cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kløverspinner
Utseende
En middelsstor (vingespenn 37 – 61 mm, hunnen større enn hannen), rødbrun spinner. Hannens antenner er kraftige, fjærformede om over havparten så lange som forvingene, hunnens er nekle og bare omtrent 1/3 så lange som forvingene. Vingene er ensfarget rødbrune bortsett fra at forvingene har en liten, hvit flekk i midetn av vingen og et tofarget, lyst og brunt tverrbånd litt utenfor denne. Larven har et rødlige hode, den mørke kroppen er tett kledt med fine, ullaktige hår som er brunrøde på ryggen og bleke på sidene, dessuten en del lengre, hvite hår.
Levevis
Larvene lever først og fremst på planter i erteblomstfamilien (Fabaceae), for eksempel kløver, vikker og blålusern, men de kan også spise lyng og forskjellige slags gress. De lever enkeltvis. Arten finnes først og fremst i tørre, sandete områder og på heder. De voksne spinnerne kan mest påtreffes i august, da de flyr i kveldingen. Hannene flyr rundt i stor fart på jakt etter hunnene, som for det meste sitter stille og sender ut feromoner. De kommer gjerne til lys. Så snart hunnen har paret seg, flyr hun ut for å legge 150 – 250 egg, som enten slippes fra luften eller slippes ned når hun sitter i vegetasjonen.
Utbredelse
Kløverspinneren lever i Nord-Afrika, det meste av Europa og videre østover til Jakutia i Sibir. I Norge forekommer den bare langs kysten vestover til Rogaland. Bestandene er lokale, men arten kan være tallrik der den finnes.
MKM
MKM er en forkortelse som blant annet kan vise til:
Mads Gilbert
Mads Fredrik Gilbert (født 1947) er en norsk lege, nødhjelpsarbeider og politiker (Rødt). Han er spesialist i anestesiologi og klinikkoverlege ved Akuttmedisinsk klinikk ved Universitetssykehuset Nord-Norge (UNN). Han har vært professor II i akuttmedisin ved Universitetet i Tromsø siden 1995.
Gilbert har i lang tid vært engasjert i solidaritetsarbeid i Palestina, og har en rekke ganger vært i legetjeneste i området.
I 2013 ble han tildelt St. Olavs Orden.
Utdanning og arbeid
Han har drevet med forskning og undervisning i akuttmedisinsk organisering og behandling utenfor sykehus (blant annet ambulansetjeneste), og med psykososialt støttearbeid ved traumatiske kriser og tap.
Internasjonalt medisinsk arbeid
Gilbert har et langt internasjonalt virke som kombinerer medisinfag og politisk engasjement. Han har vært aktiv i solidaritetsarbeidet med palestinerne siden 1970-tallet og har tallrike perioder bak seg som lege i Palestina og Libanon. Han har vært en sentral medspiller i et arbeid som har gjort at Tromsø hevder å være den by i verden som har sendt flest helsearbeidere til Palestina. For dette arbeidet har han mottatt flere æresbevisninger, blant annet The Power of Humanitarity Award 2000 fra det palestinske Røde halvmåne.
Siden han dro ut i tjeneste som solidaritetslege, første gang i 1981 – den gang til Beirut – har Gilbert rykket ut for å hjelpe krigsskadde i blant annet Angola, Kurdistan, Afghanistan, Burma, Kambodsja og Gaza.
Gilbert har jobbet mye med å utdanne lokale helsearbeidere i krigsområder. Særlig har det vært viktig med opplæring i akutthjelp for mineskadde, noe han (sammen med blant annet kollegaen Hans Husum) har drevet med i Afghanistan, Burma, Kambodsja, Kurdistan, Angola og Nepal. De har skrevet læreboka «Save Lives, Save Limbs. Life Support for Victims of Mines, Wars and Accidents», som er oversatt til fem språk. Mineskadearbeidet organiseres gjennom Tromsø mineskadesenter (under UNN) og Trauma Care Foundation. Han reiser på vegne av hjelpeorganisasjonen NORWAC.
I 1999 ble Gilbert og Hans Husum tildelt Lærdals ærespris innen akuttmedisin. Prisen deles ut av Universitetet i Oslo.
Gaza januar 2009
Nyttårsaften 2008 reiste Gilbert til Gaza sammen med sin kollega Erik Fosse for å bistå på sykehusene i det krigsrammede området etter Israels angrep på og invasjon av Gaza. Begge to fikk betydelig internasjonal medieomtale fordi utenlandske journalister og solidaritetsarbeidere i lang tid var blitt nektet adgang til Gazastripen. De norske legene var dermed blant de eneste ikke-arabiske som kunne rapportere ut, og de ble mye brukt som kilder av norske og internasjonale medier.
De fikk også publisert en artikkel i legetidsskriftet The Lancet, «Inside Gaza's Al-Shifa hospital». Artikkelen, der de beskrev situasjonen ved Shifa-sykehuset og karakteriserte situasjonen som et blodbad, og andre uttalelser til mediene førte til påstander fra det israelske utenriksdepartementet om at de ønsket å sverte Israel. Gilbert tok dagen etter til motmæle mot Israels beskyldninger.
Gilbert og legekollegaen Erik Fosse ble intervjuet av TV-kanaler som BBC, CNN, ABC og Al Jazeera. Høsten 2009 ga de ut boka Øyne i Gaza og i 2014 Natt i Gaza. 20. januar kom det kritikk mot Gilbert i den israelske avisen Jerusalem Post, der lobbyisten Tomas Sandell hevdet at Gilbert var mer opptatt av å være nyhetsbyrå enn å spare liv. Synne Holand i Norwac, som koordinerte den norske legeinnsatsen i Gaza fra Al-Arish i Egypt, mente kritikken var politisk propaganda.
Det kom også påstander om at Gilbert og en annen ansatt hadde iscenesatt en hjertekompresjon i et forsøk på å redde livet til en hardt skadet gutt på sykehuset i Gaza. Anklager om at videoen var iscenesatt kom blant annet på diverse blogger på internett. Også Jan Simonsen, som ved siste stortingsvalg var kandidat for Demokratene, tok del i kritikken og skrev blant annet at «vi ser Mads Gilbert i noe som skal forestille en intensivavdeling» og «gutten ser ikke skadet ut». CNN ba imidlertid to uavhengige akuttmedisinere vurdere det som foregikk på videoen, og de konkluderte med at behandlingen som ble gitt var helt etter boken.
Erlend Larsen
Erlend Larsen (født 13. oktober 1965 i Stokke i Vestfold) er en politiker som representerer Høyre. Han er stortingsrepresentant for Vestfold fra 2017.
