk volleyballspiller.
Han representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 6.
Malta College of Arts, Science and Technology
Malta College of Arts, Science and Technology (MCAST) (Maltesisk: Il-Kulleġġ Malti tal-Arti, Xjenza u Teknoloġija) er en høgskole med yrkesfaglig profil. Hovedkontoret er plassert i byen Paola på Malta. Skolen ble etablert 1. oktober 2001.
MCAST ha rundt 180 heltidsstudier og over 300 deltidsstudier i spennet fra yrkesfaglig utdanning med fagbrev til fagskolesertifisering og mastergradgivende studier.
Institutt
MCAST har følgende fulltids utdanningstilbud:
Internasjonalt samarbeid
Høsten 2021 inngikk MCAST formelt samarbeid med den norske videregående skolen, Kuben videregående skole, for utveksling av yrkesfaglige elever fra Osloområdet innen fagområdet Data og elektronikk
Gozo campus
MCAST har et eget campus på øya Gozo. I skoleåret 2020-21 ble 21 av MCASTs 24 kurs tilbudt på Gozo, fra informatikk, ingeniørfag, regnskap, finans, frisør, helse og oppvekstfag, førskolelærer og utadrettet inkluderende utdanning. Gozo campus har nær 250 fulltids studenter. 50 forelesere der ca 2/3 har hele, faste stillingen.
Velutinodorcus tricuspis
Velutinodorcus tricuspis (også kjent som Dorcus tricuspis) er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
En nokså liten (20-25 millimeter), matt, lysbrun hjortebille. I likhet med de andre artene i slekten Velutinodorcus er overflaten fløyelsaktig, og hannens kjever er lite forstørrede slik at det blir liten forskjell mellom kjønnene i utseende. Hannens mandibler er noe lengre enn hodet, bredest i midten, avsmalnende både mot roten og spissen, uten påfallende tenner. Hodet er noe utvidet mot sidene under fasettøynene. Dekkvingene har fine punktrader. Hunnen ligner hannen bortsett fra at kjevene er mindre, omtrent halvparten av hodets lengde.
Utbredelse
Arten er utbredt i det sørøstlige Asia: Malaysia og Thailand.
Systematisk inndeling
Arten blir ofte plassert i slekten Dorcus.
Metacantharis
Metacantharis er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) «storbløtvinger» i familiegruppen bløtvinger.
Utseende
Middelsstore, avlange bløtvinger, gjerne med mørke dekkvinger. Pronotum er gjerne gulaktig med svart midtflekk.
Utbredelse
Metacantharis er utbredt i Europa. I Norge er Metacantharis clypeata nylig funnet i Vestfold.
Li Shan (fjell)
Li-fjellet eller Li Shan (kinesisk: 骊山) er et fjell i Kina. Det ligger i bydistriktet Lintong øst for Xi'an i Shaanxiprovinsen, i den sentrale delen av landet. Toppen på Li Shan er 1,302 meter over havet.
Nord for Li-fjellet er den første keiseren Qin Shi Huangdis mausoleum med Terrakottahæren.
Terrenget rundt Liberget er kupert mot sørøst, men mot nordvest er det glatt. Li Shan er det høyeste punkt i trakten. Rundt fjellet er det tettbefolket.
Krabbeeter
Krabbeeter (Dromas ardeola) er en monotypisk art i slekten krabbeetere (Dromas), som er eneste slekt i krabbeeterfamilien (Dromadidae). Arten er en typisk vadende fugl som regnes som basal i gruppen av måkefugler (Lari).
Beskrivelse
Krabbeetere måler cirka 38–41 cm og veier omkring 230–325 g, mens vingespennet utgjør cirka 66–78 cm. Fjærdrakten er hovedsakelig hvit med en sort markering på rygge og sorte primærfjær. Også øynene er nærmest sorte, og det halvlange, kraftige nebbet er sort, mens de lange undere ekstremitetene er gråhvite. Føttene har delvis svømmehud mellom tærne (tre framover og én bakover). Ungfugler har dusere kontraster (grå i stedet for sort) enn voksne individer.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Rands & Kirwan (2018). Norske navn følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008) og Syvertsen et al. (2017).
Atferd
Krabbeeter eter hovedsakelig krabber (>95% i hekketiden), men også noen andre krepsdyr, bløtdyr og små virvelløse dyr fra tidevannssonen. Fisk blir dessuten av og til gitt til ungene.
Arten er trolig monogam hekker i kolonier på fra 2–3 til opp mot 100 par. Reirplassen legges ofte ei sandstrand på ei koralløy, ofte der det vokser omkring 50 cm høy vegetasjon. Redet er et ufôret kammer (en tunnel) som ligger 35–100 cm under bakken, av og til kun 60 cm langt, men mer vanlig 110–650 cm (i snitt 310 cm). Tunnelen blir av og til forlenget etter eggleggingen. Hunnen legger som regel kun ett egg, og bare sjelden to, og inkubasjonstiden tar cirka 32–33 dager. Klekkingen skjer nærmest synkront i kolonien. Avkommet har lang, grå dun og blir matet av begge foreldrene.
Stapelia
Stapelia er ei planteslekt i gravmyrtfamilien. Den ble tidligere regnet til svalerotfamilien.
Stanisław Kazimierz Zdzitowiecki
Stanisław Kazimierz Zdzitowiecki (født 15. februar 1854 i Barczkowicze, død 11. februar 1927 i Włocławek) var en polsk katolsk biskop.
Stapelia
Artene er lave stammesukkulenter. Stenglene har en opprett vekst og er forgrenet ved basis. De er firkantet i tverrsnitt med tenner langs kantene. I sterk sol får stenglene ofte rød farge. Blomstene har fem kronfliker som kan være røde, purpur eller gule. De har ofte et mønster av mørke bånd. Blomstene kan være glatt eller hårete og har som regel en motbydelig åtsellukt. Spyfluer blir tiltrukket av lukten og pollinerer blomsten. Det finnes også et par arter med søt duft.
