cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Antiepileptikum
Praktisk bruk
I utgangspunktet er det ønskelig å behandle pasientene med ett antiepileptikum (monoterapi), men ofte er det nødvendig med kombinasjoner av to eller flere medikamenter. Kombinasjonsbehandlingen kompliseres av at det er svært mange legemiddelinteraksjoner ved bruk av de eldre antiepileptikaene. Ved å måle konsentrasjonen av legemidlene i blodet kan man i større grad ta høyde for dette og individualisere behandlingen.
Valg av medikament vil avhenge av flere faktorer. Ved partiell epilepsi er karbamazepin, okskarbazepin og lamotrigin førstevalg, mens valproat er mer aktuelt ved generaliserte anfall. De nyere antiepileptikaene brukes i hovedsak i kombinasjonsterapi i de tilfellene en ikke lykkes med de mer tradisjonelle. Kjønn, alder, livssituasjon og bruk av andre medikamenter vil også ha betydning for valg av legemiddel.
Ved bipolare lidelser er lamotrigin (Lamictal) førstevalg for å forebygge depressive episoder, mens valproat (Orfiril) og karbamazepin (Tegretol) foretrekkes mot manier.
Bivirkninger og ulemper
Siden antiepileptika brukes over lange tidsperioder, er det vesentlig at bivirkningene minimeres. Bivirkningene varierer fra medikament til medikament. Særlig for barbituratene og benzodiazepinene er mental påvirkning et problem dessuten er benzodiazepiner (spesielt Diazepam) mest brukt i akutte tilfeller, men både Nitrazepam (Apodorm/Mogadon) og Klonazepam (Rivotril) er begge godkjent for bruk mot forskjellige former for epilepsi. Benzodiazepiner generelt er relativt trygt rent fysisk sett og har få alvorlige bivirkninger, men slike medikamenter har et visst ruspotensial og er populære i rus-miljøene. Dessuten er benzodiazepiner meget vanedannende ved bruk over lengre perioder (mer enn 4-8 uker).
Gabapentin og Pregabalin er effektive medisiner mot forskjellige former for epilepsi, men begge legemidlene har en del bivirkninger, de fleste ganske harmløse, selv om enkelte kan oppleve mer alvorlige bivirkninger, mens andre opplever kun de vanlige (sedasjon, balanseproblemer, eufori, trøtthet, m.m) som er vanlig de første dagene man begynner med opptrapping av en av disse to medikamentene. Lyrica sies å være en "oppgradering" av Neurontin, siden Lyrica er veldig selektiv til spenningsstyrte kalsiumkanaler, og viser ingen affinitet til andre kanaler eller nervekontakter, har over 90% biotilgjengelighet, mer potent, og ganske så nøyaktig halveringstid, men Lyrica (selv om det klassifiseres som C-preparat) er meget vanedannende, noen mener det er med vanedannende enn benzodiazepiner. Dette er ikke tilfelle med Neurontin som bare har 1/10 av prisen til Lyrica og, sett bort i fra potensen og biltilgjengeligheten, så er selve effekten nesten identisk hos begge disse medisinene.
Et vesentlig problem ved bruk av de tradisjonelle antiepileptika som fenytoin, fenobarbital og karbamazepin er at de er kraftige induktorer for legemiddelmetaboliserende enzymer. Dette fører til at effekten av en rekke andre legemidler blir mindre, og en må øke dosen for å få tilstrekkelig effekt. Dette er særlig problematisk fordi antiepileptika ofte brukes i kombinasjon.
Det er observert økt forekomst av misdannelser hos barn av mødre som har brukt antiepileptika, særlig for fenytoin og valproat. Forstyrrelser i folatmetabolismen er en mulig mekanisme. Det er uklart om det er legemidlene alene som gir misdannelsene, eller om selve epilepsien bidrar. Faren for misdannelser er en av årsakene til at graviditet hos epileptikere bør planlegges grundig i samarbeid med nevrolog.
Eksempler på antiepileptika
Antiepileptika som markedsføres i Norge:
This Is Pop Music
This is Pop Music er et musikkalbum med Espen Lind fra 2000.
