cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karun Chandhok
Tidlig karriere
I 2005 kjørte Chandhok første del av sesongen i det nye Formel Renault 3,5-mesterskapet med RC Motorsport. Han var den første føreren som representerte India i A1 Grand Prix i starten av 2005/06-sesongen, før han overlot rattet til Armaan Ebrahim for resten av sesongen. I 2006 ble han mester i det aller første Formula Asia V6 by Renault-mesterskapet etter å ha tatt syv løpsseiere og ni pole positions på 12 løp.
GP2
Chandok fikk i november 2007 sin til da største karrieresjanse da Formel 1-teamet Red Bull Racing innkalte ham til å teste for dem over to dager, den 13. – 14. november på Circuit de Catalunya i Barcelona.
Chandhok ble værende i GP2 også i 2008, men flyttet over til iSport International, hvor han fikk Bruno Senna som partner. Han vant et løp avsluttet på tiendeplass i førermesterskapet. Han kjørte også for iSport i GP2 Asia-sesongen 2008. Etter å ha vunnet et løp og kommet på tiendeplass i sammendraget ble Chandhok tildelt mesterskapets «Best Driving Style»-pris på slutten av sesongen.
I november 2008 ble Chandhok den første indiske føreren som ble invitert til å bli medlem av British Racing Drivers' Club. Indias medlemskap i Commonwealth berettiger ham til å kunne bli medlem.
For GP2-sesongen 2009 signerte Chandhok for Ocean Racing Technology. Chandhok skaffet seg i alt ti poeng i mesterskapet, med en tredjeplass på Silverstone som beste resultat. Han og lagkameraten Álvaro Parente hadde en vanskelig sesong, med 16 brutte løp til sammen på de to. Selv om avtalen med ORT var for det europeiske mesterskapet kjørte Chandhok også den siste runden i GP2 Asia-mesterskapet i Bahrain, som erstatning for Yelmer Buurman.
Force India-rykter
Chandhok har ofte blitt lenket til Force India, som ble opprettet i. Force India er et indisk-registrert lag og eies av en venn av familien, Vijay Mallya. Etter at dets førstefører Giancarlo Fisichella gikk fra Force India til Ferrari i Formel 1-sesongen 2009 ble Chandhok en kort tid lenket til setet, endog med støtte fra hans langtidige supporter, Bernie Ecclestone. I stedet fikk Force Indias testfører, Vitantonio Liuzzi, en forfremmelse til ordinært racingsete.
Chandhok uttalte til Autosport den 11. juni 2010 at han har en overgang til Force India som mål for. Chandhok mener at de kommersielle fordelene for laget med å ha en indisk fører gjør ham til et opplagt valg.
Hispania Racing (2010)
Chandhok begynte -sesongen som fører for Hispania Racing sammen med sin tidligere GP2-lagkamerat Bruno Senna, og ble dermed den andre indiske føreren i Formel 1, etter Narain Karthikeyan i.
I Chandhoks første løp, Bahrains Grand Prix 2010, fikk han ikke kjørt en eneste runde i noen av de tre fritreningsøktene, ettersom bilen han fremdeles ikke var ferdig montert og deretter fikk et hydraulikkproblem. Det var først til kvalifiseringen at han fikk kjøre sin F110 for første gang. Han kvalifiserte til sisteplass i startoppstillingen, 1,7 sekunder bak Senna, som hadde fått kjørt noen runder under fritreningen tidligere, og krasjet ut av løpet etter bare en runde på grunn av en stor hump i asfalten som sendte ham i muren. Chandhok registrerte lagets første klassifiserte avslutning da han kom på fjortendeplass i Australia. I Malaysia kom han på 15. og i Kina på 17.-plass. Chandhok måtte bryte de tre neste løpene, med svikt i hjulopphenget i Spania, en krasj med Jarno Trulli i Monaco og flere tekniske problemer i Tyrkia. Han fullførte som nummer 18 i Canada og Valencia, og nummer 19 på Silverstone. Fra og med Tyskland ble han droppet til fordel for Sakon Yamamoto, og i alle de påfølgende løpene var han medkommentator på BBC Radio 5 Lives dekning av Formel 1.
Team Lotus (2011)
Den 22. mars 2011 ble Chandhok bekreftet som reservefører for Team Lotus for -sesongen. Han kjørte bilen under fritreningen for Australia, og krasjet ut på installasjonsrunden. Han gjentok sin medkommentatorrolle for BBC Radio 5 Live under Spanias Grand Prix. Etter å ha kjørt i ytterligere tre fritrenings-sesjoner erstattet han Jarno Trulli under Tysklands Grand Prix. Han avsluttet på 20. og siste plass, to runder bak lagkameraten Heikki Kovalainen og en runde bak 19.-plasserte Daniel Ricciardo.
Fullstendige GP2 Asia-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
Jon Næsvold
Jon Larsen Næsvold (født 29. juni 1874 i Tydal i Sør-Trøndelag, død september 1961 samme sted) var en norsk politiker (V), gårdbruker, slektsgransker og lokalhistoriker.
Han var sønn av Lars Næsvold og Kari Kirkvold. Han gikk amtsskole og folkehøyskole i Meråker i 1893/1894. Han overtok gården Kirkvoll etter farbroren i 1904 og Fossan etter faren i 1928. Han stiftet aldri egen familie. Gården «sto alltid åpen for gjester, og vennekretsen økte fra år til år». Han solgte Kirkvoll i 1935 og Fossan tidlig i 1950-årene.
Næsvold var medlem av Tydal herredsstyre fra 1911 og Tydals ordfører fra 1920 til 1931. Fra 1929 til 1931 var han også formann (ordfører) i Sør-Trøndelag fylkesting. Av politisk oppfatning var han hele tiden «en traust venstremann». Han var herredskasserer i Tydal fra 1903 til 1920.
Han var organist i Tydal kirke i nesten 50 år. Han engasjerte seg også i humanitært arbeid. Han var med på å stifte Tydal sanitetsforening, hvor han var kasserer i vel 40 år.
Morten Wintervold
Morten Wintervold (født 7. august 1981) er en norsk lyriker fra Tromsø. Han har gått på forfatterstudiet i Bø og Tromsø, og satt i redaksjonen i litteraturtidsskriftet Kupier.