Stanisław Kazimierz Zdzitowiecki
Liv og virke
Zdzitowiecki ble presteviet 22. juli 1876. Den 9. juni 1902 ble han utnevnt av pave Leo XIII til biskop av Włocławek (Kujawy, Kalisze), og ble bispeviet 23. november 1902 av biskop Jerzy Józef Elizeusz Szembek, biskop av Płock. De medkonsekrerende biskoper var Karol Antoni Niedziałkowski, biskop av Lutsk, Zhytomyr og Kamjanets-Podilskyi (Łuck, Zytomierz og Kamienec), og av biskop Eduard Baron von der Ropp av Tiraspol.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Rossija 88
Rossija 88 (originaltittel: Россия 88) er en russisk film fra 2009, regissert av Pavel Bardin.
Kristiansand Pirates
Kristiansand Pirates er en basketballklubb hjemmehørende i Kristiansand. Klubben er en videreføring av Våg Basket og Grim Basketballkubb. Klubben fikk navnet Pirates på tidlig 2000-tallet, da BLNO ble dannet. Klubben tok navnet Pirates, ettersom alle lag i BLNO skulle ha et såkalt kunstnernavn. Med en av Sørlandets hovedattraksjoner i Dyreparken og Kaptein Sabeltann som inspirasjon, falt valget raskt på "Pirates".
Rossija 88
Handling
En gjeng med skinheads som kaller seg «Russia 88» filmer propaganda-videoer, for å legge dem ut på internett.
Kristiansand Pirates
Kristiansand Pirates deltok i BLNO i perioden 2000-2011. Det ga publisitet og god publikumsoppslutning, der mange spennende og dyktige spillere fra både innland og utland var på laget i tillegg til spillere fra landsdelen. === Sesongen 2017/18 === Etter en del år med lite basketball på Sørlandet ble det i 2017 valgt inn et nytt styre hos Kristiansand Pirates. Med Anthony Collins, tidligere BLNO trener i spissen som styreleder, jobbet Pirates med å bygge opp basketballen på Sørlandet igjen. Pirates økte antall medlemmer fra hele Kristiansand. I tillegg til de spillerne klubben allerede har, jobbet Pirates med å gi glede til ungdommen i Kristiansand ved å tilby basketball i gymtimene på flere skoler i løpet av året.
Rossija 88
Handling
Men samtidig oppdager lederen for gjengen, kalt Blade, at hans egen søster er i et forhold med en mann fra Kaukasus. Dette familie-dramaet utvikler seg snart til en tragedie.
Kristiansand Pirates
Før jul 17/18 dro klubben til Junior-NM med to lag og viste med dette en økt ambisjon om å tilrettelegge for de basketspillerne på Sørlandet som også vil spille mer seriøst.
=== Sesongen 2018/2019 === Her ble det en ytterligere konsolidering av plassen som Sørlandets største og beste basketballklubb. Det ble bygget videre med basketball i Kristiansand, klubben hadde fått en stødig økonomi og hadde over 70 skolebesøk til over 1700 skolebarn i Kristiansand. Dette kom gjennom støtte fra Norges Basketballforbund via Region Sør. Kristiansand Pirates vant også 1.divisjon region sør enda en gang etter at Helge Ramstad og Kreshnik Krasniqi gikk tilbake til Pirates 1 fra Old Boys-laget og 1.laget fikk flere nye tilvekster. Det ble sendt to junior-lag til NM, både U16 og U19. Pirates Cup ble avholdt første uken i juni, og i påsken stilte Pirates med flere lag i Aarhus Cup. Her kom U16-laget til finalen i B-sluttspillet, men tapte mot islandsk motstand.
Sesongen 2019/2020
Forsesongen og sommeren 2019 ble brukt til å søke og finne en plass/mulighet til å spille mot bedre motstand. Det endte med at klubben fikk tilmeldt flere "hold" i den danske basketballserien gjennom klubben NJBVU. Herrene stilte i regional 2. divisjon, i tillegg stilte U17 og U15 med regionale lag i sin aldersgruppe. Det nyoppstartede J16 hadde også et lag som spilte kamper under såkalte "Grand Prix"-turneringer. Danmark var en stor suksess, og alle lagene meldte at de var fornøyde, og logisitikken fungerte godt i tillegg til at klubben fikk flere jevne kamper. Sesongen ble avlyst og det var ikke mulig for herrelaget å spille sluttspill pga. covid-19.
== Tidligere spillere ==
Dávid Hancko
Dávid Hancko (født 13. desember 1997) er en slovakisk fotballspiller som spiller for den nederlandske klubben.
Landslaget
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Masseskytingen på Las Vegas Strip 2017
Masseskytingen på Las Vegas Strip 2017 var en massakre som fant sted 1. oktober 2017 omkring klokken 22.08 lokal tid ved hotellet Mandalay Bay på Route 91, lokalt kjent som The Strip. Skytingen foregikk fra hotellets 32. etasje og ned mot en stor folkemengde som var på en countrymusikkfestival. Gjerningsmannen ble identifisert som Stephen Paddock, en 64 år gammel mann fra delstaten Nevada.
61 personer ble drept og 200 sårede i angrepet. Gjerningsmannen tok sitt eget liv før politiet tok seg inn i hotellrommet hans. Politiet beskrev ham som en «ensom ulv».
Telenor Sverige
Telenor AB er en svensk teleoperatør som tilbyr mobil-, bredbånds- og fastnettjenester. Selskapet oppsto i 2006 ved en sammenslåing av selskapene Vodafone Sverige (Europolitan), Bredbandsbolaget, og Glocalnet. Telenor AB i Sverige er 100% eid av norske Telenor. Selskapet har hovedkvarter i Stockholm og Karlskrona, hvor kundeservice er lokalisert. Hovedkvarteret i Karlskrona ble opprettholdt som del av en avtale med den svenske regjeringen som forutsetning da Telenor fikk kjøpe opp de svenske selskapene. Administrerende direktør siden 16. april 2009 er Lars-Åke Norling.
Telenor AB er den tredje største mobiloperatøren i Sverige, etter Telia og Tele2, og er det eneste selskapet utenom Telia som tilbyr både mobil, fast- og bredbåndskommunikasjon til privat- og bedriftsmarkedene. Dette gjør Telenor AB til Telias fremste utfordrer. I Sverige eier Telenor også mobilselskapet djuice – som henvender seg til prisbevisst ungdom – og TV-distributøren Canal Digital med kabelnett og satellittilbud. Disse selskapene er derimot direkte eid av Telenor ASA i Norge, og ikke av Telenor AB.