Mads Gilbert
Gaza januar 2009
Gilbert hevdet like etter sin hjemkomst at han og Fosse ødela Israels PR-plan. De var blant ytterst få som rapporterte til vestlige medier inne fra Gaza. Israel nektet alle journalister innreise til Gaza helt fra krigen startet.
Erlend Larsen
Han har også vært lokalpolitiker for Høyre og var ordfører i Stokke kommune fra 2011 til 2016 da Stokke ble slått sammen med Andebu og Sandefjord.
Filippinene under VM i friidrett innendørs 2018
Filippinene deltok med én utøver under VM i friidrett innendørs 2018 fra 1. til 4. mars 2018 i Birmingham i Storbritannia.
Erlend Larsen
Larsen er utdannet kaptein fra infanteriet og har blant annet vært områdesjef i Heimevernet i ni år. Han tjenestegjorde i Libanon i Norbatt XXXII og XXXIII fra 1993 til 1994. Larsen er utdannet flyger og begynte som flyger i Widerøe i 1994 og fløy blant annet Embraer-120 og Dash 8 Q400 til han ble valgt som ordfører i 2011.
Mads Gilbert
Gaza januar 2009
Gilbert og Fosse har fulgt opp sitt informasjonsarbeid med omfattende foredragsvirksomhet i 2009 og 2010, nasjonalt og internasjonalt. I februar 2009 ble de tildelt Fritt Ords honnør.
Erlend Larsen
Han er også forfatter og har gitt ut ni bøker (2018) på E-forlag.
Mads Gilbert
Politiker, aktivist og samfunnsdebattant
Gilbert er medlem av Rødt, tidligere Rød Valgallianse, og han har blant annet representert partiet i Troms fylkesting i tre perioder (1979–87 og 1995–99). Ved stortingsvalget i 2009 stod han på sisteplass på Rødts Troms-liste.
I 2001 var han en sentral person i motstanden mot sykehusreformen, da sykehusene ble overført fra fylkene til staten. Han var senere med å starte aksjonsgruppa «Ja til kysten, nei til OL», som arbeidet for at Tromsø ikke skulle søke om å få arrangere vinter-OL i 2014 eller 2018.
Palestina og Israel
I et intervju med Adresseavisa i 2009 beskrev Gilbert seg som en israelvenn inntil 1967. Dette året meldte han seg til kibbutz-tjeneste under seksdagerskrigen. Krigen ble innledet med at Israel 5. juni 1967 angrep de tilgrensende araberstatene etter en blokade. Hele Sinaihalvøya, Gaza og Vestbredden ble okkupert. Gilbert møtte da på den israelske ambassaden i Oslo og meldte seg som frivillig. Han så den gang på Israel som et tappert, lite land – «omgitt av svartsmuskede arabere». «Vi skulle avløse de på kibbutz som skulle ut og slåss. En venninne av søsteren min, Ebba Wergeland, sentral i Palestinakomiteen, ringte meg og sa at "jeg tror vi to må ha en samtale".» Gilbert forteller videre at da han ble fortalt hva som skjedde i Palestina, skjønte han at han ikke hadde forstått noen ting. Han skrev deretter et brev til ambassaden om at han ikke ønsket å delta på kibbutz. Et år etterpå fikk han et brev fra ambassaden, der det stod at det var plantet et tre i Israel med hans navn på, inngravert i metallplate. «Det var som takk for at jeg hadde meldt meg som frivillig.»
Han ble etter dette aktiv i Palestinakomiteen og i arbeidet med å sende grupper av helsearbeidere til palestinske områder. Han var med på å opprette hjelpeorganisasjonen Norwegian Aid Committee, Norwac, etter Israels invasjon av Libanon i 1982. Han har vært en sterk kritiker av Israels politikk overfor palestinerne, og han har hevdet at Israel og USA har brutt folkeretten på Gazastripen og i Libanon. Denne kritikken ble forsterket etter hendelsene i Gaza i januar 2009, og ved markeringene rundt ettårsdagen for invasjonen kritiserte han verdenssamfunnet og Norge for å ikke gjøre nok for å få brutt Israels blokade av Gaza.
Angrepet på World Trade Center
Gilbert vakte en viss oppsikt i Norge da han tre uker etter angrepet på World Trade Center i USA i september 2001 uttalte: «Hvis USAs regjering har en legitim rett til å bombe og drepe sivile i Irak, har også de undertrykte en moralsk rett til å angripe USA med de våpen de måtte skape. Døde sivile er det samme enten det er amerikanere, palestinere eller irakere.» På direkte spørsmål om han støttet terrorangrep på USA, svarte Gilbert: «Terror er et dårlig våpen, men svaret er ja, innenfor den konteksten jeg har nevnt.»
I forbindelse med Gaza-krigen i januar 2009 ble uttalelsen hentet fram igjen, blant annet av israelske NGO Monitor og ulike massemedier. Gilbert sa da at 2001-uttalelsen var «uklok og uoverveid», og utdypet: «Men det som er viktig, er at vi må gå bak, og forstå hva som gjør at våpnene blir brukt slik de blir brukt. Vi må forstå hva økende forskjeller mellom fattig og rik fører til. Hva økt brutalisering og undertrykking fører til. Jeg prøvde å være analytisk, men uttalelsen ble uklok. Jeg er helt imot terror mot sivile».
Tampa-saken
I september 2001 avlyste Gilbert et foredrag på en legekongress i Australia. Han skulle etter planen snakke om helsetjenester i utkantstrøk og blant minoritetsbefolkninger, men valgte sammen med sin kollega Lars Bjertnæs å avlyse deltagelsen som en protest mot australske myndigheters håndtering av «Tampa-saken».
Bakgrunn
Gilbert vokste opp på Majorstua og Lambertseter i Oslo. Han gikk på Oslo katedralskole på midten av 1960-årene.
Han fortalte i et intervju i 2009 at han vokste opp i et svært politisk hjem der det var mange diskusjoner..
Gilbert studerte først ved Norges veterinærhøgskole i Oslo. Etter et drøyt år der, ble hans lillebror skadd i en trafikkulykke og kom på Ullevål sykehus. Gilbert forteller at møtet med sykehuset fikk ham til å bestemme seg for å endre yrkesvalg. Han fikk jobb som tilkallingshjelp på Ullevål sykehus, mens han tjente opp nok poeng til å komme inn på medisinstudiet.