Merd
Merd, også kalt merde, mær og mæl (etter norrønt merðr), er vanligvis en 20-80 meter dyp notpose som holdes utspent av et flytende rammeverk. Merdene blir brukt til oppdrett av fisk. Nedsenkede merder er under utprøving. En annen utvikling er plassering av merdene lenger til havs enn tidligere. Søknader om lokaliseringer avgjøres av Fiskeridirektoratets regionkontorer etter konsesjonsloven av 1973. Merder vedlikeholdes av ulike servicefartøy.
I tillegg til å betegne «innhegning av oppdrettsfisk“, kan ordet merd også brukes om «en slags teine til å fange fisk» eller «garnpose eller håv som henger ned fra en flytende ramme og blir brukt til å fange fisk med eller til å ha fisk gående i».
Historie
Verdens første merde ble konstruert av brødrene Ove og Sivert Grøntvedt på Hitra, og satt ut i Laksvika 7. juni 1970, fylt med laksesmolt. «Grøntvedt-merdene» var åttekantede, med hjørnene koblet sammen av gummibånd. De kunne legges nær land eller flyttes ut, alt etter behov, og var i bruk fram til midten av 1980-tallet. At det ble mulig å fore fisk i sjø revolusjonerte norsk havbruksnæring.
George Simpson (friidrettsutøver)
George Sidney Simpson (født 21. september 1908, død 2. desember 1961) var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Simpson vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass på 200 meter mellom sine landsmenn Eddie Tolan og Ralph Metcalfe
Sophus Henrichsen
Sophus Septimus Henrichsen (født 12. november 1845 i Kragerø, død 21. desember 1928) var en norsk fysiker.
Henrichsen offentliggjorde undersøkelser over vannets spesifikke varme og over magnetisme i organiske forbindelser i Annalen der Physik und Chemie. Han ble i 1887 belønnet med Kronprinsens gullmedalje for avhandlingen At give en paa egne Undersøgelser grundet Fremstilling af hvordledes Legemers Molekularmagnetisme afhænger af den magnetiserende Kraft, af Temperaturen og af den kemiske Konstitution, samt at bestemme den absolute Værdi af de undersøgte Legemers Magnetiseringskonstanter. Dessuten studerte han ovner, teori for tørking, og skrev flere lærebøker.
Han var sønn av Johan Georg Henrichsen fra Arendal og Sophie Septima Moe fra Kragerø. Faren var handelsfullmektig og senere kasserer i Kristiania Søforsikrignsselskab. Sophus ble i 1879 gift med Julie Adolfine Marie Forsberg (1844). Ekteparet donerte hele formuen Fysisk institutt (UiO) for å bli Den gamle fysikklærers legat.
Phan Thị Hà Thanh
Phan Thị Hà Thanh (født 16. oktober 1991) er en vietnamesisk turner. Hun deltok i verdensmesterskapet i turn 2011 der hun tok bronse, og kvalifiserte seg dermed til Sommer-OL 2012 i hopp.
1400 Tirela
1400 Tirela er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 17. november 1936 av Louis Boyer ved Observatoire astronomique d’Alger - Bouzaréah i Alger.
Republikken Kinas riksvåpen
Republikken Kinas riksvåpen, også kalt Blå himmel med hvit sol (kinesisk: 青天白日, pīnyīn: Qīng tīan bái rì), ble antatt i 1928 og bygger på nasjonalistpartiet Kuomintangs partiemblem utformet i 1895. Partiet førte en hvit sol på blå bunn som sitt partiflagg. De tolv strålene symboliserer tid, representert ved årets tolv måneder eller døgnet inndelt i tolv.
青天白日旗
Fylkesvei 3228
Fylkesvei 3228 går mellom Gåserud og Helgeland i Larvik kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 851 (Vestfold).
Gisela Herb
Gisela Doris Elisabeth Herb (født 29. august 1953 i München) er en tysk-norsk musiker og førsteamanuensis ved Universitetet i Stavanger, Institutt for musikk og dans. Hun er oppvokst i Tyskland og kom til Norge i 1982.