I 2008 hadde Telenor AB om lag 17,5% markedsandel innen mobilområdet, og en omsetning på 4,4 mrd norske kroner. Antall mobilkunder er 1,9 millioner og antall bredbåndskunder 438 000.
Guldbollen
Guldbollen er en pris som blir utdelt av den svenske avisen Aftonbladet og det svenske fotballforbundet til den beste mannlige svenske fotballspilleren. Prisen blir utdelt årlig. Den kvinnelige prisen blir kalt Diamantbollen.
Zlatan Ibrahimović har vunnet prisen elleve ganger (2005, 2007–2016). Han er den eneste som har vunnet Guldbollen mer enn to ganger. Følgende spillere har vunnet Guldbollen to ganger: Bo Larsson, Ralf Edström, Ronnie Hellström, Patrik Andersson, Glenn Hysén, Tomas Brolin, Henrik Larsson, Fredrik Ljungberg og Victor Lindelöf.
Guldbollen er designet av sølvsmeden Bengt Liljedahl.
Lee Sun-koo
Han representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor han ble nummer 6.
Pyrogaster
Pyrogaster er en slekt av lysbiller. Disse insektene har fått sitt navn ettersom de er istand til å frambringe lys.
Dampturbin
En dampturbin er en turbin som drives av overhetet damp som føres inn gjennom turbinen slik at den termiske energien i dampen omdannes til rotasjonsenergi for turbinen. Både trykk og temperatur reduseres i passasjen gjennom turbinen.
Pyrogaster
Utseende
Middelsstore, avlange, gjerne brunlige lysbiller. Hos denne gruppen har vanligvis også hunnene fullstendige vinger og store fasettøyne.
Dampturbin
Dampturbinen, som ble utviklet mot slutten av 1800-tallet, har høyere virkningsgrad (bedre utnyttelse av den termiske energien i dampen) enn andre dampmaskiner, som for eksempel stempeldampmaskinen. Dampturbiner benyttes hovedsakelig som skipsmotorer og til drift av kraftverk. En dampturbin fungerer i prinsippet som en vannturbin, men skovlene har en annen utforming; disse er meget smale med forholdsvis trange skovlkanaler.
Pyrogaster
Levevis
Lysbillene er nattaktive insekter. De finnes i mange ulike naturtyper (habitat), som fuktige enger, langs skogsbryn, bekker, i hager og parker. De finnes i lavlandet, men kan også finnes oppover i fjellet, men ikke over skog-grensen. Larvene til sankthansormen, som lever i Norge, spiser skallbærende snegler, som de dreper med et giftig bitt. De sprøyter så inn fordøyelsesenzymer som langsomt løser opp sneglen, og slurper i seg innholdet. De kan leve ganske lenge på en snegle.
Dampturbin
Dampturbiner inndeles i to grupper: liketrykksturbiner (aksjonsturbiner) og overtrykksturbiner (reaksjonsturbiner). I liketrykksturbiner skjer hele trykkfallet, dvs. dampens ekspansjon, i dyser eller ledeskovler, og løpehjulene roterer i et rom av konstant trykk. I overtrykksturbiner skjer bare en del av dampekspansjonen i det stillestående ledehjul, mens resten foregår i løpehjulet.
Pyrogaster
Levevis
De spesielle lysproduserende organene er plassert på bakkroppen. Larvene lyser nok som en advarsel til rovdyr om at de kan inneholde giftige kjemikalier. Men for de voksne er det ofte hunnen som sender ut lysblink. Hun er vingeløs, sitter i vegetasjonen og gjør det for å tiltrekke seg partnere.
Dampturbin
Fordi fabrikasjonen av dampturbiner stiller store krav til beregning, konstruksjon, materiale og erfaring, bygges dampturbiner bare av forholdsvis få, kapitalsterke verksteder, som også driver utstrakt materialprøving og forskning.
Pyrogaster
Levevis
Hunnene kryper opp i vegetasjonen like før det blir mørkt. De velger gjerne en åpen plass slik at lyset kan ses på lang avstand. Hannene som flyr lavt over vegetasjonen, straks de oppfatter hunnes lyssignal, flyr de til henne. I tropiske strøk er det mange ulike arter og de har utviklet egne lyssignaler (blinking) for å kunne kjenne igjen individer fra samme art. Hunner i slekten Photuris etterligner lyssignalene til hunner i slekten Photinus og tilrekker seg dermed hanner fra denne slekten, men hannene blir så spist. Disse hunnene blir derfor gjerne referert til som "femme fatale fireflies".
Den greske selvstendighetskrigen
Den greske selvstendighetskrigen, også kalt den greske revolusjonen (gresk: Ελληνική Επανάσταση, Elliniki Epanastasi; osmantyrkisk: يونان عصياني Yunan İsyanı: «det greske opprør»), var en krig fra 1821 til 1829 hvor grekerne begynte for å få tilbake selvstendigheten for Hellas fra det muslimske osmanske rike (dagens Tyrkia). Krigen begynte i 1821 og varte fram til 1832, og fikk senere støtte fra Russland, Storbritannia, Frankrike og flere andre europeiske makter mot Det osmanske rike som selv fikk støtte fra sine vasaller, eyaleten Egypt og delvis av eyaleten Tunisia. Med Konstantinopeltraktaten fikk Hellas friheten og selvstendigheten tilbake og grekerne ble det første folket underlagt Det osmanske rike som ble frie.
Som følge av Det bysantinske rike ble erobret av Det osmanske rike i 1453 da Konstantinopel falt, kom det meste av Hellas under osmansk styre. I løpet av denne tiden var det hyppige opprør fra grekerne mot osmansk undertrykkelse for å gjenvinne friheten og selvstendigheten. I 1814 ble en hemmelig organisasjon kalt for Filiki Eteria opprettet med det mål å frigjøre Hellas. Filiki Eteria planla å utløse opprør på Peloponnes, i Donau-fyrstedømmene, og i Konstantinopel. De første av disse opprørene skjedde den 6. mars 1821 i Donau-fyrstedømmene, men ble raskt slått ned av osmanene. Hendelsene i nord fikk grekerne på Peloponnes til å handle og den 17. mars 1821 erklærte maniotene (grekerne på den midtre delen av Peloponnes, Manihalvøya) krig mot osmanene.