Det var Vietnamkrigen som framfor noe vekket Gilbert politisk. Han ble engasjert i Solidaritetskomiteen for Vietnam, SUF(m-l) og senere AKP(m-l). Partiet iverksatte på andre halvdel av 1970-årene en kampanje for at medlemmer som var studenter og akademikere, skulle gå over i arbeiderklasseyrker (proletarisering). Gilbert, som hadde begynt ved Regionsykehuset i Tromsø, søkte jobb i brannvesenet i Tromsø, men søknaden ble avvist til tross for at han var innstilt som nummer én av både brannsjef og fagforening. Det ble hevdet at han var overkvalifisert, men selv har han kalt det et politisk yrkesforbud. Det ble i stedet et år som jernbinder før Gilbert gikk tilbake til sykehuset. Mads Gilbert har en sentral plass i Ole Paus' skillingsvise «Folk og røvere i Tromsø by», utgitt på platen Nye Paus-posten i 1977.
Gilbert meldte seg ut av AKP etter noen år, da han syntes partiet brøt grunnleggende demokratiske prinsipper. Han fortsatte imidlertid arbeidet i RV.
Han har omtalt seg selv som «en troende agnostiker».
Utmerkelser
Kongen utnevnte i 2013 Gilbert til kommandør av St. Olavs Orden for hans brede innsats innen akuttmedisin. I 2014 kåret VGs lesere ham til Årets navn.
Nehalennia
Nehalennia var en gudinne som ble tilbedt i romertiden, i og rundt elven Scheldes delta og i området langs Rhinen. Hun var både en gudinne som beskyttet sjøfarere (fiskere og sjømenn) og en fruktbarhetsgudinne i keltisk-germansk mytologi. Ved Domburg i Nederland og ved Köln i Tyskland er det funnet stenaltere, votivstener og rester etter templer bygget til ære for henne. Steinalterne og votivstenene som ble funnet i Nederland, kan sees i museer i Middelburg og Leiden. Stenene ble antagelig ofret av sjøfarende handelsmenn for å sikre (eller takke for) en trygg sjøreise.
14. april 1970 fikk fiskeren K.J. Bout deler av et Nehalennia-alter i garnet da han fisket ved Colijnsplaat. Senere fant han rundt 200 votivstener og rester av et romersk byggverk. Det er ikke første gang slike funn er gjort i Nederland, allerede i 1647 ble rester etter et Nehalennia-tempel funnet ved Domburg.
Det meste man vet om henne, har man lært av funnene som er gjort etter 1970. Det antas tilbedelsen av Nehalennia var på sitt høyeste i det 2. og 3. århundre f.Kr. Den gangen var det minst to, kanskje tre templer til ære for henne i området som i dag er provinsen Zeeland, sørvest i Nederland. Området spilte en viktig rolle i romernes handelstrafikk mellom England og landområdene langs elven Rhinen.
Nehalennia ble vanligvis avbildet sittende, med en kurv full av epler (symbol for fruktbarhet) og en (hund) (symbol for trofasthet).
I dagligtalen ble hun antagelig kalt Neeltje Jans. I august 2005 ble et replika av et Nehalennia-tempelet åpnet ved Colijnsplaat på Noord-Beveland, like ved stedet der den tapte byen Ganuenta lå. Videre er en arbeidsøy som ble anlagt i forbindelse med byggingen av Oosterscheldekering (en del av Deltaprosjektet) oppkalt etter henne.
TV-året 1981
TV-året 1981 er en oversikt over hendelser, program og avdøde TV-personligheter i 1981.
Lotte Meldgaard Pedersen
Lotte Meldgaard Pedersen (født 13. oktober 1972) er en dansk seiler som spesialiserer seg i matchracing. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 10.
Torrance
Torrance er en by som i den sørvestre delen av Los Angeles County i California, USA. Storparten av Torrance ligger på Los Angeles-sletta like nord for den kuperte Palos Verdes-halvøya. Byen har en kort kyststrekning mot Stillehavet sør for Redondo Beach.
Befolkning
Ved folketellingen i 2000 hadde byen en befolkning på 137 946 personer, og i 2005 ble befolkningen anslått til 142 384 personer. Torrance er den sjette største byen i Los Angeles County og den 34. største i staten California.
Havedderkopper
Havedderkopper (Pantopoda eller Pycnogonida) er marine, bunnlevende leddyr. De forekommer fra fjæresonen og ned til 7000 meters dyp. I størrelse varierer de fra 1–2 mm til 70 cm beinspenn, de største lever generelt dypest. Det er mer enn 1,300 arter av havedderkopper, og det er usikkert hvordan de skal grupperes i forhold til andre leddyr. Enkelte grupper er utdødde. Navnet kommer av at kroppen er unnselig liten og dyret utgjøres nesten bare av bein (gresk Panto-poda = «alt er bein»). En norsk art ble beskrevet av den norske pastor Strøm i 1762 under navnet «sjø-spindel». Den formelle auktor er likevel Pierre André Latreille (1810).
Torrance
Befolkning
Befolkningen bestod i 2000 av 59,16% hvite, 28,61% asiater, 4,72% av to eller flere raser, 4,57% av annen rase, 2,19% afroamerikanere og 0,41% amerikanske innfødte (indianere). 12,79% av befolkningen var latinamerikanere.
Havedderkopper
Anatomi og levevis
Gruppen kjennetegnes av at artene har to par enkle øyne, det er mulig at fasettøyne kan ha gått tapt i evolusjonens løp. Havedderkopper har minst fire par av segmenterte (leddelte) bein, mens kroppen også er leddelt og svært liten. Havedderkoppenes bein er sterkt forlenget, mens bakkroppen er redusert til et lite, usegmentert vedheng til forkroppen. Også de indre organene er forflyttet inn i beina, og på grunn av det unnselige volumet trengs det ikke noe respirasjonssystem - gassutvekslingen skjer direkte ved diffusjon. Gassutvekslingen skjer på en særegen måte som atskiller havedderkoppene fra andre kjente gruppers respirasjonssystem.
Torrance
Befolkning
På grunn av det store nærværet av japanske kommersielle og industrielle interesser i byen har Torrance en av de største konsentrasjonene av japanere i USA. Torrance er i Los Angeles-området allment kjent for sin store asiatiske befolkning.
Havedderkopper
Anatomi og levevis
Det første, sammenvokste hode-brystleddet (cephalon, thorax) er alltid sammenvokst i ett stykke (cephalothorax) som hos edderkopper, og dette hode-brystleddet bærer en lang snabel (proboscis). Snabel har sugesvelg og tre små tenner, og brukes til å spise av bløtdyr som hydroider, sjøanemoner, alger, mosdyr og polypper. På det første kroppsleddet er også munndelene samt det første beinpar plassert, og det samme leddet kan også ha tynne palper under, eller saksebein på oversiden som peker fremover parallelt med proboscis-snabelen. Selve kroppen er i det hele tatt sterkt forenklet og redusert. Arter som mangler palper og gripetenger har gjerne en mer velutviklet snabel.