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen (IWC, eng. International Whaling Commission) ble startet som en følge av Den internasjonale konvensjonen om regulering av hvalfangst (ICRW) den 2. desember 1946 for å sikre bestanden av hval. Strukturen til IWC baserte seg på at statene basert på langsiktige egeninteresser ville bli enige om felles prinsipper om forvaltningen av en felles ressurs, basert på vitenskapelige data. Fra 1980-årene har IWC blitt det fremste forumet for beskyttelsen av alle hvalarter. Endringen i IWCs mandat startet tidlig i 1970-årene, og er ofte sett i sammenheng med De forente nasjoners konferanse om menneskets miljø, som ble avholdt i Stockholm i 1972. Resultatet av denne endringen er mest synlig i IWCs vedtak fra 1986 om et fem-årig forbud (moratorium) mot kommersiell hvalfangst, som siden er blitt fortløpende forlenget, og det senere vedtaket om et reservat for hval i Antarktis.
Den beskyttende rollen IWC har påtatt seg er blitt satt under press siden siste halvdel av 1980-årene, ettersom ulike populasjoner av vågehval er blitt hevdet å være store nok til at man kan tillate begrenset fangst. De skarpe skillene mellom de som ønsker å ta opp igjen en viss hvalfangst og de som til nå har lykkes med å nekte noen som helst gjenopptagelse av fangsten har som en konsekvens ført til at pro-hvalfangst-nasjonene har satt spørsmålstegn ved legitimiteten til IWCs beslutninger. North Atlantic Marine Mammal Commission er en motpol til IWC og har sitt hovedkontor i Tromsø. Denne organisasjonen, som ble dannet i 1992 og omhandler Grønland, Færøyene, Island og Norge, jobber for et visst uttak av hval i bærekraftige bestander.
Oppbygging og medlemskap
IWC ble opprettet under en frivillig enighet blant medlemsnasjonene for å fungere som en styrende enhet for å operere under Den internasjonale konvensjonen om regulering av hvalfangst og for å implementere konvensjonens økonomiske og miljømessige mål. Kommisjonens rolle er å regelmessig gjennomgå og revidere «konvensjonens handlingsplan», å kontrollere hvalfangst ved å beskytte enkelte arter (herunder utpeke områder som hvalreservater, sette kvoter for fangst, fastsette tidsperioder for fangst, fastsette hvilke områder som er åpne for fangst, fastsette hvilke metoder som er tillatt for fangst). I sitt konstituerende dokument har IWC også fått oppgaven å fastsette reguleringer for «å sørge for bevaring, utvikling og optimal utnyttelse av hvalressursene» med den forutsetning at slike reguleringer «er basert på vitenskapelige funn».
IWCs hovedkvarter ligger i Cambridge, England. Kommisjonen har tre hovedkomiteer, Vitenskapskomiteen, Teknisk komite og Økonomi/Administrasjonskomiteen.
Deltagelse i IWC er ikke begrenset til stater som er involvert i kommersiell hvalfangst. De 66 medlemmene er pr. 2005: Antigua og Barbuda, Argentina, Australia, Østerrike, Belgia, Belize, Benin, Brasil, Kamerun, Chile, Folkerepublikken Kina, Costa Rica, Elfenbenskysten, Tsjekkia, Danmark, Dominica, Finland, Frankrike, Gabon, Gambia, Tyskland, Grenada, Guinea, Ungarn, Island, India, Irland, Italia, Japan, Kenya, Sør-Korea, Kiribati, Luxembourg, Mali, Mauritania, Mexico, Monaco, Mongolia, Marokko, Nauru, Nederland, New Zealand, Nicaragua, Norge, Oman, Palau, Panama, Peru, Portugal, Russland, Saint Kitts og Nevis, Saint Lucia, Saint Vincent og Grenadinene, San Marino, Senegal, Slovakia, Salomonøyene, Sør-Afrika, Spania, Sverige, Sveits, Togo, Tuvalu, Storbritannia og USA.
IWC har tradisjonelt hatt sine møter årlig, vanligvis i mai eller juni. Møtet er sammensatt av en representant med stemmerett (kalt kommisjonær) fra hver stat, sammen med ulike eksperter og rådgivere. Møtene er generelt ekstremt delt, og viser en total splittelse på alle viktige spørsmål mellom pro-fangst-nasjonene og deres støttespillere på den ene siden, og anti-fangst-nasjonene på den andre. IWCs forretningsorden tillater ikke-delegater og internasjonale organer å delta på møtene med observatører dersom de har søkt om dette til ledelsen tretti dager før møtet, eller dersom de har deltatt ved tidligere møter. Ikke-statlige organisasjoner som har kontorer i mer enn tre land kan også delta ved de årlige IWC-møtene.
Den 30. juni 2019 trakk Japan seg ut etter mer enn 60 års medlemskap.
Årlige møter
Medlemmer av IWC startet å møtes regelmessig i 1969. De første 20 årene ble de årlige møtene holdt i Storbritannia, men siden slutten av 1980-årene har vertskapsrollen for møtene blitt utvidet blant medlemmene.
IWCs utvikling
Fra stiftelsen og inntil slutten av 1960-årene forsøkte IWC å opprettholde verdensomspennende kommersiell hvalfangst gjennom et kvotesystem i et forsøk på å la enkelte hvalpopulasjoner øke i størrelse. Gjennom de første tjuefem årene av IWCs eksistens overså de den fortsatte overutnyttelsen av bestanden, og den påfølgende reduksjonen i antall hval. Anbefalingene fra kommisjonenes vitenskapskomite i denne tiden, blir av miljøforkjempere hevdet å ha blitt forvrengt og oversett av hvalfangststatene. Som en følge av dette ble «hvalpopulasjonene regelmessig overbeskattet, og vitenskapelige råd angående fortsatte fangstbegrensninger ble ofte ignorert. Når populasjoner endelig ble beskyttet fra fortsatt fangst skjedde dette gjerne etter at de allerede var kollapset.»
I 1994 ble det klart at Sovjetunionen systematisk hadde underrapportert antall hvaler de tok. Som et eksempel kan nevnes at fra 1948 til 1973 hadde landet fanget 48477 knølhval, og ikke de 2710 som ble rapportert inn til IWC. På bakgrunn av denne nye informasjonen fastslo IWC at de måtte skrive om sine fangstrapporter for de siste førti årene. Ifølge Ray Gambell, daværende President for IWC, hadde organisasjonen mistanker om at Sovjetunionen drev underrapportering, men tok ingen videre skritt fordi dette kunne innvirke på spørsmål om nasjonens suverenitet.