Ved slutten av måneden var Peloponnes i åpent opprør mot tyrkerne og ved oktober 1821 hadde grekerne ved deres leder Theodoros Kolokotronis erobret Tripolitsa. Opprøret på Peloponnes ble raskt fulgt av opprør på Kreta, Makedonia og i sentrale Hellas, men kom snart til å bli brutalt slått ned. I mellomtiden hadde den midlertidige greske marine oppnådd suksess mot den osmanske marine i Egeerhavet og forhindret osmanske forsterkninger via sjøvegen.
Spenningene utviklet seg snart mellom de ulike greske fraksjonene, noe som førte til to etterfølgende greske borgerkriger. I mellomtiden hadde den osmanske sultanen forhandlet med Muhammad Ali av Egypt som sa seg villig til å sende sin sønn Ibrahim Pasja til Hellas med en hær for å slå ned opprøret. Som gjenytelse skulle Egypt få territorial gevinster i Hellas. Ibrahim gikk i land på Peloponnes med en hær i februar 1825 og fikk straks framgang. Ved slutten av 1825 var det meste av Peloponnes under egyptisk kontroll, og byen Messolonghi, som hadde vært under tyrkisk beleiring siden april 1825, falt i april 1826. Selv om Ibrahim ble beseiret i Manihalvøya, hadde han lyktes å slå ned det mest av Peloponnes og Athen var blitt gjenerobret.
De følgende årene med forhandlinger besluttet de tre stormaktene Russland, Storbritannia og Frankrike å gå inn i konflikten, og hver av de tre statene sendte en marineflåte til Hellas. Som følge av nyheten om at en kombinert osmansk-egyptisk flåte var i ferd med å angripe den greske øya Hydra, avskar den allierte flåten den osmansk-egyptisk flåten ved Navarino (i dag Pylos). Etter en uke med stillingskrig begynte et sjøslag som endte med at den osmansk-egyptisk flåten ble ødelagt. Ved hjelp av en fransk styrke drev grekerne tyrkerne ut av Peloponnes og fortsatte med å frigjøre sentrale Hellas i 1828. Som et resultat av flere år med forhandlinger ble Hellas endelig anerkjent som en uavhengig stat i mai 1832. Selvstendighetsdagen, den 25. mars 1821, er nasjonaldagen til Hellas.
Osmansk styre
Konstantinopels fall i 1453 og deretter at etterfølgerstatene til Det bysantinske rike ble erobret, markerte slutten på Det bysantinske rike og dets greskspråklige innflytelse i Anatolia. Deretter begynte Det osmanske rike å herske over det tidligere bysantinske området. Hovedstaden Konstantinopel ble omdøpt til Istanbul. Grekere flyktet fra landet og Det osmanske rike begynte å ekspandere inn i Europa. De kom til å herske over hele Anatolia, Hellas og det meste av Balkan. Kristne ble gitt en del rettigheter under muslimske, osmanske styret, men de ble betraktet som mindreverdige undersåtter som hadde få muligheter eller var forhindret fra å få innflytelse i osmanske rike og måtte betale særskilte skatter som muslimske undersåtter unngikk. De fleste grekere ble kalt for rayah av tyrkerne, et navn som refererte til den store masse av ikke-muslimer i Det osmanske rike.
I mellomtiden hadde greske intellektuelle og humanister, som hadde utvandret vestover før eller under de muslimske invasjonene, slike som Demetrios Chalkokondyles og Leonardos Filaras, krevde frihet for deres hjemland. Imidlertid forble Hellas under osmansk styre i flere århundrer.
Den greske revolusjonen var ikke en isolert hendelse; tallrike mislykkede forsøk på å gjenvinne uavhengighet skjedde gjennom hele historien til den osmanske epoken. Gjennom hele 1600-tallet var det stor motstand mot osmanene i Morea (middelalderens navn på Peloponnes) og andre steder, noe som er bevitnet i opprør ledet av Dionysos filosofen. Etter den moreanske krigen, havnet Peloponnes under herredømmet til republikken Venezia i 30 år, og uro og opprør vedvarte fra da av og ut 1600-tallet da grupper klephter (greske opprørere og banditter) økte i antall.
Det første store opprøret var den russisk-støttede Orlovopprøret (gresk: Ορλωφικά) på 1770-tallet, men etter å ha hatt begrenset framgang ble det knust av osmanene. Etter å ha slått ned opprøret herjet muslimske albanere i osmansk tjeneste mange regioner på det greske fastlandet. Imidlertid fortsatte maniotene i sørlige Peloponnes hele tiden å motsette seg den osmanske undertrykkelsen, og beseiret flere osmanske angrep på deres region, det mest kjente var invasjonen i 1770. I løpet av den den andre russisk-osmanske krig, finansierte det greske samfunnet i Trieste en liten flåte som ble kommandert av Lambros Katsonis. Denne selvstendige greske flåten ble en plage for den osmanske marinen; under den samme krigen gikk også klephterne og armatoloierne til opprør igjen.
På samme tid var det en rekke grekere som nøt en privilegert posisjon i det osmanske statsbyråkratiet. Grekere kontrollerte de religiøse affærene til den gresk-ortodokse kirken gjennom det økumeniske patriarkat av Konstantinopel da de fleste i det høyere presteskapet i den ortodokse kirken var gresk opprinnelse. Som et resultat av det osmanske milletsystemet («trosfellesskapet») hadde hovedsakelig et gresk hierarki av presteskapet kontroll over de ortodokse undersåttene i det muslimske riket («Rum milleti»).
Likevel spilte den gresk-ortodokse kirken en vesentlig rolle i å bevare det greske språket og den nasjonale identiteten, utviklingen av det greske samfunnet og gjenoppstandelse av gresk nasjonalisme. Fra 1700-tallet og framover fikk faktisk framstående greske familier i Konstantinopel, kjent som phanariotter etter distriktet Phanar i byen, betydelig kontroll over den osmanske utenrikspolitikken og til sist over statsbyråkratiet.
Klephter og armatoloi
I tider hvor det var svak militær ledelse og tilstedeværelse, ble bygdene på Balkan befengt av grupper av banditter som angrep muslimer og kristne uten å gjøre større skille. Disse ble kalt for klephter (κλέφτες) i Hellas (begrepet kleptoman er avledet fra ordet), tilsvarende som betegnelsen hajduk. Ved at klephterne utfordret de osmanske myndighetene ble de både beundret og fikk en betydelig posisjon i folkelig fortellinger og sanger.