Artene er som hovedregel særkjønnede med separate hann- og hunndyr. Det er hannen som bærer eggene mellom første beinpar, inntil de klekkes. Larvene fødes sterkt uferdige, anatomisk sett, og de lever enten fritt eller knytter seg til en vertsorganisme. Noen havedderkopper lever som parasitter i andre skalldyr, men de fleste av artene er frittlevende. De største artene lever i de største dypene, og særlig store arter finnes i havområdene rundt Antarktis.
Utbredelse
Havedderkopper lever i alle verdenshav, men er særlig tallrike i Arktis, Antarktis, Middelhavet og Karibia. De kroppslig sett største artene lever på dypere vann i kalde havstrøk, inklusive farvannene rundt Antarktis. De lever på havbunnen ned til om lag 7000 meters dyp. Funn av fossile, 160 millioner år gamle utdødde grupper fra Frankrike viste arter som har levd på ca. 200 meters dyp. Andre fossile arter har levd for mer enn 400 millioner år siden.
Det er anslagsvis 40 arter av havedderkopper langs kysten av Norge, med meget bred utbredelse.
Det lever minst 13 arter av slekten Nymphon langs kysten vår, mange funnet av Havforskningsinstituttet på om lag 1000 meters dyp. Hos de kroppslig sett relativt store Nymphon-artene går saksebena - som er plassert på ryggsiden - lengre framover enn snabelen. Artsbestemmelse krever dybdekunnskap og forstørrelsesutstyr. I norske farvann er det gjort observasjoner av N. elegans, N. gracile, N. grossipes, N. hitripes, N. hirtum, N. leptocheles, N. longimanum, N. longitarse, og den tallrike N. macronyx. Disse er observert langs hele kysten fra Oslofjorden til Finnmark.
Arter av slekten Pycnogonum (sjøroselus), beskrevet første gang av Brünnich i 1764, er også vanlige langs Norskekysten på om lag 100 meters dyp. Arten Pycnogonum littorale er den norske arten av sjøroselus som ble omtalt av pastor H. Strøm i 1762. Den er observert langs praktisk tale hele kysten av Nord- og Vest-Norge med Nordsjøen, men ikke i Skagerak eller Oslofjorden. Det er også gjort noen observasjoner av arten P. crassirostrum.
Arten Endeis spinosa er videre funnet på 100 meters dyp både i Rogaland og Vestfold, foruten utenlandske funn bl.a utenfor Devonshire i England.
Taksonomisk inndeling
Flere av de konvensjonelle delgruppene er kunstige (disse er kjennetegnet ved anførselstegn i boksen øverst til høyre i denne artikkelen).
Oversikten nedenfor oppgir enkelte av de anslagsvis 100 slektene, og følger den nyeste taksonomiske grupperingen i World Register of Marine Species:
Anna Rogstad
Anna Georgine Rogstad (født 26. juli 1854 i Fluberg i Oppland, død 8. november 1938 i Oslo) var en norsk lærerinne, kvinnesaksforkjemper og politiker, som var den første kvinnen som møtte som representant i Stortinget.
Fra 1880-årene var hun en sentral skikkelse i kvinnesaksbevegelsen og spesielt i kampen for kvinners stemmerett. Hun var i 1884 medstifter av Norsk Kvinnesaksforening (NKF) der hun var medlem av hovedstyret 1886–1888. Hun var også engasjert i NKFs avlegger Kvindestemmeretsforeningen, der hun var nestleder 1885–1897 og 1902–1913.
Ved det første valget der kvinner var valgbare og hadde stemmerett i 1901 ble Rogstad vararepresentant i Kristiania bystyre, valgt på en egen liste for Kvindestemmeretsforeningen. Ved Stortingsvalget 1909 ble hun valgt som vararepresentant for valgkretsen Gamle Aker på en fellesliste for Frisinnede Venstre og Høyre, og ble den første kvinnen valgt til et stortingsverv. Hun møtte første gang på Stortinget, som første kvinne, 17. mars 1911. Hun møtte senere fast fra 20. februar 1912 til 30. januar 1913 som vararepresentant for statsminister Jens Bratlie.
Rogstad arbeidet også for utdannelse for jenter og kvinner og for lærerinnenes arbeidsvilkår. Hun stiftet i 1912 Norges Lærerinneforbund, der hun også ble første formann, og styrte Kristiania kommunale fortsettelsesskole for piker (den senere Oslo framhaldsskole) fra 1900 til 1923. Hun skrev mange lærebøker og metodiske veiledninger for skoleverket.
Familie og yrkesliv
Allerede med et par års yrkeserfaring avla hun lærerinneprøve av høyere grad i 1873. Deretter underviste hun ved en offentlig eid betalingsskole for gutter i Trondhjem 1873–1877. I siste halvdel av 1800-tallet var den offentlige skolen i byen delt mellom en betalingsskole og en friskole. I 1877 flyttet Rogstad til Kristiania, hvor hun i hovedsak underviste i gutteklasser i småskolen ved Nordre, Sagene og Grünerløkken skoler frem til 1900. Hun underviste også noen pikeklasser og høyere alderstrinn. Hun forble ugift og bodde sammen med sin ugifte søster, lærerinne Marie Rogstad, på Grünerløkken og senere St. Hanshaugen. Hun pleide også et nært vennskap med Anne Holsen, som også var en enslig lærerinne.
Anna Rogstad deltok aktivt i fagdebatten gjennom innlegg i aviser og tidsskrifter. I 1878 gikk hun inn for egne lærerseminarer for kvinner, senere i 1880-årene for kvinners adgang til stiftsseminarene. Med seminarloven av 1890 ble ønsket oppfylt, men den ett år kortere lærerinneutdannelsen gav ikke adgang til å undervise i byene, hvor man krevde full seminarutdannelse for alle lærere. I tidsskriftet Nylænde rettet hun samtidig skarp kritikk mot skolebestyrer Edvard Hambros forslag om å reversere den tiltagende likestillingen mellom gutter og jenter i skolen. Mens Hambro ønsket spesialiserte undervisningsopplegg for hvert kjønn, der jenter var fritatt fra realfagene, talte Rogstad og Ragna Nielsen for felles undervisningsopplegg. Nielsen ønsket også kjønnsblandede klasser, mens Rogstad gikk inn for å beholde kjønnsdelte klasser. Rogstad var ellers motstander av offentlig finansiert skolemateriell av hensyn til sparsomhet i det offentlige forbruket og forsvarte riksmålssaken og talemålsnormering.