1970-årene så starten på den globale antihvalfangstbevegelsen. Kommisjonen ble bombardert med uttalelser gjort av andre internasjonale konferanser som påpekte hvalbestandenes forferdelige tilstand. I 1972 vedtok De forente nasjoners konferanse om det menneskelige miljø i Stockholm et forslag som anbefalte et ti-årig moratorium mot kommersiell hvalfangst for å la hvalbestanden komme seg. Rapporter fra konvensjonen om internasjonal handel med truede dyrearter i 1977 og 1981 utpekte en rekke hvalarter som «i fare for utryddelse». Til slutt ble det fastslått i De forente nasjoners konvensjon om sjølov at «statene skal samarbeide med hensyn til bevaring av sjøpattedyr, og i hvalenes tilfelle skal jobbe gjennom de passende internasjonale organisasjonene for bevaring, forvaltning og forskning».
Et stort antall nasjoner som ikke selv drev hvalfangst tiltrådte Hvalfangstkonvensjonen, og fikk til slutt flertall over et stadig minkende antall nasjoner som var for hvalfangst. Land som USA, som tidligere ble ansett som sterke fangstforkjempere ble sterke talsmenn for antihvalfangstsaken. De nyinnmeldte bevaringsfokuserte statene begynte å tale for større restriksjoner på hvalfangst, basert på ny forskning som påpekte den store intellektuelle kapasiteten hvaler hadde. Disse statene krevde, sammen med en global miljøbevegelse, at IWC reformerte sine prinsipper og tok med nye vitenskapelige data i sine foreslåtte reguleringer. I 1981 var det blitt klart at proteksjonismen som var blitt foreslått under Stockholm-konferansen hadde klart å bli det dominerende syn innenfor IWC.
Moratoriet i 1986
Moratoriet ble vedtatt med 25 mot 7 stemmer, 5 var avholdende.
Japan, Norge, Peru og Sovjetunionen (senere erstattet med Russland) leverte en protest, ettersom vedtaket ikke var basert på råd fra vitenskapskomiteen. Japan og Peru trakk senere sine protester. I 2002 ble Island tillatt å tiltre konvensjonen på nytt med en reservering mot moratoriet (Island trakk seg fra IWC i 1992), men denne reservasjonen er ikke anerkjent som en gyldig protest blant antihvalfangstnasjonene.
Konvensjonen tillater allikevel hvalfangst for vitenskapelige formål. Siden 1986 har Norge, Island og spesielt Japan hatt tillatelse til slik fangst. Japan har fra 1995 vært de eneste som har drevet slik fangst, som en del av deres 16-årsplan. Norge leverte en protest mot null-kvoten i 1992, og har nektet å følge dem. Japans forskningsfangst er ofte kalt et skalkeskjul for edet faktum at hvalkjøtt er en svært ettertraktet delikatesse i Japan. Fangstforkjempere hevder at japansk kultur inneholder stor motvilje mot å kaste mat, og at dette rettferdiggjør omsetning av hvakjøtt opprinnelig høstet for forskningsformål.
IWCs makt
Det er betydelige konstitusjonelle begrensninger på IWCs autoritet både når det gjelder å få medlemslandene til å endre lovgivning og å følge vedtakene. Først og fremst er IWC ikke basert på en internasjonal traktat, og medlemslandene er derfor fri til å forlate organisasjonen og erklære seg ikke bundet av dens vedtak når de måtte ønske det. Dernest er IWCs myndighet til å vedta som «lov» en fangststopp eller en kvote veldig begrenset, ettersom en hvilken som helst medlemsstat kan unndra seg å omfattes av et slikt vedtak simpelthen ved å protestere mot det. For det tredje har IWC ingen myndighet eller midler for å håndheve vedtatte kvoter, selv ikke for stater som frivillig godtar dem.
Unntaksmuligheten
ICRW inneholder en utvidet protestprosedyre som gir en enkelt stat mulighet til å forsinke innføringen av en regulering i alle medlemsstatene i inntil tre måneder. I tillegg kan staten selv unndra seg selv totalt fra reguleringen simpelthen ved å levere en protest.
Artikkel V(3) fastslår:
Unntaket for forskning
Ifølge Artikkel VIII, paragraf 1 i konvensjonen, skal ethvert land som ønsker å utføre forskning på hval påberope seg forskningsbestemmelsen som et unntak til IWCs reguleringer. Bestemmelsen lyder:
Politikk
Det har vært uttrykt bekymring for at konflikten mellom de som ønsker en viss beskatning av hvalbestanden og de som søker full frednig har plassert et skadelig press på kommisjonen. Oran Young og åtte andre anerkjente forskere innen feltet erklærte at «endringer i IWCs nåværende form er uunngåelige,» og at «fangst av hval for menneskelig forbruk vill fortsette, enten hvalfangerne opererer innenfor et rekonstruert internasjonalt hvalfangstregime, prøver å delta i alternative fora som NAMMCO eller forsøker å etable et system som er et hybrid mellom formene.»"
Beskyldninger om politisering av vitenskapen
Hvalfangstnasjonene anklaget IWC for å gjøre vedtakene om fangststopp basert på «politiske og følelsesmessige» faktorer, heller enn på vitenskapelige fakta. Disse nasjonene påpeker at IWC forbyr all hvalfangst, selv om det vitenskapelige miljø har konkludert med at en viss fangst av vågehval vil være bærekraftig. De argumenterer med at IWC har gått fra sitt opprinnelige formål og forsøker, under skjul av bevaring, å gi hval en absolutt beskyttelse mot videre beskatning.
Hvalfangstmotstanderne har uttrykt lignende synspunkter. Canada trakk seg fra IWC etter avstemningen som innførte moratoriet fordi «forbudet var inkonsistent med de tiltak IWC akkurat hadde innført for å tillate høsting av bestanden på sikre nivå.»
Olsenfestivalen
Olsenfestivalen er en musikkfestival som blir arrangert hvert annet år i Kvadraturen, Oslo. Olsenfestivalen ble arrangert for første gang av Forsvarets musikk i 2007 i Oslo. Målet med festivalen var å skape interesse for militærmusikken som kunstart og musikktradisjon.
Neck and Neck
Neck and Neck er et samarbeidsalbum mellom Chet Atkins og Mark Knopfler. Det kom ut på Columbia Records 24. september i 1990 og inneholder ti låter preget av countrymusikk. Låten «Poor Boy Blues» ble også utgitt som singel.