Som svar på angrepene fra klephterne, rekrutterte osmanene de fremste menn i disse gruppene, og opprettet kristne militser som ble kjent som armatoloi (αρματολοί), for å sikre og trygge utsatte områder, særlig fjelloverganger. Områder som var under deres kontroll ble kalt for armatolik, de eldste kjente ble etablert i Agrafa, et fjellområde i Evrytania i Hellas, under styret til sultan Murad II (regjerte i 1421–1451). Skillet mellom klephter og armatoloi var ikke alltid overskuelig da de sistnevnte kunne ofte opptre som klephter for å presse større fordeler fra myndighetene, mens omvendt kunne andre klephtergrupper bli rekruttert til armatolik for å bekjempe deres forgjengere.
Uansett utgjorde både klephter og armatoloi provinsielle eliter, skjønt ikke en sosial samfunnsklasse. Da posisjonen til armatoloi gradvis ble arvelige, tok en del ledere vare på sine områder og armatolik som deres personlige eiendom. En god del makt ble plassert i deres hender og de integrerte et nettverk av overordnede og klienter som var en del av den osmanske administrasjon. En del greide å etablere utøvende kontroll over deres armatolik, noe presset den osmanske Høyporten i Istanbul til å forsøke gjentatte ganger, uten å lyktes, å få dem fjernet.
På den tiden da den greske revolusjonen var utløst kunne de mektigste armatoloier bli sporet til Rumelia (den europeiske delen av Det osmanske rike), særlig Thessalia, Epirus og sørlige Makedonia. For den revolusjonære lederen og forfatteren Yannis Makriyannis spilte både klephter og armatoloi — ved å være de eneste tilgjengelige militære styrker av bydning som grekerne kunne regne med — en avgjørende rolle i frigjøringskampen, såpass at han refererte til dem som «frihetens gjær».
Opplysningstiden og gresk nasjonalisme
På grunn av den økonomisk utviklingen som skjedde både innenfor og utenfor Det osmanske rike var det to grupper av handelfolk som fikk framgang på 1700-tallet: albanske sjøfolk ved flere øyer i Egeerhavet, som Hydra og Andros, som ble velstående maritime sjøfolk og rumeliske muldyrdrivere av slavisk, gresk og i hovedsak valakisk opprinnelse som endret fra muldyrfrakt og småsalg til å bli uavhengige kjøpmenn og banker etter Passarowitz-traktaten i 1718. Etter hvert som handelen ekspanderte på Balkan ble gresk fellesspråket for kontakt over landegrensene, ikke arabisk, og kontinentale handelsmenn ble homogeniserte gjennom en tilpassningsprosess til greske høykultur mot slutten av århundret.
De genererte den rikdom som var nødvendig for å opprette skoler, biblioteker og betale for at unge grekere kunne studere på universiteter i Vest-Europa. Der kom de i kontakt med de radikale tankene til den europeiske opplysningstiden, den franske revolusjon og romantikkens nasjonalistiske åndsstrømninger. Velutdannede og innflytelsesrike medlemmer av den store greske diaspora, eller utlendigheten, som Adamantios Korais og Anthimos Gazis, forsøkte å overføre disse tankene tilbake til grekere i hjemlandet, med det doble mål om å heve utdanningsnivået og samtidig styrke grekernes nasjonale identitet. Det ble oppnådd blant annet ved spredningen av bøker, pamfletter og andre skrifter på gresk, en prosess som har blitt beskrevet som den moderne gresk opplysningstid (Διαφωτισμός).
På 1700- og 1800-tallet da revolusjonær nasjonalisme vokste fram over hele Europa, også på Balkan, til stor del grunnet innflytelsen og inspirasjonen fra den franske revolusjon, var det samtidig en nedgang i makten til Det osmanske rike. Det gjorde det mulig for gresk nasjonalisme og gresk bevissthet begynte å hevde seg selv.
Den mest innflytelsesrike av de greske forfatterne og intellektuelle var Rigas Feraios. Dypt påvirket av den franske revolusjonen var Rigas den første som unnfanget og organiserte en omfattende nasjonal bevegelse med det mål å frigjøre ikke bare Hellas, men hele Balkan, også tyrkere i regionen, og opprette en «Balkansk republikk». Han ble arrestert av østerrikske myndigheter i Trieste i 1797, og deretter utlevert til de osmanske myndighetene. De fraktet ham til Beograd sammen med sine venner og medsammensvorne hvor de ble kvalt til døde og deres lik ble lempet i Donau i juni 1798.
Mordet på Riga førte til oppildne gresk nasjonalisme; hans dikt til nasjonens fremme, Thourios («Krigssang»), ble oversatt til en rekke vesteuropeiske språk og siden til balkanske språk og fungerte som et stigende oppfordring for at grekerne skulle stå opp mot den osmanske undertrykkelsen.
En annen innflytelsesrik gresk forfatter og intellektuell var Adamantios Korais som var vitne til den franske revolusjonen. Korais’ fremste intellektuelle inspirasjon var frihetsidealene fra opplysningstiden og han lot seg prege av tankene til filosofer som Thomas Hobbes, John Locke og Jean-Jacques Rousseau. Da Korais var en ung mann flyttet han til Paris for å fortsette sine studier. Han tok til sist eksamen i medisin ved Montpellier og ble værende i den franske hovedstaden resten av livet. Han møtte og samtale ofte med Thomas Jefferson om politiske og filosofiske emner. I Paris opplevde han også den franske revolusjonen på nært hold og så demokratiet som ble født av den. Han tilbrakte mye tid på å forsøke å overbevise rike og velstående grekere om å bygge skoler og biblioteker i hjemlandet for å fremme utdannelsen til unge grekere. Han var overbevist om at videregående utdannelse var nødvendig for velferden og framgangen for folket i Hellas. Korais’ endelig mål var et demokratisk Hellas som den greske gullalderen til Perikles' Athen, men han døde før den greske frigjøringskampen var fullført.