Rogstad meldte seg inn i Christiania Lærerforening i 1883 og deltok aktivt i stiftelsen av landsorganisasjonen Norges Lærerforening i 1892, hvor hun var nestformann 1892–1907. I 1889 lot hun seg velge til formann i Kristiania Lærerinneforening, som hun endret fra en selskapelig forening til en fagorganisasjon, og hun ble sittende i vervet i 32 år. Spenningen mellom kvinnelige og mannlige lærere i Norges Lærerforening var påtagelig fra begynnelsen, og dette kulminerte under landsmøtet i 1911. Tidlig i 1912 konstituerte man Norges Lærerinneforbund med Rogstad som formann, noe hun var frem til 1919. Lærerinnene ble etterhvert gitt representasjon i Kristiania skolestyre, hvor Rogstad satt som deres faglige representant fra 1894 til 1916.
Alene og i samarbeid med andre utgav Rogstad tallrike lærebøker og metodiske veiledninger. Særlig kjent ble hennes biografier for ungdom, utgitt i samling i fire bind 1925–1928, og ABC for skole og hjem, utgitt sammen med Elling Holst i 1893. Hennes veiledning ''De 7 Skoleaar. Praktisk Vejledning for Norsk-Undervisningen'' i tre bind 1895–1897 ble også utgitt i ny utgave.
Politisk arbeid
Med sitt ønske om økonomisk og utdannelsesmessig selvstendighet for kvinner, var det naturlig for Rogstad å delta i etableringen av Norsk Kvinnesaksforening i 1884 og Kvinnestemmerettsforeningen i 1885. Hun var hovedstyremedlem i kvinnesaksforeningen 1886–1888 og nestformann i kvinnestemmerettsforeningen 1885–1897 og 1902–1913.
Etter gjentatte forsøk på å få Stortinget til å vedta forslag om stemmerett for kvinner, lyktes man med å få innført begrenset stemmerett i kommunevalg i 1901. Rogstad og Gina Krog skiltes i synet på hvorvidt Kvinnestemmerettsforeningen kunne godta begrenset stemmerett for kvinner som et kompromiss, hvis alminnelig stemmerett ikke lot seg gjennomføre. Rogstad ville godta det, Krog ville ikke. Gjennom sitt engasjement i Kvinnestemmerettsforeningen var Rogstad sterkt medvirkende til at Stortinget i 1907 vedtok et kompromissforslag om begrenset stemmerett for kvinner ved stortingsvalg. Kvinner fikk alminnelig stemmerett ved kommunevalg i 1910.
Partipolitiker og lokalpolitikk
Da kvinner for første gang hadde stemmerett i 1901, stilte Kvindestemmeretsforeningen en egen liste til Kristiania bystyre, med 12 kvinner og 30 menn som kandidater. Listen fikk inn to representanter, Anne Holsen og Ragna Nielsen, mens Rogstad ble 1. vararepresentant. I 1904 gjorde listen et dårlig valg, og fikk kun inn én representant, som dessuten var mann.
Rogstads partitilhørighet før 1909 er noe uklar, noe som må sees i sammenheng med at partiene fortsatt var lite formaliserte. Mens mange andre i kvinnesaksbevegelsen sympatiserte med Venstre, var Rogstad orientert mot Høyre. I 1904 stod hun oppført på Høyres liste, som også favnet flere partiløse. I 1907 stilte Rogstad som kandidat til bystyret på en fellesliste for Høyre, Den liberale velgerforening og Næringspartiet. Den liberale velgerforening var opprinnelig moderate venstrefolk som hadde gått inn i Samlingspartiet sammen med Høyre før unionsoppløsningen. Næringspartiet var ikke et egentlig politisk parti, men snarere en pressgruppe for næringsdrivende i Høyres nominasjonsprosess. Rogstad representerte Den liberale velgerforening i den felles nominasjonskomiteen. Felleslisten fikk 45 av 84 representanter i bystyret for perioden 1908–1910; Rogstad var blant dem.
Tidlig i 1909 brøt den mer konservative og nasjonalistiske fløyen i Venstre ut og dannet Frisinnede Venstre. Rogstad var blant initiativtagerne til det nye partiet, som ble konstituert under et møte i Bærum den 3. mars samme år. I hovedstaden gikk Den liberale velgerforening inn i Frisinnede Venstre, men beholdt sitt gamle navn lokalt. Felleslister og uklare grenser mellom partiene gjorde at det meste av Frisinnede Venstre hadde gått inn i Høyre i løpet av 1930-årene.
HMS «Prince of Wales» (1939)
HMS «Prince of Wales» var et slagskip av King George V-klassen som hadde en kort karriere i den britiske marinen inntil hun ble senket av japanske fly utenfor Britisk Malaya i desember 1941. Hun var det første slagskip som ble senket i åpent hav ved kun flyangrep, og senkingen markerte begynnelsen på slutten av slagskipenes herredømme på verdenshavene.
«Prince of Wales» var ferdigbygd i mars 1941 og ble sendt ut på sitt første tokt i mai, ennå før hun var fullt operativ. Hun ble sendt i kamp mot det tyske «Bismarck» og ble betydelig skadet i kampen, mye fordi teknikerne fortsatt jobbet med 14 toms kanonene. Dette svekket hennes mulighet til å forsvare seg mot «Bismarcks» og «Prins Eugens» ildgivning. Etter reparasjoner fraktet «Prince of Wales» statsminister Winston Churchill over Atlanterhavet til Newfoundland, til møtet med USAs president Franklin D. Roosevelt i «den atlantiske charterkonferansen». Dette var det første møtet mellom de to engelsktalende lederne i det som skulle bli «den store alliansen» mot Aksemaktene.
Senere seilte «Prince of Wales» til Middelhavet hvor hun var i kamp med italienske fly ved Malta i september. Senere på høsten ble hun sendt til Det fjerne østen for å møte den rask økende japanske trusselen i området. 7. desember 1941, samme dag som Japan angrep Pearl Harbour, landet japanske styrker i Britisk Malaya.
«Prince of Wales», HMS «Repulse» og fire destroyere ble sendt ut for å angripe invasjonsstyrkene, men de fant ingen mål og snudde for å returnere til Singapore. På hjemvegen ble de angrepet av en større styrke av japanske bombe- og torpedofly. Uten beskyttelse av egne fly ble de britiske skipene lette mål og ble senket. Dette var de første større skipene som ble senket av flyangrep ute på åpent hav, ytterligere forsterket av hendelsen ved Pearl Harbour et par dager før.