Herb er visepresident i EPTA-Norge og har en internasjonal karriere som solist, kammermusiker og akkompagnatør. I 2001 startet hun en klaverduo med N. Shibayama-Aarnio. Herb har gitt ut CD-er med klavermusikk av Alberto Ginastera og Heitor Villa-Lobos.
Pineau des Charentes
Pineau des Charentes er en sterkvin som produseres i Cognac-regionen i Frankrike.
Drikken består av nypresset druemost og cognac, og finnes i både rød og hvit utgave. Drikken er fatlagret på eikefat, i likhet med cognac. Mange cognachus selger også Pineau des Charentes som et supplement til cognacen, bl.a. Tiffon, Hardy, Bache-Gabrielsen (Dupuy), Moulin, Larsen og Jean Fillioux
Lakkadivhavet
Lakkadivhavet er havområdet mellom øygruppene Lakkadivene, Maldivene, Sri Lanka og India.
Størstedelen av havområdet har dyp på mellom 2 000 og 3 000 m.
Vardekollen
Vardekollen  er en ås øst for Rømsjøen i Rømskog i Aurskog-Høland kommune i Viken. Åsen har en høyde på 281 meter over havet.
Jakob Sande
Jakob Sande (1906–1967) var en norsk forfatter fra Dale i Sunnfjord i Fjaler kommune.
Han gav i sin levetid ut ti diktsamlinger og tre novellesamlinger. Mange av diktene hans ble tonesatt og ble populære viser. Sande ble en folkekjær dikter i løpet av sin karriere, og flere av diktene er fremdelessvært populære.
Diktningen spinner rundt flere temaer som vestlandsnaturen, sjømannslivet, livet på bygden, dikt som tar opp sosiale spørsmål og dikt som tar for seg klassiske temaer som kjærligheten og døden. Diktene veksler fra grotesk humor, som i «Kallen og katten» og «Likfunn», til sentimentale og følelsesladde dikt som «Fløytelåt» (tonesatt av Geirr Tveitt) og «Vesle Daniel». Han er også representert i Norsk salmebok 2013 med «Det lyser i stille grender», «Kvar gong Jesu namn eg nemner» («Åndeleg sjømannssong») og «Du som låg i natti seine».
Barndom og skolegang
Jakob Sande ble født som nummer tre i en søskenflokk på sju, der fem søsken vokste opp. Foreldrene hans var Andreas og Ragna Margrethe (født Barsnes) Sande. Moren sang for barna og fortalte mange fortellinger i hjemmet. Hun hadde også et svært åpent hjem der det stadig var folk innom. Blant dem som jevnlig var på besøk, var familien til forfatteren Jens O. Espedal i tillegg til en taterfamilie. Særlig fortellertradisjonen fra taterne skulle prege Jakob Sandes senere forfatterskap.
Andreas Sande, Jakobs far, var lærer og klokker. I tillegg var han ordfører i bygden i to perioder, fra 1914 til 1916 og fra 1920 til 1926. Han var også formann i skolestyret og hadde flere lokale verv i tillegg til at han satt i fylkesstyret for Venstre. Han var litteraturinteressert og abonnerte på flere blader og tidsskrifter i tillegg til at han introduserte sønnen for skriftene til nynorskforfattere som Ivar Aasen, Aasmund Olavsson Vinje, Arne Garborg, Per Sivle og Anders Hovden. Hjemmet var et typisk «venstrehjem» preget av målsak, ungdomslagsbevegelsen og politisk engasjement.
Han begynte på folkeskolen i Dale 16. august 1913 og var en flink elev som utmerket seg med svært gode stiler. Sitt første dikt skal han ha skrevet som tolvåring under en kjedelig preken i Dale kirke.
Vinteren 1920 begynte Sande på framhaldsskole i Fjaler før han gikk et år på Falchs Pensjonatskole, en privatskole i Dale uten eksamensrett. Der fikk han undervisning tilsvarende første år på middelskolen. Andre år tok han på Nordfjordeid, og han tok eksamen der i 1923. Etter at han flyttet fra Dale i 1922, 16 år gammel, bodde han aldri i bygden mer bortsett fra en periode da han søkte jobb.