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Beskyldninger om politisering av vitenskapen
Etter at moratoriet ble gjeldende i 1986 fikk vitenskapskomiteen i oppdrag å overvåke situasjonen for hvalbestandene og å utvikle en beregningsmetode for å sette sikre fangstkvoter. På det årlige IWC-møtet i 1991 konkluderte vitenskapskomiteen med at det var omtrentlig 760,000 vågehval i antarktiske farvann, 87,000 i Nord-Atlanteren og 25,000 nord i Stillehavet. Med slike bestandstall, ble det hevdet, kunne 2,000 vågehval fanges hvert år uten fare for bestanden. IWC vedtok allikevel å opprettholde totalforbudet mot hvalfangst, etter å ha uttalt at bestandskalkulasjonene ennå ikke var evaluerte.
Olsenfestivalen
Navnet Olsenfestivalen spiller på to ting. Forsvarets første musikkinspektør og komponist het Ole Olsen, og ca. 53 000 nordmenn heter Olsen og de skal alle finne noe de vil like i festivalprogrammet.
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Beskyldninger om politisering av vitenskapen
I 1991 ble det etter anbefaling fra komiteen innført en databeregnet formel, kjent som the Revised Management Procedure (RMP), for å fastslå tillat bare fangststørrelser av noen hvalarter. Til trodd for at RMP indikerte at det ville være mulig å tillate en viss fangst dette året, ble forbudet ikke hevet. IWC uttalte at det var et behov for enighet om minimumsstandarden for data, for å forberede retningslinjer for utførelsen av bestandskartlegginger, og for å utvikle og godkjenne et system for overvåkning og inspeksjon.
Olsenfestivalen
Festivalen ble avsluttet i 2009. Festivalsjef var Kjersti Tubaas.
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Beskyldninger om politisering av vitenskapen
IWC innførte RMP i 1994, men bestemte seg for ikke å implementere det i forvaltningen før et inspeksjons- og kontrollskjema var utviklet. Dette skjemaet er sammen med RMP kjent som the Revised Management Scheme (RMS). Etter dette har det vært totalt umulig for medlemslandene å bli enige om en RMS.
Frustrert over denne forsinkelsen i gjenopptakelse av kommersiell hvalfangst har flere hvalfangstnasjoner beskyldt de mest markante antifangstnasjonene, som Storbritannia og New Zealand for ikke å føre reelle forhandlinger. De insinuerer at de drar ut innføringen av RMS ved å komme med urealistiske krav som vil gjøre RMS ubrukelig. De anklagede landene har svart på dette ved å hevde at de kun vil sikre at de best mulige prosedyrer blir fulgt, og at det er fangstforkjemperne som ikke viser kompromissvilje. Antifangstnasjonene som ønsker at stansen i fangsten skal bli permanent, møter også spørsmål om hvorfor de overhode deltar i diskusjonen, ettersom hele formålet med RMS er å regulere den kommersielle fangsten. Svaret deres er at moratoriet og RMS er to ulike saker, og at dersom moratoriet mot deres vilje skulle bli opphevet ønsker de at det beste mulige styringssystemet er på plass. Slik kan man havne i en vanskelig situasjon hvor et forvaltningssystem og et fangstforbud eksisterer side om side.
Olsenfestivalen
Olsenfestivalens lokaliteter
Festivalen har hatt tilhold i Kvadraturen siden 2007, og har benyttet flere ulike scener:
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Beskyldninger om politisering av vitenskapen
Australia er det eneste av IWCs medlemsland som offisielt har erklært sin motstand mot RMS og derfor ikke deltar i diskusjonene. Antihvalfangstorganisasjoner som Greenpeace er også motstandere av RMS.
Medlemskap i IWC
IWCs formål er slått fast i vedtektene og sier at organisasjonen skal «sikre den store naturressursen hvalbestanden utgjør for fremtidige generasjoner;» og de opprinnelige medlemmene i IWC var utelukkende hvalfangstnasjoner. Fra 1970-årene har flere nasjoner uten noen tidligere involvering i hvalfangst (noen attpåtil uten kystlinje, som Sveits og Mongolia har blitt med i IWC, noe som senere var avgjørende for at forslaget om stans i kommersiell fangst fikk det nødvendige tre fjerdedels flertall.
IWC møtes hvert år for å diskutere saker vedrørende konvensjonen, og medlemslandene har da mulighet å forslå resolusjoner som kommisjonen kan vedta. Japan pleier å fremme forslag om å tillate kommersiell fangst i Stillehavet, og støtten til dette forslaget har i årene etter at fangststoppen ble innført variert fra klare flertall for å beholde moratoriet, til 50/50-deling av stemmene. IWCs regler tilsier at en slik endring kun kan gjennomføres med 75% flertall
Olsenfestivalen
Band og artister 2007
TNT
Nancy Dalberg
Nancy Dalberg (1881–1949) var en dansk komponist.
Olsenfestivalen
Band og artister 2007
Alex Rosen
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Medlemskap i IWC
I Japan er det en sterk opinion som mener at land som ikke planlegger å beskatte hvalbestanden, eller er motstandere av slik beskatning skulle ikke delta i IWC. Det er også påpekt at IWCs hvalfangstmotstandsside ledes av rike utviklede land som er like lett å beskylde for stemmekjøp og annen uheldig innflytelse. Hvalfangstmotstanderne i IWC blir beskyldt for å bruke bevaring som et skalkeskjul for deres ideologiske motstand mot hvalfangst, noe som reflekterer beskyldningene om at Japans forskningsfangst er et skjul for kommersiell fangst. Siden 2000 har 29 nye land tiltrådt IWC, hvorav 18 blir sett på som for fangst, og 11 mot. Det antas at flere land, også land uten kystlinje, vil tiltre kommisjonen i årene som kommer.
Nancy Dalberg
Bakgrunn
Dalberg var datter av fabrikanten Christian Ditlev Ammentorp Hansen (1843–1916) og Agnes Mathilde von Hedemann (1858–1930). Hun vokste opp i økonomisk trygge omgivelser på farens  sydfynske gods Mullerup og fikk pianoundervisning allerede fra barnealder, etterhvert ble hun elev av Ove Christensen.
Karriere
Hun debuterte med å framføre verk av Mozart, Beethoven og Chopin under en veldedighetskonsert i 1907, men etter at hun skadet armen i en ulykke, måtte hun gi opp pianistkarrieren.
Olsenfestivalen
Band og artister 2007
Kongelige norske marines musikkorps
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
Senere utvikling
I 2003 vedtok IWC Berlininitiativet som vedtok at det skulle settes opp en bevaringskomité for å overvåke overlevelsesmulighetene til alle havpattedyr i stedet for kun de store hvalene som tidligere hadde vært sett på. Japan hevdet at kommisjonen gikk ut over mandatet fra 1946, og truet med å holde igjen deler av medlemskontingenten fordi de ikke støttet den nye komiteen.