Anna Rogstad
Stortingsrepresentant
Foran stortingsvalget høsten 1909 kom Frisinnede Venstre og Høyre til enighet om felles kandidater i hovedstadens enkeltmannskretser, herunder at Høyre og Frisinnede Venstre skulle ha henholdsvis representant og vararepresentant i den antatt sikre kretsen Gamle Aker. Kretsen omfattet Gamle Akers menighet, Sagenes menighet og Fagerborg menighet. Det lyktes for Rogstad å bli nominert av sitt parti i denne kretsen, mens sittende stortingsrepresentant Jens Bratlie ble renominert for Høyre. Representanter og vararepresentanter ble valgt separat, om nødvendig med to valgomganger. Bratlie og Rogstad oppnådde kvalifisert flertall i første valgomgang, for Rogstads vedkommende med 6 376 av 12 512 stemmer. Av de ti kvinnene som stilte til valg dette året, var Rogstad den største stemmesankeren og den eneste som ble valgt.
Anna Rogstad møtte som første kvinne på Stortinget den 17. mars 1911. For en stående forsamling og et fullsatt galleri holdt stortingspresident Magnus Halvorsen, som også var formann i de frisinnedes stortingsgruppe, en tale:
Hun møtte i kortere perioder i 1911, og da Jens Bratlie ble statsminister i februar 1912, møtte hun så lenge regjeringen satt, til januar 1913. Hun var en aktiv representant som engasjerte seg i en rekke saker, fra forsvar og utdannelse til kultur og likestillingsspørsmål. Hun var en kjent som en dyktig taler og tok for første gang ordet i behandlingen av hærbudsjettet den 22. mars 1911. Hun talte for at Norge skulle innta en ledende rolle i freds- og voldgiftsarbeid, men understreket at det nasjonale forsvaret måtte bestå, samtidens trusselbilde tatt i betraktning. Rogstad påpekte en svakhet i skatteloven i Odelstingets behandling i juni samme år. Lovteksten tok ikke høyde for at kvinner kunne være forsørger for en arbeidsufør mann, og mannen ville bli lignet for hustruens inntekt. Med støtte fra blant andre Christian Fredrik Michelet, Wollert Konow og Herman Meinich fikk hun overbevist flertallet. Endringen gav hustruen rett til å «begjære seg særskilt lignet for egen formue og inntekt,» etter Meinichs formulering, og ble vedtatt med 44 mot 38 stemmer. I løpet av 1912 hadde Rogstad ordet i 29 forskjellige debatter. Dette året gikk hun også fra Stortingets kirke- og skolekomité til Stortingets næringskomité, der hun fungerte som saksordfører flere ganger.
Foran stortingsvalget i 1912 ble ikke Høyre og Frisinnede Venstre i Kristiania enige om kandidater, og Høyre nominerte derfor kandidater alene. Forholdet partiene imellom var kjølig etter Konow-regjeringens fall, og kommunevalget i 1910 hadde vist at Frisinnede Venstres tallmessige styrke var beskjeden. Frisinnede Venstre ønsket å nominere en representant i en antatt sikker krets og samtidig nominere like mange vararepresentanter som før, noe Høyre ikke ville akseptere. Bratlie ønsket å gi Frisinnede Venstre representanten i Gamle Aker, men fikk ikke tilslutning fra eget parti, som isteden ønsket Otto B. Halvorsen. Uten et samarbeid med Høyre var det ikke realistisk for Frisinnede Venstre å vinne noen enkeltmannskrets med flertallsvalg. Gjennom kumulasjon ble det likevel avgitt 71 stemmer til Frisinnede Venstre i første valgomgang i Gamle Aker, hvorav Rogstad skal ha fått en del.
Æresbevisninger
Anna Rogstad ble utnevnt til æresmedlem av Norsk Kvinnesaksforening i 1914. Hun ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull i 1922.
Da hun døde i 1938, ble hun bisatt fra Det gamle krematorium på Vår Frelsers gravlund i Oslo; «deltagelsen var så stor at mange stod helt utpå trappen». Minnesmerket på graven er donert av norske lærerinner.
Anna Rogstads vei på Tonsenhagen i Oslo er oppkalt etter henne.
Et maleri av Rogstad, utført av Eyolf Soot, ble donert til Stortinget av en gruppe kvinner (blant andre Ragna Nielsen) i 1915. Stortinget utlyste i 2020 en konkurranse om en statue av Rogstad som skal stå på Eidsvolls plass foran Stortinget; hun vil bli den første kvinnen som får en statue foran Stortinget, ved siden av dagens fem menn.
Oluf Brock
Oluf Large Brock (født 1. april 1812 på Valle i Onsøy, død 23. november 1856) var en norsk filosof og forfatter. Han var en av få norske filosofer ved midten av 1800-tallet, men oppnådde ingen innflytelse i samtiden. På grunn av fornærmelser mot Stortinget i skriftet Antisekosis (1850) ble han dømt til fengselsstraff.
Liv
Han var sønn av offiseren Nils Werenskjold Brock (1786–1857) og Elisabeth Large (død 1826). Gjennom slekten Broch var han i slekt med den noe yngre Ole Jacob Broch.
Etter å ha gått ut av skolen i Fredrikshald (dagens Halden) i 1831 studerte han teologi og ble cand. theol. i 1837. Året etter opprettet han en skole på Lillehammer, som snart ble nedlagt. Deretter begynte han å studere arkitektur og filosofi, særlig den danske filosofen F. C. Sibberns skrifter. Han oppholdt seg en tid i København, hvor han ble personlig kjent med Sibbern, og besøkte Schelling og Neander i Berlin.
Brock forsøkte å leve i Norge som filosof, men det han skrev ble for det meste fordømt eller oversett. Mye måtte han utgi i bokform på egen kostnad, siden avisene ikke ville ta inn avhandlingene hans. På grunn av sin krasse ordbruk la han seg ut med mange av sine samtidige. Han hadde heller ikke noe håp om ansettelse som prest: «Jeg kan ingen Ansættelse haabe, som vilde levne mig det tilbørlige Otium for mine Studier.»
Fra 1850 bodde Brock i Christiania som lærer ved en katolsk barneskole. Kort før sin død gikk han over til katolisismen.