Høsten 1923 begynte Jakob Sande på latinlinjen på Eid gymnas, uten at han satte store spor etter seg i nærmiljøet. Historiene som gikk om han i bygden i ettertid, handlet i hovedsak om fyll og bråk. På skolen var han kjent som en god elev, men han måtte ta eksamen om igjen etter at han strøk i latin. Han skrev dikt mens han var på Eid, blant annet «Festsong» til russemiddagen i 1925. Han hadde også diktet «Mot Dag» på trykk i Gula Tidend 23. november 1923, en uke før han fylte 17 år. Året etter fikk han tre dikt på trykk i samme blad («Til Sunnfjord», «Emigrantens velfar» og «Minneord over Sjurd Helgeland»), og i 1925 trykket både Gula Tidend og Tidens Tegn «Olavskvad», et hyllestdikt til Olav den hellige. Samme år trykket også Tidens Tegn «Augustkveld», et dikt som senere skulle bli med i Sandes første diktsamling. I 1925 gjorde han sitt første forsøk på å få et forlag til å trykke diktene hans. Han sendte et manuskript til Olaf Norlis forlag, men fikk avslag.
I stedet for å ta eksamen opp igjen på Nordfjordeid begynte han å studere norsk, tysk og historie på Firda gymnas på Sandane over nyttår i 1926. Han gikk bare ett semester på denne skolen, men han gjorde seg der bemerket som underholder med musikk og diktlesning både av egne og andres dikt. I løpet av halvåret på Sandane hadde han kommet godt igang med skriving til det som skulle bli debutboken, Svarte næter. I juleheftet Firdaljos, utgitt av elevlaget på skolen, hadde han med et dikt i utgaven i 1926; «Lærarane ved Firda gymnas». Gula Tidend trykket også et dikt av ham dette halvåret. «Du bonde», som senere skulle bli utgitt i debutsamlingen under tittelen «Bondesalme», stod på trykk 18. februar. Avslaget året før hadde ikke skremt ham, og han gjorde et nytt forsøk på å få utgitt en diktsamling i 1926. Nå sendte han manuskriptet til Aschehoug, men også de gav ham avslag.
Studietid og litterær debut
1. september 1926 begynte Jakob Sande på språkstudier på Universitetet i Oslo. Høstsemesteret 1932 fullførte han en språklig-historisk embedseksamen med karakteren Laud og 2,37 i gjennomsnittskarakter. Hovedoppgaven skrev han om Johan Sebastian Welhaven, og den hadde tittelen Eit par av Welhavens nasjonale romansor, samanlikna med kjeldor og tradisjon. Våren etter tok han pedagogisk eksamen. Han trivdes ikke særlig godt i Oslo og kalte en plass byen for «nordens Babylon og Gomorra».
I løpet av studietiden fikk Sande kontrakt med Gyldendal forlag og gav ut sin første diktsamling, Svarte næter i 1929. Høsten 1927 sendte han et manuskript med tittelen Det skalv ein streng til Gyldendal. Manuskriptet ble vurdert av Sigurd Hoel som mente Sande hadde talent, men at manuskriptet trengte bearbeiding. Jakob Sande fikk det derfor i retur med beskjed om å jobbe videre med det. I februar 1928 sendte han det inn igjen uten at Hoel mente det hadde blitt gjort store nok forandringer. Han ba ham derfor være tålmodig og bruke mer tid. Dette tok Sande på alvor og jobbet med manuskriptet i et og et halvt år før han sendte det inn på nytt. Han hadde da skrevet 20–30 nye dikt og endret navn på samlingen til Svarte næter. Denne gangen var det Carl Nærup som gjorde den endelige vurderingen. Han konkluderte «Jeg skulde tro denne mand har en Fremtid som Digter. Altsaa: anbefales.» Svarte næter fikk svært god mottakelse fra kritikerne.