Olsenfestivalen
Band og artister 2007
Stian Barsnes Simonsen
Nancy Dalberg
Karriere
Dalbergs egne komposisjoner kom mellom 1914 og slutten av 1930-årene. Hennes første strykekvartett fikk en vellykket uroppføring under en privatkonsert i 1914. De neste årene ble strykekvartetten, lieder, en scherzo for strykeorkester, en andante serioso og en fantasi for cello og klaver oppført på offentlige konserter.
Den internasjonale hvalfangstkommisjonen
2005-møtet
Møtet i Ulsan, Sør-Korea fra 20.-24. juni 2005 hadde flere spesielt splittende saker på agendaen. Spesielt fiokk disse stor oppmerksomhet:
Olsenfestivalen
Band og artister 2007
Forsvarets stabsmusikkorps
Nancy Dalberg
Karriere
I 1917 skrev Dalberg som første danske kvinne en symfoni, året etter kom en capriccio for orkester, begge ble oppført under ledelse av Carl Nielsen. I de følgende årene skrev hun overveiende kammermusikalske, deriblant to nye strykekvartetter som ble rost for et selvstendig tonespråk og en sikker komposisjonsteknikk. Den siste strykekvartetten dedisert hun til Carl Nielsen. Hun skrev også to fantasier for fiolin og klaver; den andre dediserte hun til fiolinisten Emil Telmányi. Etter en reise til Nord-Afrika i 1922–1923 skrev hun Arabisk musik fra Sahara (1928) for obo, bratsj og tromme.
Dalbergs orkesterverk fikk jevnt over god mottakelse, men på grunn av tidens skepsis til kvinnelige komponister, var det begrensede muligheter for henne til å slå gjennom som komponist av store og krevende orkesterverk. Etterhvert skrev hun derfor mest i det mindre formatet, deriblant en mengde lieder, hovedsakelig til tekster av samtidige danske diktere som Mads Nielsen, Thor Lange og Hans Hartvig Seedorff Pedersen. Sangene ble tatt inn i repertoaret til konsertsangerne Anders Brems, Else Ammentorp og Ingeborg Steffensen, og ble ganske hyppig framført i hennes egen levetid.
Olsenfestivalen
Band og artister 2007
Stella polaris
Eksterne lenker
Olsenfestivalens hjemmeside
Fylkesvei 455 (Akershus)
Fylkesvei 455 (Fv455) i Akershus gikk mellom Tveter bru og Kløfta stasjon i Ullensaker kommune. Veien var 2,1 km lang.
2019 ble veien del av fylkesvei 1542.
Allan Kaprow
Allan Kaprow (født 23. august 1927 i Atlantic City, død 5. april 2006) var en amerikansk kunstner. Han gjorde seg kjent gjennom sine «happenings» på 1950- og 60-tallet, og regnes som en av foregangsfigurene for performance-kunsten.
Kristian Gleditsch
Kristian Gleditsch (født 30. juni 1901 i Tromsø, død 7. april 1973) arbeidet for den norske regjering i London under andre verdenskrig, var senere direktør i Norges geografiske oppmåling og gjennom mange år aktiv i arbeiderbevegelsen.
Bakgrunn
Han ble gift med Nini Haslund som han møtte i Mot Dag. Gleditsch er far til fredsforskeren Nils Petter Gleditsch. Han var bror av kjemikeren Ellen Gleditsch, fetter av skuespilleren og teatersjefen Henry Gleditsch og tremenning av grunnleggeren av Jotun fabrikker, Odd Gleditsch.
Kristian Gleditsch var utdannet sivilingeniør fra NTH i 1923. Han studerte deretter ved Den franske armeens oppmålingstjeneste i Paris, hvor han tok eksamen i geodesi og posisjonsastronomi i 1925.
Yrkesaktivitet, politikk, internasjonalt engasjement
Etter å ha arbeidet ett år i Paris ble Gleditsch ansatt som assistent i geodesi og landmåling ved NTH i 1927.
Gleditsch var aktiv i Clarté og Mot Dag. Han var også tilknyttet Norges Kommunistiske Parti, og ledet Arbeidernes aftenskole i Trondheim for partiet inntil de fleste motdagistene forlot NKP. Fra 1932 til 1936 var han salgssjef i Arbeidermagasinets forlag og medredaktør for Arbeidernes Leksikon. Under den spanske borgerkrigen var han sammen med sin kone Nini Haslund Gleditsch aktiv i Den norske hjelpekomité for Spania. Gleditsch var komiteens sekretær fra 1936 til 1937.
Angrepet på Norge
Under den tyske invasjonen av Norge den 9. april 1940 fulgte Kristian og Nini etter regjeringen til Lillehammer. Kristian Gleditsch kom i kontakt med general Ruge, og Kristian og Nini ble sammen med departementssekretær Dagfinn Juel og kontorsjef i Oslo Forsorgsvesen Arne Ellingsen engasjert som «Overkommandoens opplysningskontor». Deres første og eneste oppdrag ble å få kringkastet Overkommandoens kommuniké, før de måtte følge deler av regjeringen videre på flukten nordover. På Åndalsnes møtte de Ninis bror Fredrik Haslund, som ledet gulltransporten som brakte Norges gullbeholdning i sikkerhet i Storbritannia. Begge fulgte med transporten til Tromsø, Kristian etter hvert som Haslunds nestkommanderende. Blant øvrige medhjelpere til gulltransporten var Ole Colbjørnsen, Nordahl Grieg, Einar Gerhardsen, Øivind Lorentzen og Wilhelm Keilhau. Ekteparet Gleditsch kom til Åndalsnes kvelden 17. april (eller natt til 18. april) og møtte der Gleditsch’ gamle venn Martin Linge.
I Tromsø ble Nini Gleditsch ansatt først i Handelsdepartementet, senere under Trygve Lie i Forsyningsdepartementet. Kristian Gleditsch ble knyttet til de franske styrkene ved Harstad, først som tolk for fransk etterretning og senere som tolk og liaison mellom norske myndigheter og franskmennene.
London
Da de allierte trakk seg ut av Nord-Norge den 7. juni, fikk Nini Gleditsch plass på krysseren HMS «Devonshire» sammen med kongen, kronprinsen og regjeringen. Kristian Gleditsch flyktet via Finland, Moskva, Sibir, Japan og Canada før han endelig ankom England, fire måneder senere.