Etter hans død skrev Paul Botten-Hansen en biografi over ham i Illustreret Nyhedsblad, som A. O. Vinje kritiserte for å være «altfor spottande etter nydøydd Mann». Filosofen Marcus Jacob Monrad skrev også en nekrolog, hvor han blant annet skrev at «det under andre Omstændigheder kunde blevet noget ganske andet Skjønt og Ærefuldt af en saa grundærlig Sjæl med saa ualmindelige Anlæg».
Verk
Ved sin død etterlot han seg et uutgitt manuskript om Psykologien.
I sin filosofihistorie kaller Anathon Aall Brock «det mest talende vidnemaal om usseldommen i filosofien» i Norge ved midten av 1850-tallet. Han finner likheter i leve- og skrivemåte mellom Brock og hans samtidige Søren Kierkegaard, men Brock fikk ingen tilhengere og ble «en profet ingen vil lye på». Etter Aalls mening er Antisekosis ikke noe stort tankearbeid, men fortjener en plass i norsk filosofihistorie som et oppgjør med demokratiet på filosofisk grunn.
Allerede Monrad hadde i sin nekrolog sammenlignet Brock med Kierkegaard. Harald Beyer mener dette viser at Monrad ikke hadde forstått Kierkegaard. Etter Beyers mening kan det ikke påvises noen sammenheng mellom Kierkegaard og Brock.
Asbjørn Veland mener at «Brocks store og kompromisslause ærlegdom vart vel hans styrke og hald i livet, men den øydela visselig også mykje for han både i det indre og det ytre.»
Vertshusteater
Vertshusteater, engelsk Inn-yard teater eller kun Inn-teater, refererer i historisk tid i engelsk renessanseteater hvor det var vanlig med teateroppsetninger på gårdsplassen (yard) i et vertshus (inn).
Begynnelsen
Elisabethansk tid er kjent for byggingen av de første faste teaterbygninger i Storbritannia. Det begynte med James Burbages The Theatre i 1576 og fortsatte videre med teaterbygningene The Curtain (1577), The Rose, The Swan, The Globe og andre – en utvikling som gjorde det mulig med evolusjon av dramaet til dramatikere som Christopher Marlowe, William Shakespeare, Ben Jonson og deres samtidige og deres etterfølgere.
Før byggingen av The Theatre ble skuespill tidvis satt opp i offentlige haller, i private hus til adelen eller kongelige palasser, men de fleste av dem og mest offentlig ble oppsatt på gårdsplassen ved vertshus. Det synes åpenbart at offentlig friluftteater eller amfiteater til Burbage og hans etterfølgere ble modellert etter vertshusenes runde gårdsplassteater med deres balkonger, åpne plass i midten og med scenen på den ene siden. Hva som er bevart av dokumentasjon er dog begrenset, «det synes som om en del av disse vertshusteater ble omgjort til noe som permanente teatre.» Disse oppleggene opphørte ikke straks de første særskilte teaterbyggene ble reist i årene 1576–77. Tvert i mot ble de fortsatt benyttet og forble i bruk og var et betydningsfullt aspekt av elisabethansk drama.
Kulminasjon
Den dokumentasjon som er tilgjengelig indikerer at seks vertshus i London var betydelige steder for drama i løpet av andre halvdel av 1500-tallet. Den følgende listen oppgir deres lokalisering og dato for tidligste bevis som vertshusteater:
John Florios engelsk-italienske frasebok First Fruits (1578) viser til skuespill som ble oppført ved Bull Inn. Richard Tarlton så den berømte opptredende hesten Marocco ved Cross Keys Inn en gang før sin død i 1588. I november 1589 beordret Londons borgermester, Lord Mayor of London, at skuespillertroppen Lord Strange's Men ikke fikk lov til å spille i byen – og de viste øyeblikkelig deres trass ved å opptre på Cross Keys den samme ettermiddagen. Det var minst seks vertshus i London på denne tidsalderen som benyttet tegnet Boar's Head, noe som gitt forskerne betydelig forvirring inntil denne saken ble oppklart av Charles Jasper Sisson. John Brayne, som var involvert i både -prosjektet Red Lion og Burbages The Theatre, forsøkte å omgjøre George Inn i Whitechapel til et teater i 1580, men klarte det ikke.
Queen Elizabeth's Men ble bevisst etablert som det fremste teaterselskapet i sin tid i 1583; skjønt et kongelig charter som definerte gruppen spesifiserte deres lokalisering for opptreden i London til to vertshusteatre, Bell Inn og Bel Savage Inn.
The Lord Chamberlain's Men benyttet Cross Keys Inn som deres vinterkvarter.
Den puritanske polemikeren William Prynne omtalte i sitt hatskrift mot teateret, Histriomastix (1632), en av de klassiske vandrehistorier i sin tid som hevdet at djevelen drev sitt spill på scenen i løpet av en forestilling Marlows Doktor Faustus, en hendelse så forskrekkelig at flere personer blant publikum mistet tilregnelighet. Denne manifestasjonen skal etter sigende ha skjedd under en framføring av skuespillet ved Bel Savage Inn.
Krise
Londons borgermester, Lord Mayor, og byens myndigheter var hele tiden fiendtlige til skuespillerne og teaterframføringer. De betraktet alt som hadde med teater å gjøre en yngleplass for kriminalitet og offentlig uro. De gjorde gjentatte forsøk på å undertrykke alle teateraktiviteter innenfor det område som de hadde råderett over. De var vanligvis frustrert av hoffsjefen, Lord Chamberlain, som var ansvarlig for underholdningen av dronningen og hoffet, og fant skuespillere som en verdifull ressurs for denne oppgaven. I den kritiske epoken da elisabethansk teater ble utviklet var det to hoffsjefer etter hverandre; Thomas Radclyffe, 3. jarl av Sussex (hoffsjef fra 1572 til 1585) og Henry Carey, 1. baron Hunsdon (fra 1585 til 1596) som begge var adelsmenn som understøttet hver deres egne teatertropper med skuespillere, henholdsvis Sussex's Men og Lord Chamberlain's Men. De slo tilbake så godt de kunne ethvert forsøk fra Londons myndigheter på å undertrykke og forby teateraktiviteter.
Situasjonen endret seg i 1596 da Lord Hunsdon døde og William Brooke, 10. baron Cobham, ble valgt som hoffsjef eller Lord Chamberlain. Cobham var sympatisk innstilt til Londons myndigheter og fiendtlig til skuespillere. Under hans innflytelse og påvirkning kunne Privy Council, Det kongelige råd, forby all form for skuespill innenfor grensene til City of London. Byens myndigheter gikk videre med å «rive ned» og «legge ned» alle teaterhus innenfor deres distrikt. Teatereiere som James Burbage og Philip Henslowe valgte klokelig å opprette nye lokaler utenfor byens kontroll. En sen rapport fra 1628 gir en noe mangelfull og tvetydig liste over vertshusteatre som ble undertrykt i løpet av 1596; men det synes klart at i det minste The Bull, The Bell, The Cross Keys, og The Bel Savage Inns ble skadelidende.