En annen litterær debutant i 1929 var Halldis Moren. Gjennom opplesningskvelder ble Jakob Sande kjent med henne, og han ble dypt forelsket. Hun dro året etter til Sveits hvor hun ble i tre år i arbeide som sekretær, og Sande holdt kontakt med henne gjennom brevveksling. Seksten av Sandes brev er fremdeles bevart og forteller om en svært forelsket mann. Halldis Moren Vesaas fortalte senere at Jakob Sande fridde til henne kvelden før hennes senere ektemann, Tarjei Vesaas, gjorde det samme. Sande tok avslaget fra Moren svært tungt. I denne perioden skrev Sande på det som skulle bli hans andre diktsamling, Storm fra vest. Den kom ut 16. oktober 1931 og har flere dikt med kjærlighet som hovedtema. Manuskriptet ble sendt til Gyldendal i august samme år og var på 69 dikt, der 47 av disse ble med i den endelige utgivelsen. Også denne utgivelsen ble godt mottatt av anmeldere.
I tiden han bodde i Oslo var ikke Jakob Sande aktivt med i lag- og foreningsliv. Han var av og til i Studentersamfunnet, og etter at han hadde fått utgitt bøker var han med på opplesinger og andre arrangementer fra scenen.
Sjømannsliv og i Dale
Jakob Sande hadde siden ungdomstiden hatt lyst til å dra til sjøs, men han fikk ikke lov av foreldrene sine før han hadde tatt en utdannelse. Da han hadde avlagt pedagogikkeksamen våren 1933 fikk han seg hyre som sjømann på spesialvilkår på M/S «Villanger» tilhørende rederiet Westfal-Larsen, der han mønstret på i Rotterdam i midten av september. En dekksgutt på båten gikk skift og tjente 35 kroner måneden. Sande derimot hadde ikke vakter som de andre. Han hadde fri når båten lå i havn og hver natt, og han tjente bare 1 krone i måneden. Oppgavene han gjorde ombord var vasking, pussing og maling av nagler og annet forefallende arbeid. Jakob Sande trivdes med sjømannslivet og så senere tilbake på dette som noe av det beste i livet sitt.
Mens han var i utenriksfart skrev han også for Dagbladet. Fem reisebrev stod på trykk mellom november 1932 og august 1933. Planen hans var også å utgi disse i bokform, men dette ble det aldri noe av.
Etter at han mønstret av bodde Jakob Sande i Dale fra sommeren 1933 mens han forsøkte å etablere seg som forfatter og skribent. Han søkte og på diverse stillinger, men han ville ikke jobbe i skolen, som han var utdannet til. I Dale følte han seg utenfor, men han fikk også noen gode venner, blant andre legefamilien i bygden. Fruen i huset, Majken Krüger (født Trönnberg) var svensk, og Sande gav henne blankofullmakt til å oversette tekstene hans til svensk. Man kjenner til tre noveller hun oversatte, og en av dem, «Brørne frå Rognaldsvika», stod på trykk i det svenske bladet Vårt hem i 1935. Den skal ha blitt godt mottatt i Sverige. Inspirert av dette sendte Sande et manus til det svenske forlaget Bonnier uten at det ble antatt der.
Han var litt med i kulturlivet i Dale og hjemfylket og skrev blant annet en prolog til en fest for to fremtredende politikere fra Fjaler og til et karneval i ungdomslaget i Dale. I 1932 var det et stort stemne for norsk-amerikanere i Førde, hvortil Sande skrev diktet «Helsing til Sunnfjord-amerikanarane paa Sunnfjordtunet 26/6 1932.
Høsten 1933, altså kort tid etter at han kom tilbake til Norge, gav han ut diktsamlingen Frå Sunnfjord til Rio. Boken ble møtt med blandede kritikker, særlig sjømannsdiktene ble omdiskutert.
Fredrikstadårene
I 1935 fikk Jakob Sande et vikariat som lærer ved Fredrikstad kommunale høgre almenskole. Stillingen ble gjort om til fast stilling året etter, og han beholdt den fram til han flyttet i 1946. I Fredrikstad underviste han i norsk, tysk og historie, og han skal til å begynne med ha trivdes bedre i jobben enn han hadde trodd da han egentlig ikke ønsket å jobbe som lærer. Som lærer kunne han både være fjern og uforberedt, men også brennende engasjert, særlig om det stod dikt på timeplanen.