Ekteparet ble værende i London til krigens slutt. Han arbeidet her som avdelingssjef ved Forsvarsdepartementets etterretningskontor fram til 1943, deretter avdelingssjef ved Forsvarets Overkommando. Gleditsch' avdeling ved etterretningskontoret hadde i samarbeid med MI5 ansvar for avhør av nyankomne flyktninger og overvåkning av flyktningesamfunnet, blant annet for å avsløre tyske infiltratører. I 1941-1942 flyttet de til Cheam der de delte hus med blant andre Vilhelm Evang, Dagfin Juel og Arne Ellingsen. De ble boende der til sønnen Nils Petter ble født.
Krigsslutt
Ved hjemkomsten til Norge i 1945 ble han sjef for Sikkerhetskontoret for det såkalte «Screener-korpset», som i samarbeid med britene avhørte og etterforsket tyskere før hjemsending.
Virksomhet etter 1945
Etter krigen var Gleditsch direktør for Norges geografiske oppmåling fra 1945 til 1971. Fra 1952 var han også sterkt engasjert i utviklingshjelp, blant annet som styreformann i Indiafondet.
Skribentvirksomhet
Gleditsch var redaktør for leksikon og atlas, men han hadde – tildels sammen med sin kone – også en betydelig produksjon av faglitteratur, politiske debattbøker og erindringsbøker. Han skrev også noe underholdningslitteratur under pseudonym som Frank Bennett og John Tanner.
Utmerkelser
Kristian Gleditsch ble for sitt virke under krigen tildelt Deltagermedaljen og Order of the British Empire. I 1970 ble han ridder av 1. klasse av St. Olavs orden.
DR Byen
DR Byen er Danmarks Radios hovedkvarter i Ørestaden på Amager ved København i Danmark. Her ble alle DRs aktiviteter i København samlet i 2006 og 2007. Alle DRs medarbeidere flyttet til DR Byen fra Radiohuset på Frederiksberg og TV-Byen i Søborg. DR Byen er et av verdens mest avanserte multimediahus.
DR Byen består av i alt fire deler:
De første sendingene fra DR Byen begynte i februar 2006. Den første direktesendingen var underholdningsprogrammet Showtime. Siden begynte DR2s Debatten og Clement Direkte å sende direkte fra de nye lokalene i Ørestaden.
Liste over øyer i Polen
Dette er en liste over øyer i Polen.
Rolf Jacobsen
Rolf Jacobsen (født 8. mars 1907 i Kristiania, død 20. februar 1994 på Hamar) var en norsk lyriker og journalist. Da han i 1933 debuterte med diktsamlingen Jord og jern, ble han omtalt som en ny stemme for en ny tid, og samlingen ble kalt for Norges første modernistiske diktsamling.
Jacobsen vokste opp på Flisa. Etter endt utdanning arbeidet han der som journalist, før han i 1941 ble redaktør i Kongsvinger Arbeiderblad. Han ble dømt for landssvik i 1945 og fikk først arbeid igjen i 1949, da i en bokhandel i Hamar. I 1961 fikk han jobb i Hamar Stiftstidende, og familien flyttet til Skappelsgate 2 i Hamar, hvor han ble boende livet ut, med utsikt over Mjøsa og jernbanelinjene.
Biografi
Rolf Jacobsen var sønn av lege og tannlege Martin Julius Jacobsen (1865–1944) og sanitetssøster Marie Jacobsen, født Nilsen (1880–1953). Faren benyttet vanligvis Julius som fornavn. En to år yngre bror, Anton Martin, ble født i 1909.
Rolf Jacobsen mintes barneår i Kristianias portrom og gater, langs bryggene. «''Leiligheten var mørk og dyster. Det var moderne...sofaen lignet en krokodille''». I 1913 flyttet familien til Flisa i Åsnes, hvor Julius Jacobsen ble ansatt som en av landets første skoletannleger. Brødrene ble delvis undervist hjemme av moren, som hadde avlagt «lavere lærerprøve» i 1898.
Skolegang i Kristiania
Tretten år gammel flyttet Rolf Jacobsen tilbake til Kristiania for å gå på middelskole og senere gymnas. Det første året på middelskolen bodde han hos morens søster Netten og hennes mann, jernbaneingeniør og sjef for Statens brokontor, Herman Engelsrud. Sytti år senere kunne han fremdeles minnes at han pløyde seg gjennom onkelens kolossale samling jernbanelitteratur og reiseskildringer.
I 1923 begynte han på gymnaset, på latinlinjen ved Fagerborg gymnas. Foreldrene, som fortsatt bodde på Flisa, fikk store økonomiske problemer i nedgangstidene som fulgte omleggingen av pengepolitikken samme år. I 1926 eller -27 mistet Julius sin stilling som skoletannlege på grunn av den håpløse kommuneøkonomien. Han prøvde å etablere seg som privatpraktiserende tannlege på Hof, men de harde tidene ga et dårlig kundegrunnlag. Både Rolf og broren Anton fullførte likevel gymnaset, Rolf i 1926.
I denne perioden vaktes hans interesse for Edda, for Sigbjørn Obstfelder og Tore Ørjasæters diktning. En annen påvirkning han selv trakk fram i sine siste år var Det Norske Teaterets oppsetning av Karel Čapeks R.U.R., Rossums Universale Roboter. Den unge Jacobsen markerte seg også som landsmålsmann. I 1925 ble han redaktør for det landsdekkende bladet Norges Gymnasiaster.
Studiene ved Universitetet i Oslo finansierte Rolf Jacobsen delvis ved å arbeide som garderobevakt. Han studerte teologi, historie, filosofi og norsk, men tok aldri noen eksamener utover forberedende.
Han fortsatte å skrive, og i 1928 fikk han sin første novelle på trykk, i Illustrert Familieblad. Han fikk utgitt flere noveller og dikt, samt slagertekster under pseudonym. Han var aktiv i Norske Studenters Kristelige Forbunds Blandede Kor og i dannelsen av Akademisk Korforening, hvor han ble viseformann. I studietiden begynte også Jacobsens politiske engasjement, og han ble medlem av Clarté.
Familiens økonomiske problemer fortsatte gjennom denne perioden. Forholdet mellom Julius og Marie hadde skrantet i mange år, og i 1930 flyttet Marie Jacobsen fra sin mann.