Benådning
Lykkeligvis for elisabethansk teater og engelsk litteratur døde heldigvis Lord Cobham i mars 1597 og kontoret som hoffsjef ble da besatt av George Carey, 2. baron Hunsdon, som gikk tilbake til sin fars støtte og beskyttelse av teatrene.
De gjenværende vertshusteatrene fortsatte å fungere. Boar's Head Inn ble oppusset i 1598 og 1599, og den trettekjære teaterentreprenøren Francis Langley var involvert der for en tid. I 1602 mottok teatertroppen Worcester's Men offisiell tillatelse for å bli det tredje teatergruppen som var permanent lokalisert i London. Deres første teaterlokale var Boar's Head Inn. I 1604 ble et vertshus i Clerkenwell omgjort til Red Bull Theatre som forble et betydelig sted for skuespill i de kommende tiårene og ble endelig forlatt først i 1660.
André Valadão
André Machado Valadão (født 16. april 1978 i Belo Horizonte, Minas Gerais) er en brasiliansk kristen-sanger, og låtskriver.
Primolius
Primolius er ei slekt som består av tre arter med arapapegøyer, som alle hører hjemme i Sør-Amerika.
Arter i slekten Primolius har i hovedsak grønn fjærdrakt, med innslag av blått, rødt og gult. En fellesnevner er at alle tre artene har blått hode, om ikke hele hodet. Artene varierer i lengde, fra 38 til 41 cm.
Josh White
Joshua Daniel White (1914-1969) var en amerikansk sanger, gitarist, skuespiller og borgerrettsforkjemper. Med sitt varierte repertoar av blues, gospel, viser og folkesanger ble han meget populær fra 1930 til og med 1960-årene. Han var kjent for sin utstråling, stemme og sine gitarferdigheter.
Starten
Josh White ble født i 1914 i Greenville, Sør-Carolina, USA (noen kilder oppgir feilaktig hans fødested som Greensboro i Nord-Carolina). Området var preget av mye rasisme og overgrep mot den svarte befolkningen. Faren Dennis White var pastor i en lokal menighet. Da Josh White var syv år gammel kastet hans far en hvit pengeinnkrever ut av huset. Dette førte til at faren ble slått nesten ihjel, og deretter sperret inne på et sinnssykehus der han døde ni år senere. To måneder etter at faren var blitt borte dro Josh hjemmefra med en gatesanger som ble kalt Blind Man Arnold. Han tilbragte resten av barndommen som ledsager for omreisende blinde sangere; de var noen av de fremste utøverne av blues, negro spirituals og religiøse sanger. Noen av disse mennene som ble hans læremestre var Willie Walker, Blind Blake, Blind Joe Taggart (som han seinere lagde plate sammen med) og Blind Lemon Jefferson. Whites jobb var å samle inn mynter når sangene var sunget ferdig. Etter hvert sto Josh White på egne bein. En del av det han tjente sendte han hjem til sin mor og sine søsken. Han flyttet så hjem en periode før han i 1931 ble hentet til New York av et plateselskap for å spille inn religiøse sanger.
Etter en tid begynte han også å spille inn bluessanger. I 1936 skadet han sin venstre hånd kraftig og måtte ta en pause fra gitaren i et par år. Når hånden ble bra begynte han jobbe sammen med store artister som Woody Guthrie, Lead Belly og Burl Ives. Han hadde flere andre samarbeid av ulike slag, men laget også egne plater. Hans gode gitarteknikk sammen med en følsom stemme og god fremførelse gjorde White mer og mer populær og berømt.
De sanger han fremførte handlet ofte om de harde tider det var, spesielt for de fargede. Her hadde han egne erfaringer som kom godt med når han fremførte musikken.
Verdensstjerne
Han og hans familie ble venner med den amerikanske presidentfamilien (Franklin D. Roosevelt), og han holdt også konserter ved viktige politiske merkedager. I 1941 spilte han, som første afroamerikanske artist, en konsert i Det Hvite Hus for den amerikanske presidentfamilien. Josh White var den første svarte artist som fikk en millionselgende hit, han var også den første svarte mannlige artist til å opptre sammen med en hvit kvinnelig artist, videre var han den første svarte artist til å reise på en landsomfattende soloturne, og også den første svarte artist som fikk platene sine spilt på hvite radiostasjoner i sørstatene. Han ble akseptert av både hvite og sorte, og ble på mange måter en slags banebryter i denne vanskelige tiden, med raseskille og bråk i Amerika.
Selv om han flyttet til New York og ble en slags urban artist, med spilling på kaffehus og kabareter, mener mange bluesentusiaster at han forble en folkelig artist. Han ble en stor stjerne. I tillegg til at han var en dyktig gitarist ble han også kjent for sin seksuelle utstråling og ikke minst sin sang. Iblant myk og varm, andre ganger dramatisk og tøff. På nattklubben Cafe Society ble han et stort trekkplaster og klubben og hans konserter besøktes av alt fra presidentfamilien, internasjonelle kongeligheter, societeten i New York til Hollywoodkjendiser.
Noen av Josh Whites mest populære utgivelser på 1940-tallet var «Careless Love», «One Meatball», «Jelly Jelly», «The House I Live In», «Waltzing Mathilda», «St. James Infirmary», «Joshua fit the Battle of Jericho», «Evil Hearted Man», «Miss Otis Regrets» og «The House of the Rising Sun». Han samarbeidet med en rad kjente artister, han spilte filmer, han var med på radio og musicals. Hans vennskap med den amerikanske presidentfamilien gjorde det mulig for ham å være en pådriver for de fargedes kamp, og Franklin D. Roosevelt var ivrig etter å høre på musikken og tekstene til White. Presidentfamilien var til og med gudforeldre for Whites sønn Josh White Jr., som for øvrig har gått i sin fars fotspor og blitt sanger og gitarist selv. I begynnelsen valgte han en annen musikkstil enn faren, men med årene har han vendt tilbake til sine musikalske røtter. Josh White Jr. er i likhet med sin far en dyktig gitarist med utstråling og god stemme. Også flere av Josh Whites døtre har opptrådt offentlig.
Josh White ga også ut en gitarbok, som var den første bluesgitarboken noensinne. Han var mye i Europa og spilte konserter på mange plasser og var med i en rekke show. Ikke minst var han veldig populær i Sverige.