Sande var med i lektorlaget og leste gjerne egne dikt på møtene der. På et møte i laget traff han Solveig Yttrelid som han giftet seg med i 1942. Sammen fikk de datteren Siri Sande i 1943, som senere gikk hen og ble professor i klassisk arkeologi. Da Jakob Sande flyttet fra Fredrikstad i 1946, etablerte de hver sin husholdning. Ekteskapet ble oppløst i 1952. Det var også i lærerkollegiet han fikk inspirasjon til å skaffe seg en lutt, et instrument som har blitt sterkt forbundet med Sande. Han var på besøk hos rektoren sin som sa at Sande burde bytte ut gitaren med en lutt siden gitar var Frelsesarmeens instrument.
Til tross for en positiv start trivdes ikke Sande særlig godt i lærerjobben eller i Fredrikstad. Han hadde også en anstrengt økonomi, og krigsårene gjorde ikke situasjonen lysere for ham. Flere ganger, både før Fredrikstadårene, i løpet av disse årene, og senere, måtte han be forlaget om økonomisk støtte og forskudd på honorar.
Sammen med en svoger, Torgeir Audunson, vant Jakob Sande en visekonkurranse i regi av Bondeungdomslaget på slutten av 1930-tallet. Sammen hadde de skrevet tekst og melodi til «Vestlandsvalsen» som ble utgitt på plate i 1939 med Akres trio og Audunson som vokalist.
Årene i Fredrikstad var produktive med tanke på bokutgivelser. I 1935 gav han ut sin første novellesamling, Straumar i djupet. Kritikken var variert, men generelt ble han vurdert lavere som novelleforfatter enn som lyriker. Diktsamlingen Villskog kom i 1936 og ble vurdert som et tilbakeskritt for dikteren Jakob Sande. Til tiårsjubileet for hans første utgivelse ble det gitt ut en diktsamling som bestod av 51 dikt fra de fire første diktsamlingene pluss ti nye dikt. Samlingen fikk navnet Krossen og sleggja og kom ut i 1939, og den ble ledsaget av intervju og oppsummeringer av forfatterskapet hans i flere aviser. I løpet av krigsårene gav Jakob Sande ut sin eneste bok på et annet forlag enn Gyldedal. Novellesamlingen Eit herrens vér var klar i 1943, og på det tidspunktet var Gyldendal nazikontrollert. Etter råd fra en venn gav derfor Sande ut boken på det uavhengige Tell forlag. Den ble trykt i 6000 eksemplarer, men ble lagt på vent til etter krigen og kom ikke i salg før i 1945. Samme år kom diktsamlingen Guten og Grenda. Kritikerne så i denne samlingen en endring i forfatterskapet, fra en radikal dikter med sans for det groteske og humoristiske til en mer patriotisk idylliker.
Oslo
Høsten 1946 begynte Jakob Sande som lektor på Ullern gymnas i Oslo. Også i Oslo mistrivdes han, og han skal ha vært en ensom mann. Som lærer gikk det nedover med ham i løpet av tiden han jobbet der. I starten skal han ha vært en interessant lærer som gjerne leste dikt, men etter noen år var han sterkt preget av alkoholmisbruk og kom ruset på jobb i tillegg til at han var mye borte. Til tross for at han mistrivdes i jobben hadde han den helt fram til 1965. Han ville gjerne livnære seg som forfatter, men fikk først Statens arbeidsstipend i 1963, og da var helsen hans for dårlig til at han kunne nyttegjøre seg av stipendet til videre produksjon. I 1966 ble han tildelt Doblougprisen sammen med den svenske forfatteren Tage Aurell. Forfatterne fikk 15 000 kroner hver.
Da Sande flyttet til Oslo flyttet han også fra familien i Fredrikstad, og i årene han bodde i Oslo hadde han langvarige forhold til to andre kvinner.