Jord og jern
I september 1932 sendte Rolf Jacobsen inn sin første diktsamling til Gyldendal. Arbeidstittelen var Begynnelsen. Måneden etter ble han innlagt på sykehus med tørr pleuritt, han ble liggende til januar året etter. Straks etter fikk Jacobsen beskjed om at diktsamlingen var antatt, den skulle komme ut året etter. Den endelige tittelen ble Jord og jern. Jord og jern ble utgitt i oktober 1933. Diktsamlingen fikk overveiende positiv mottakelse av anmelderne, ikke bare i Norge, men også i Sverige og Danmark. Enkelte tok i bruk kraftuttrykk som «oppsiktsvekkende», og han ble etterhvert omtalt som «en ny stemme for en ny tid». Bildebruken ble bemerket, likeså de futuristiske trekkene, fascinasjonen ved maskinene. I intervjuer i forbindelse med utgivelsen fortalte Rolf Jacobsen om sine forbilder, og nevnte Den eldre Edda, Harry Martinson og Johannes V. Jensen. Anmelderne så todelingen mellom naturbilder og samtidsteknikken, men moderniteten i diktene ble understreket. Også av forlaget, som ga boken et slående utstyr, et smalt format i aluminiumkartong. Bokomslaget fikk prisen årets vakreste bok.
Med hjelp av et legat han hadde fått ved utgivelsen og forskudd fra forlaget, reiste Rolf Jacobsen i 1934 i flere måneder i Finland, og til Berlin. Han hadde mer kontakt med Mot Dag-kretsen, og i en kort periode i 1934–35 var han også medlem. Ved årsskiftet flyttet han tilbake til Flisa.
Journalist og arbeiderpartimann
Den neste diktsamlingen, Vrimmel, kom ut i november 1935. Anmeldelsene var velvillige, men ikke overstrømmende.
Rolf Jacobsen var samme år blitt medlem av Flisa Arbeiderungdomslag, og i 1936 ble han formann. Han organiserte ungdomslagets Tramgjeng, et politisk amatørteater. I november 1936 ble han formann i Solør-Odal distriktslag av AUF. Han la ned et arbeide som ble lagt merke til i Arbeiderpartiet. I 1937 ble han formann i Aasnes Arbeiderparti, han ble valgt inn i Åsnes herredsstyre og gruppefører for Ap. Han fikk plass i formannskapet, ble formann i sosialstyret, formann i bibliotekstyret, formann i kinostyret og trygdesjef.
«Jeg sluttet å dikte i 1935, for jeg ville lære mer om livet, og det fikk jeg i høy grad,» sa Jacobsen i 1990 i intervju med Guri Hjeltnes. Han fortalte om sine år på venstresiden, da han arrangerte kulturkvelder i AUF med Berthold Brecht som forbilde. I november 1937 ble Rolf Jacobsen ansatt som ansvarlig for Kongsvinger Arbeiderblad sitt Flisa-kontor. Kontorets to små rom kom til å tjene som både aviskontor, partikontor og Jacobsens private leilighet. Han vant snart anerkjennelse også for avisarbeidet. I desember 1938 ga avisens redaktør Aksel Zachariassen offentlig uttrykk for at det alene var Jacobsens fortjeneste «at Kongsvinger Arbeiderblad også i de øvre Solørbygder er blitt den best utbredte og toneangivende avis», og beskrev ham som «ikke bare en flink skribent, men en interessert og påpasselig journalist».
Medlemskap i Nasjonal Samling
Våren 1940 trakk Rolf Jacobsen seg som formann i Åsnes Arbeiderparti på grunn av det han oppfattet som unnfallende holdning fra Johan Nygaardsvolds regjering i kjølvannet av Altmark-saken. Etter den tyske invasjonen søkte han 16. oktober 1940 medlemskap i Nasjonal Samling. Medlemskapet ble imidlertid ikke offentlig kjent.
Om årsakene til innmeldelsen i NS skrev han senere at han følte at han hadde «valget mellom to forræderier», og at han ikke ville meldt seg inn i NS hvis regjering og konge var blitt i Norge. Han anså at både Quisling og regjeringen Nygaardsvold hadde overtrådt grunnloven, og England hadde han alltid sett på som «arbeiderklassens farligste motstander». Han anså en tysk seier i Vest-Europa som sannsynlig, og mente at Nasjonal Samling «ga en vesentlig mulighet for et samarbeid med okkupasjonsmakten for å redde det som reddes kunne».
Selv ga han senere uttrykk for at han ikke hadde meldt seg inn, og ikke skjønte hvem som hadde gjort det. I samtale med NRKs Olav Vesaas i 1992 hevdet Jacobsen at det trolig var NS-fylkesføreren i Hedmark som etter 1941 ordnet medlemskap, men dette stemmer ikke med historiske funn. «Jeg har ofte lurt på det, hvor i hule kommer det medlemskapet mitt fra?»
Den 21. desember 1940 ble Rolf Jacobsen gift med Petra Tendø som han hadde truffet omkring to år tidligere. Petra Tendø var datter av skreddermester Carl Tendø og hans kone Emma, født Køien. Familien Tendø hadde et småbruk ved Skalbukilen på Åsnes Finnskog. Da Petra og Rolf møttes, arbeidet hun som hushjelp hos postmesteren på Flisa. I motsetning til Rolfs foreldres ekteskap, ble hans samliv med Petra langt og lykkelig. «Vi fant ut at vi sikkert var det lykkeligste ekteparet på hele Hamar, og det sa vi til hverandre, rett som det var» skal Rolf Jacobsen ha sagt etter hennes død.
Redaktør i Glåmdalen
Rolf og Petra Jacobsen flyttet til Kongsvinger. Den 13. januar tiltrådte han som ansvarlig redaktør. Hans uttalte forsett var å berge avisen gjennom krigsårene. Vurdert mot dette målet gjorde han en god jobb, avisens opplag økte, og den ble en populær lokalavis. Samtidig fikk den, slik NS pressesjef hadde diktert, en mer tyskvennlig innretning. I mai 1941 sa Zachariassen opp sin stilling i protest. Han ble arrestert 22. juni 1941, under razziaene som fulgte den tyske invasjonen av Sovjetunionen. Etter en tid ble han sendt til Sachsenhausen.
Et lyspunkt i denne tiden må ha vært da redaktør Jacobsen høsten 1941 ble oppsøkt av en ung tømmerhogger, Hans Børli, som gjerne ville vise fram noen dikt han hadde skrevet. Rolf Jacobsen tok inn flere dikt i avisen og oppmuntret Børli. På tidlighøsten 1942 fikk Rolf Jacobsen sin første sønn. I august samme år ble han propagandaleder i Kongsvinger lag av NS, angivelig for å forhindre at en annen i stillingen skulle kunne diktere avisens innhold.