Den greske saken begynte å få støtte ikke bare fra den store mengden av greske handelsfolk i utledighet i både Vest-Europa og Russland, men også fra vesteuropeiske filhellenister («grekervenner»). Den greske bevegelsen for uavhengighet var ikke bare den første bevegelse av nasjonalt vesen i sørøstlige Europa, men også den første i et muslimske overherredømme, slik som Det osmanske rike.
Filiki Eteria
Feraios' martyrium kom til å inspirere tre unge greske handelsmenn: Nikolaos Skoufas, Emmanuil Xanthos, og Athanasios Tsakalov. Påvirket av den italienske carbonariene, egentlig «kullbrennere», en fellesbetegnelsen for en rekke hemmelige revolusjonære selskaper i Italia, foruten deres erfaringer som frimurere, opprettet de i 1814 det hemmelige Filiki Eteria. Betegnelsen betydde «det vennskapelige selskapet» og ble opprettet i Odessa i hva som i dag er Ukraina. Byen hadde vært viktig for grekere siden antikken og var på denne tiden et viktig senter for greske handelsfolk i utlendighet. Med støtte fra rike greske eksilsamfunn i Storbritannia og USA, og med en strøm av sympatisører i Vest-Europa, planla de å gjøre opprør mot den osmanske undertrykkelsen.
Samfunnets grunnleggende mål var faktisk å gjenopprette Det bysantinske rike med Konstantinopel som hovedstad, ikke opprettelsen av en nasjonal gresk stat. Tidlig i 1820 fikk Ioannis Kapodistrias, en øvrighetsperson fra De joniske øyer som hadde blitt felles utenriksminister av tsar Aleksander I av Russland, en henvendelse fra Filiki Eteria med anmodning om han å ville bli deres leder, men han avslo tilbudet; filikoi (medlemmer av Filiki Eteria) henvendte seg deretter til Alexander Ypsilantis, en fanariot som tjenestegjorde i den russiske hæren som general og adjutant for tsaren. Han aksepterte.
Filiki Eteria ekspanderte raskt i antall medlemmer og var snart i stand til å rekruttere medlemmer over hele den greske verden og blant de fleste områder innenfor det greske samfunn. De ble rekruttert i fyrstedømmene ved Donau, sørlige Russland, De joniske øyer og Peloponnes. Det var derimot langt færre som ble rekruttert i Rumelia, blant øyene i Egeerhavet eller i Anatolia. I 1821 sto Det osmanske rike over for en krig med Qajar-dynastiets Persia og i særdeleshet opprøret til Ali Pasha i Epirus, som hadde tvunget vali (guvernør) av Morea (Peloponnes), Hursid Pasha, og andre lokale pashaer til å forlate sine provinser og drive krig mot opprørshæren. På samme tid allierte de europeiske stormaktene seg i opposisjon til revolusjonene i kjølvannet av Napoléon Bonaparte. De ble opptatt av opprør i Italia og i Spania. Det var i denne sammenhengen at grekerne bedømte at tiden var riktig for deres eget opprør. Planen var opprinnelig å slå til på tre steder samtidig, i Peloponnes, Donau-fyrstedømmene og i Konstantinopel.
Filhellenisme
På grunn av den gresk opprinnelsen til så mye av Vest-Europas klassiske kulturarv var det en enorm sympati for den greske saken over hele Europa. Mange rike amerikanere og vesteuropeiske adelsmenn, slike som den berømte engelske poeten lord Byron og den senere legen Samuel Howe, grep til våpen for å delta i den greske revolusjonen.
Mange bidro også med økonomiske midler til revolusjonen. Londons filhellenistiske komite hjalp til med to flytende lån, et i 1824 på 800 000 pund og et annet i 1825 på 2 000 000 pund. Den skotske soldaten, historikeren og filhellenistiske Thomas Gordon deltok direkte i den revolusjonære kampen og skrev senere den første historie om hendelsene på engelsk. I henhold til Albert Boime, «De filhellenister var villige til å overse mange av de uforenelig fortellinger om greske grusomheter ettersom de hadde ingen andre steder å plassere deres frihetlige impulser.» I Europa førte det greske opprør til omfattende sympati blant offentligheten, skjønt i begynnelsen var interessen lunken og fikk negativ mottagelse fra stormaktene som fortsatt fryktet folkelige opprør i kjølvannet av den franske revolusjonen. En del historikere har argumentert at de osmanske grusomhetene ble gitt bred dekning i Europa mens kristne grusomheter tenderte til å bli undertrykt eller tonet ned. De osmanske massakrene på Khíos i 1822, hvor anslagsvis totredjedeler av øyas befolkning på 120 000 ble drept eller ført bort til slaveri, inspirerte Eugène Delacroix' berømte maleri  Khíosmassakren. Andre filhellenistiske verker av Delacroix ble inspirert av flere dikt av Byron. Den engelske poeten Byron, den mest kjente filhellenisten av dem alle, lånte sitt navn, sin prestisje og rikdom til den greske saken.
Byron tilbrakte tid i Albania og Hellas hvor han bidro til å organisere midler og forsyninger, inkludert for proviant til flere skip, men døde av feber ved Missolonghi i 1824. Det var et kraftig tilbakeslag for grekerne at deres fremste vesteuropeiske allierte gikk tapt, men Byrons død bidro faktisk til å skape en enda sterkere europeisk sympati for den greske saken. Hans poesi, sammen med kunsten til Delacroix, hjalp til å vekke den europeiske offentligheten til fordel for de greske revolusjonære til et vendepunkt som førte til at de vestlige stormaktene blandet seg direkte inn i konflikten.
Filhellenisme ga betydelige bidrag til romantikken, noe gjorde det mulig for den yngre generasjonen av kunstneriske og litterære intellektuelle å utvide deres klassiske antikke forråd ved å behandle moderne gresk historie som en forlengelse av antikkens historie; ideen om en gjenfødelse av ånden fra det gamle Hellas var inntrengende i retorikken til de som støttet den greske saken.