I Oslo var han aktiv i foreningen Visens venner, som var et viktig miljø for Sande der han traff likesinnede. Denne foreningen ble stiftet i 1944 og var en interesseforening for inviterte medlemmer. Jakob Sande ble tatt opp som medlem 29. oktober 1945 etter å ha blitt anbefalt av Knut Tvedt og Jacob Brinckmann. Han var på sitt første møte 30. november samme år og sang da egne viser. I begynnelsen var han ikke på så mange møter, noe som var mot reglementet i foreningen, men mot slutten av tiåret ble han mer aktiv, og utover på femtitallet var han med på rundt halvparten av møtene. I 1948 var han med på radioopptak for NRK sammen med foreningen, og han sang da sin egen sang, «Voggevise». Utover i 1960-årene ble Visens venner viktigere for Sande, og han var på mange møter og bidro aktivt med høytlesninger. Visene hans ble også brukt av andre medlemmer. Da Ivar Medaas og Geirr Tveitt ble medlemmer i 1962, sang begge Sande-viser. Da Sande døde i 1967, ble han hyllet med opplesing av et dikt skrevet til minne om ham av Hartvig Kiran samt omtale i årsmeldingen.
Det var også gjennom Visens venner Sandes dikt nådde ut til et stort publikum i form av visesang. Kurt Foss og Reidar Bøe gav ut mange viser med tekst av Sande, blant annet «Kallen og katten», «Då Daniel drog» og «Sjømannsvise». I 1961 gav Geir Tveitt og Ivar Medaas ut «Hestehandlaren» og «Drama», sanger som ble svært populære blant annet i Ønskekonserten. Alf Cranner gav i 1964 ut platen Både le og gråte der alle de femten sangene hadde tekst av Sande. Sandes tekster ble også tatt med i flere visebøker på denne tiden.
Sandes sekstiårsdag ble markert på flere hold. Både Sunnfjordlaget og Gudbrandsdalslaget hyllet ham med festkveld, og Sunnfjordlaget gjorde ham også til æresmedlem. I mange aviser var det intervjuer av større eller mindre lengde. Bondeungdomslaget i Oslo arrangerte en stor fest for ham 30. november, og Visens venner markerte ham med et radioprogram 1. desember. I Dale hadde man festkveld på ungdomsskolen og avduket en byste av Sande dagen etter.
Årene i Oslo var også produktive med tanke på bokutgivelser. I 1946 kom en ny novellesamling; Skarlagensnora, som inneholdt ti noveller. Samlingen ble godt mottatt, særlig trakk anmelderne fram barnenovellene hans. Diktsamlingen Korn og klunger kom ut i 1950 og førte inn nye perspektiver i Sandes forfatterskap da han her skrev om datteren sin. Fem år senere kom diktsamlingen Sirius til varierte anmeldelser, og i 1961 kom hans siste diktsamling; Det kveldar på Kobbeskjer. Anmelderne mente denne samlingen viste at det hadde gått nedover med Sande og at det var en ujevn samling.
Død og heder i Dale
De siste årene var Sande mye syk, og han døde natt til 16. mars 1967, 60 år gammel, av komplikasjoner etter et slag. Han ble bisatt fra Vestre Krematorium 21. mars på Gyldendals regning. Under bisettelsen ble to av Sandes dikt lest: «Julekveld» og «Åndeleg sjømannssong», og det var hilsener fra Den norske forfatterforening, Gyldendal, Ullern Høyere Skole, Norsk Bokmannslag, Oslo mållag, Visens venner og NRK. Selve graven fikk han i Dale.
Dikt – oversiktsvurderinger
Sandes lyrikk er «utpreget sangbar», og dette bidro i stor grad til hans popularitet. Som lyriker er han påvirket av klassiske tekster som Bibelen og Petter Dass, av Johan Sebastian Welhaven og Knut Hamsun og av sangbare lyrikere fra sin egen nære fortid som Dan Andersson, Per Sivle, Gustaf Fröding, Robert Burns og Heinrich Heine. Grønstøl skriver at «Når Jakob Sande frå fyrste til siste samling skriv dikt med fast takt, rytme og rim i songbare og velkjende mønster, har det opplagt med tradisjon å gjera. Han skriv dikt slik det skal skrivast i det nynorske Noreg i første halvdelen av hundreåret.»
Litteraturhistorikerne peker på flere tema i lyrikken. Philip Houm, som var den første som satte Sande inn i den allmenne litteraturhistorien, mente at Sande fra første stund «spente over et bredt stemningsregister, fra det makabre 'Likfunn' over det beskt satiriserende, klart blasfemiske 'Kveldsbøn', til djervt humoristiske folkelivsskisser à la Fröding, vare stillferdige landskapsbilder ('Augustkveld') eller svarte, stormfylte naturscenerier med ramsalt gufs fra havet.»