Jacobsen skrev rasistiske og antisemittiske lederartikler. I 1944 skrev han at krigen føres mot verdenskapitalismen og jødene som «ser sin stilling truet av et samlet Europa». Jacobsen hadde i 1934 vært i Berlin og der sett Adolf Hitler, Goebbels og parader med SS og SA på Unter den Linden. Jacobsen ble ved landssvikoppgjøret etter krigen dømt til tre års fengsel og ti års tap av rettigheter.
Anton Jacobsens virksomhet og død
Rolf Jacobsens bror Anton hadde startet studier ved NTH i Trondheim, men måtte avbryte dem etter en tid. I de første krigsårene var han medeier av et entreprenørfirma som bygget brakker for tyskerne på Værnes. Samtidig var han tilknyttet Skylark B, en spionsender for britiske SIS. Gruppen ble rullet opp høsten 1941, og 13. september dette året ble Anton arrestert.
Situasjonen ble en sterk påkjenning for familien, først og fremst uttrykt i Julius Jacobsens notater. Rolf fikk besøke broren én gang, i fengselet på Akershus. Dette skjedde i mars 1943. I slutten av juli samme år ble Anton sendt til konsentrasjonsleiren Natzweiler som Nacht und Nebel-fange. 15. januar 1945 døde han av dysenteri i Durchgangslager (= transittleir) Gröditz-Riesa nær Dresden.
De siste krigsårene. Landssvikoppgjøret
Fra august 1943 begynte Rolf Jacobsen å signere lederartiklene i Glåmdalen, som avisen nå het. Han gikk nå svært langt i å promotere nazistiske synspunkter. Lite av dette var stoff han hadde fått tilsendt fra okkupasjonsmakten eller NS, det meste kom fra Jacobsen selv.
I januar 1945 fikk Rolf og Petra Jacobsen sin andre sønn. Natt til 8. mai var Rolf Jacobsen for siste gang med på å redigere avisen. Dagen etter ble han arrestert.
Under landssviksaken i august 1946 fikk han gode skussmål fra sine medarbeidere i avisen, men til hans skuffelse stod ingen frem og vitnet, utenom redaktør Zachariassen som alene ikke var nok. Selv hevdet Jacobsen at han fikk ekstra hard straff fordi han hadde vært «flåsete mot dommeren», og dommen vektla også at han var «en moden mann som har den beste utdannelse landet kan skaffe ham, og antas å ha meget god forstand.» Også 11 lederartikler fra hans hånd vakte misnøye. I intervju med Poesi Magasin i 1984 anførte Jacobsen at han hadde vært klar over at han heller skulle ha gitt opp avisen og rømt til Sverige. Men den gang hadde han fryktet represalier mot sin bror som satt i tysk fangenskap.
Jacobsen ble berømmet for sin innsats for avisen. Da og senere var det vanskelig for mange å forstå hans tilknytning til NS og nazismen, den ble omtalt som «en ulykke», «noe han rotet seg borti».
Tiltalens punkt A gjaldt medlemskap i NS og vervet som propagandaleder. Retten tok her utgangspunkt i Jacobsens månedsrapporter som propagandaleder, som de mente «hadde et innhold som ikke er bra for tiltaltes sak». Tyve lederartikler var tatt med i tiltalens punkt B. Jacobsens hovedforsvar bygget på at alle hans handlinger var grunnet i et ønske om å berge Glåmdalen som en sosialt betont avis. Angående lederartiklene hevdet han at dette var stoff han var beordret til å ta inn av tyskerne eller NS. I dommen ble det i formildende retning anført at Jacobsen «har hørt til den moderate fløy innen NS, og han har ikke vært ondsinnet». Retten vil heller ikke helt se bort fra at «han ut fra forvirrede begreper bl.a. hadde til hensikt å redde... avisen». Dommen lød likevel på 3 år og 6 måneders straffearbeid, og ti års rettighetstap.
Under soningen satt Rolf Jacobsen på Kongsvinger festning, og Petra måtte arbeide atten timer dagen som syerske for å få endene til å møtes. Sønnen Trond måtte bo rundt om hos slektninger.
Bokhandlerassistent og pendler
De første årene etterpå var det vanskelig for Rolf Jacobsen å skaffe seg arbeide, unntatt noen korte perioder med tømmerhogst og skogplanting. Mens Rolf satt fengslet hadde Petra åpnet systue for å forsørge familien, nå måtte hun også forsørge ham. I januar 1949 fikk han endelig fast arbeide som bokhandlermedhjelper i M. Gravdahls Bokhandel på Hamar. Bolignøden etter krigen gjorde det foreløpig umulig å skaffe husrom for familien. Rolf Jacobsen bodde i tre år på hybel på Hamar. Han pendlet hjem til Kongsvinger annenhver helg.
Under soningen begynte Jacobsen å engasjere seg i trosspørsmål. Han kom i tanker om at de store politiske ideologiene bare var skyggebilder av den kristne kirke. Dagbøkene forteller at han leste nesten daglig i Bibelen, men samtidig syntes han Den norske kirke virket så fattigslig. I 1951 konverterte han til katolisismen. «Jeg hadde ikke noe sted å stå», sa han i 1992. «Jeg snakket med presten der (i St. Torfinns kirke i Hamar), og han snakket med meg, og så ble jeg værende der». Den 2. mars 1951 ble han tatt opp i den katolske kirke i St. Torfinns menighet.
I 1952 fant familien Jacobsen endelig et hus hvor de kunne flytte sammen igjen, i Nes i Ringsaker. Men i forhold til Rolfs arbeidsplass ble de boende på feil side av Mjøsa, han pendlet nå fram og tilbake med båt hver dag. Om vinteren tok han gjerne sparken over mjøsisen, for å komme seg til Hamar.
Ny anerkjennelse
Etter at han ble ekskludert fra Forfatterforeningen i 1945, ble han igjen tatt opp som medlem i 1953.
I november 1954 kom Hemmelig liv. Rolf Jacobsen skulle selv komme til å kalle denne diktsamlingen sitt andre gjennombrudd. Denne gangen jublet kritikerne. Flere av diktene ble raskt gjengangere i diktantologier. «Landskap med gravemaskiner» er blitt omtalt som det første «grønne» arbeidet i norsk lyrikk. Nå fikk Jacobsen også offentlig anerkjennelse i form av statens treårige arbeidsstipend.
Sommeren i gresset fulgte i 1956. I 1958 ble han tildelt Gyldendals jubileumsstipend på 10 000 kroner.