Donau-fyrstedømmene
Alexander Ypsilantis ble valgt til leder av Filiki Eteria i april 1820 og han påtok seg oppgaven med å planlegge opprøret. Ypsilantis' hensikt var å få alle kristne på Balkan til å gå i opprør mot den osmanske undertrykkelsen, og kanskje tvinge Russland til å blande seg inn på deres side. Den 22. februar krysset han elven Prut med sine tilhengere og gikk inn i Donau-fyrstedømmene. For å oppmuntre de lokale kristne rumenere til å delta uttalte han at han hadde «støtte fra en stormakt», noe som antydet Russland. To dager senere utstedte han en proklamasjon som oppfordret alle grekere og kristne til å reise seg mot de muslimske osmanene. Michael Soutzos, den gang fyrste av Moldavia og et medlem av Filiki Etaireia, overlot sin vaktstyrke til Ypsilantis. I mellomtiden hadde den gresk-ortodokse patriark Georgios av Konstantinopel og et kirkemøte bannlyst og ekskommunisert både Ypsilantis og Soutzos ved å utstedte flere kirkebrev, en uttrykkelig og meget klar fordømmelse av revolusjonen i henhold til politikken til den gresk-ortodokse kirke.
Istedenfor å gå direkte mot Brăila, hvor han uten tvil kunne ha forhindret den osmanske hæren fra å komme inn i Donau-fyrstedømmene, og hvor han ville ha kunnet tvinge Russland til å akseptere et fait accompli, «det som allerede har skjedd», ble han værende i Iaşi og hvor beordret henrettelse av flere pro-osmanske moldavere. I București, hvor han ankom tidlig i april etter noen ukers forsinkelser, besluttet han at han ikke kunne stole på pandurer (soldater) fra Valakia til at de ville fortsette deres opprør knyttet til Oltenia (en del av Valakia som ligger vest for elven Olt) og fortsette å støtte den greske saken. Pandurenes leder var Tudor Vladimirescu som allerede hadde nådd utkanten av București den 16. mars. Da de to lederne møttes ble samtalene og samarbeidet imellom dem drastisk dårligere. Vladimirescus fremste mål var å sikre sin autoritet mot den nyoppnevnte fyrsten Scarlat Callimachi og samtidig forsøke å opprettholde forholdet til både Russland og Det osmanske rike.
På dette tidspunktet ble Kapodistrias, utenriksministeren av Russland, beordret av tsar Aleksander I til sende et brev til Ypsilantis som bebreidet ham for misbruk av det mandat han hadde mottatt av tsaren. Kapodistrias meddelte Ypsilantis at hans navn hadde blitt fjernet fra hærens lister og at han ble beordret til legge ned sine våpen. Ypsilantis forsøkte å overse brevet, men Vladimirescu tok dette som slutten på hans forpliktelser til Eteria. Det brøt ut en konflikt innenfor hans leir og han ble tiltalt og henrettet av Eteria den 26. mai. Tapet av deres rumenske allierte, fulgt av osmansk invasjon av Valakia, sørget for nederlaget til de greske landflyktige og endte med det katastrofale slaget ved Dragashani og utslettelsen av den greske opprørshæren, «den hellige bande» (som hadde tatt navn etter den historiske Thebens hellige bande i antikken) den 7. juni.
Alexander Ypsilantis, fulgt av sin bror Nicholas og levningene av hans tilhengere, trakk seg tilbake til Râmnicu Vâlcea i Romania hvor han tilbrakte flere dager med å forhandle med de østerrikske myndighetene om tillatelse til å krysse grensen. I frykt for at hans tilhengere ville overgi ham til tyrkerne, hevdet han at Østerrike hadde erklært krig mot Det osmanske rike. Te Deum ble sunget i klosteret Cozia, og i påskudd av å ha samtaler med den østerrikske øverstkommanderende, krysset han grensen. Imidlertid hadde den reaksjonære politikken til den hellige allianse (som hadde blitt opprettet mellom Russland, Østerrike og Preussen i 1815 på initiativ av tsar Alexander I) ble påtvunget av den tysk-romerske keiser Frans II og landet nektet å gi tilflukt til ledere av opprør i naboland. Ypsilantis ble holdt i streng forvaring i sju år. I Moldavia fortsatte kampen ennå en stund under Giorgakis Olympios og Yiannis Pharmakis, men ved slutten av året hadde provinsene blitt pasifisert av osmanene.
Peloponnes
Peloponnes, den sørlige delen av det greske fastlandet og med dens lange tradisjon av motstand mot osmanene, ble selve kjerneområdet for opprøret. I de første månedene av 1821 med fraværet av den osmanske guvernør av Morea Mora valisi Hursid Pasha og mange av hans soldater, var situasjonen velegnet for grekerne å gjøre opprør mot den osmanske okkupasjonen. Det viktige møtet ble holdt ved Vostitsa (dagens by Aigion) hvor høvdingene og prelatene fra hele Peloponnes ble samlet den 26. januar. Der kom det sammenstøt mellom Papaflessas, en revolusjonær prest som presenterte seg selv som en representant av Filiki Eteria, og de fleste sivile lederne og medlemmene av det eldre presteskapet, slike som den geistlige metropolitt Germanos fra Patras som var skeptisk og krevde forsikringer om at Russland ville komme opprørerne til hjelp. Da nyheten kom om Ypsilantis' marsj inn i Donau-fyrstedømmene, var atmosfæren i Peloponnes spent, og ved midten av mars skjedde det sporadiske utfall mot muslimene, noe som ga varsku om det forstående opprøret. I henhold til tradisjonen ble revolusjonen erklært den 25. mars 1821 ved Germanos fra Patras som hevet flagget med korset i klosteret Agia Lavra, skjønt en del historikere har stilt spørsmål om riktigheten av dette.
Den 17. mars 1821 ble det erklært krig mot tyrkerne av maniottene i den sørlige greske byen Areopoli. Den samme dagen gikk en styrke på 2000 maniottere under ledelse av Petros Mavromichalis mot byen Kalamata i Messenia hvor de ble forent med styrkene til Theodoros Kolokotronis, Nikitaras og Papaflessas. Kalamata ble erobret av grekerne den 23. mars. I Akhaia ble byen Kalavryta beleiret den 21. mars, og i Patras varte stridighetene i mange dager. Osmanene angrep sporadisk mot byen mens grekerne, ledet av Panagiotis Karatzas, drev dem tilbake til festningen.
Ved slutten av mars kontrollerte grekerne effektivt hele landsbygda mens tyrkerne var begrenset til festningene, hovedsakelig de i Patras (gjenerobret av tyrkerne den 3. april ved Yussuf Pasha), Rio, Akrokorint, Monemvasia, Nafplion og provinshovedstaden Tripolitsa, hvor muslimene hadde flyktet med sine familier ved begynnelsen av opprøret. Alle disse stedene ble løselig beleiret av lokale irregulære styrker under deres egne ledere ettersom grekerne manglet artilleri. Med unntaket av Tripolitsa hadde alle stedene tilgang til havet og kunne få forsyninger og støtte fra den osmanske flåten. Siden mai hadde Kolokotronis organisert beleiringen av Tripolitsa, og i mellomtiden hadde greske styrker to ganger beseiret tyrkerne som uten hell eller dyktighet forsøkte å slå beleirerne tilbake. Til sist ble Tripolitsa tatt av grekerne den 23. september og byen ble overgitt til mobben i to dager. Etter langvarige forhandlinger overga de tyrkiske styrkene Akrokorint den 14. januar 1822.
Sentrale Hellas
De første regioner som deltok i opprøret i Sentral-Hellas var Fokis (23. mars) og Salona (27. mars). I Boiotia ble byen Lebadeia befridd av Athanasios Diakos den 31. mars, fulgt av Theben to dager senere. Ved midten av april hadde revolusjonsstyrker gått inn i Athen og tvunget den tyrkiske garnisonen til akropolis. Messolonghi gjorde opprør den 25. mai, og revolusjonen hadde snart spredt seg til andre byer i vestlige Sentral-Hellas.
Disse innledende gresk suksessene ble snart satt i fare etter to påfølgende nederlag i slagene ved Alamana og Eleftherohori mot hæren til Omer Vrioni. Et annet betydelig nederlag for grekerne var drapet på Diakos, en lovende militær leder som ble tatt til fange i Alamana og henrettet av tyrkerne da han nektet å erklære sin underdanighet til sultanen. Grekerne greide å hindre tyrkerne framgang i slaget ved Gravia under lederskapet til Odysseas Androutsos som med en håndfull menn påførte store skader på den tyrkiske hæren. Etter hans nederlag og påfølgende tilbaketrekning av Androutsos' styrker, utsatte Omer Vrioni sin videre frammarsj mot Peloponnes for å vente på forsterkninger; isteden invaderte han Lebadeia som han erobret den 10. juni og Athen hvor han fjernet beleiringen av akropolis. Etter at en gresk styrke på 2000 menn greide å ødelegge en tyrkisk støttehær ved Vassilika på vei til de tyrkiske styrkene i Attika, oppga Vrioni Attika i september og dro tilbake til Ioannina. Ved slutten av 1821 hadde grekerne greid etter deres seire ved Vassilika og Gravia for tiden å sikre sine posisjoner i Sentral-Hellas.
Første administrative og politiske institusjoner
Etter at Kalamata falt, ble det messenianske senatet, det første av grekernes lokalstyrte råd, holdt sin første sesjon. Omtrent på samme tid ble direktorat på Akhaia sammensatt i Patras, men dets medlemmer ble snart tvunget til å flykte til Kalavryta. Fra påskyndelse fra det messenianske senatet ble forsamling for Peloponnes sammenkalt og det valgte den 26. mai et senat. De fleste medlemmene var framstående lokale folk, både lekfolk og geistlige.
Da Demetrios Ypsilantis kom til Peloponnes som offisiell representant for Filiki Eteria, forsøkte han å få kontroll over revolusjonens affærer, og han forslo således et nytt system for å velge medlemmer til senatet, noe som ble støttet av militærlederne, men motsatt av de sivilie lederne. Ypsilantis foreslo et smalere velgergruppe, begrenset til de mer «velansette» menn i distriktene. På den annen side insisterte de sivile lederne på prinsippet med alminnelig stemmerett ettersom de var sikre på de ville få støtte fra sine folk. Av den grunn fremmet de demokratiske prinsipper mens Ypsilantis og militæret fremmet «aristokratiske» prosedyrer.
Det ble også forsamlinger i Sentral-Hellas i november 1821 under lederskapet til to fanarioter: Alexandros Mavrokordatos i den vestlige delen, og Theodoros Negris i den østlige delen. Disse forsamlingene tilpasset seg to lokale vedtekter, skrevet hovedsakelig av Mavrokordatos og Negris hver for seg, og vedtektene førte til opprettelsen av to lokale administrative organer i Sentral-Hellas, et i øst og et i vest. De tre lokale vedtektene ble anerkjent av den første nasjonale forsamling, men de respektive administrative institusjonene ble omgjort til administrative grener av sentralregjeringen. De ble senere oppløst av den andre nasjonale forsamling.
1822–1824
Frigjøringskampen var fragmentert på grunn av mangelen på en sterk sentral ledelse og retningslinjer. Imidlertid sto grekerne imot de osmanske angrepene, blant annet for at i samme periode var de osmanske militære kampanjene periodiske og tyrkisk tilstedeværelse i opprørsområdene var dårlig koordinert grunnet logistikkproblemer. De greske militære lederne foretrakk slagmarker hvor de kunne utnytte sin tallmessige overlegenhet og på samme tid begrenset mangelen på artilleri osmanenes militære framgang.
De påfølgende militære kampanjene til osmanene i vestlige og østlige Hellas ble slått tilbake: i 1822 krysset Mahmud Dramali Pasha Roumeli invaderte Morea (Peloponnes), men gikk på et alvorlig nederlag i Dervenakia. Angrepet i 1823 mot vestlige Hellas var ledet av Mustafa Reshit Pasha og Omer Vrioni ; i løpet av sommeren ble sulioten Markos Botsaris skutt død i slaget ved Karpenisi i hans forsøk på å hindre osmanenes framgang; nyheten om hans død i Europa førte til en bølge av sympati for den greske saken. Kampanjen endte etter den andre beleiringen av Missolonghi i desember 1823.
Kreta
Kretas deltagelse i revolusjonen var omfattende, men den feilet i å oppnå frigjøring fra tyrkisk undertrykkelse grunnet innblanding fra Egypt. Kreta hadde en lang historie i å motsette seg tyrkisk styre, eksempelvis ved folkehelten Daskalogiannis som ble drept i kamp mot tyrkerne. I 1821 ble et opprør av kristne møtt med en grusom gjengjeldelse fra de osmanske myndighetene som henrettet flere biskoper og prester under påskuddet at det var anførere.