Kjølv Egeland, som skrev en ny litteraturhistorie på 1970-tallet, nevner: svart humor, sosialt engasjement for småkårsfolk, sjømannslivet, bondemiljøet i hjembygda og vestlandsnaturen. Egeland peker også på at diktene inneholder «spennende møte mellom skjør idyll og grotesk komikk.» Litteraturhistorikeren Willy Dahl skrev (1989) at man i de første diktsamlingene kunne «høre trekkspilltonen bakom» uten at det var snakk om seilskuteromantikk. Dahl oppsummerer forfatterskapet slik: «han diktet om menneskene i det havsalte landet i vest, ofte med barokk eller grotesk humor, men alltid på småfolkets side».
Forlagsmannen og lyrikkhistorikeren mener at Sande er «helt trofast mot tradisjonen» og at han har sine kunstneriske røtter i tre forgjengere: I Ivar Aasens vestlandspoesi, i Olav Aukrusts «ordkunst og sans for groteske og uhyggelig motiver» og i Herman Wildenveys «modernisering av den komiske fortelling». Havnevik mener også at Sande (sammen med forfattere som Einar Solstad, Ragnar Solberg, Elling Solheim og Louis Kvalstad) inngår i en trend som var synlig i årene før 1940: «kunstneriske behov oppstår i møtet mellom ulike kulturer, storby mot skogsbygd, jordbruks- og kystkultur». I Norsk biografisk leksikon (2004) oppsummeres hans forfatterskap som «både grotesk og gripande». Det pekes på spennvidden i motivene og på at «humoren var med på å dra nye lesarar til lyrikken, men like viktig var det at han kritiserte religiøst hykleri og maktbruket til dei rike».
Einar Økland skriver i etterordet til Dikt i samling (1998) at «det er meir slik at kvar einskild tykkjest å ha funne 'sin' Sande enn at alle Sande-lesarane jublar i kor over ein Sande som dei oppfattar likt», og at mange Sande-lesere «tykkjer at andre lesarar har ei altfor snever oppfatting av diktaren. Sjølv har dei oppdaga at han ikkje er så enkel, at han ikkje alltid er så munter og glad, at han ikkje er humorist, at han er ganske melankolsk.»
Dikt – de enkle sjangre og tema
Det mest åpenbare tema i Sandes lyrikk fra debuten var ifølge Skrede «hans djerve humor og hans utpregede sans for det groteske». Sigrid Bø Grønstøl mener at «det grotesk-uhyggelege er eit tematisk særdrag i denne diktinga» gjennom alle de åtte diktsamlingene fra 1929 til 1961. Innenfor den groteske tematikken nevnes først og fremst «Likfunn». En mildere variant av det groteske er det Havnevik kaller Sandes «modernisering av den komiske fortelling», i dikt som «Etter ein rangel» (I morgon vil eg byrja...), «Hestehandlarar», «Fabel» (Gåsa og katten og hanen...) og «Kallen og katten». Egeland peker på at Sandes dikt har et spenn fra «en følsomhet som slår over i føleri» til det groteske og at det skapes «balanse gjennom kaldflir». Innenfor det humoristiske er det blant annet pekt på at Sande «dyrka den gode replikken […] og samla på gode seiemåter».
Mange av Sandes dikt skildrer underklassen eller småkårsfolk. I et minneord i tidsskriftet Syn og Segn skriver Ivar Eskeland at essensen i Sandes forfatterskap er «songen om det vesle mennesket, tidt om det forkomne, forhutla, hjelpelause, utstøytte». Eskeland peker på at Sandes dikt inneholder både observasjon av, medfølelse med og protest på vegne av underklassen; og nevner dikt som «Dikt uten navn» og «Ormeljod». Willy Dahl nevner diktet «Marian» som en skildring av den utstøtte. Ragnvald Skrede peker på at også novellene om voksne «dreier seg fortrinsvis om utstøtte og hjelpeløse». Identifikasjonen med underklassen kommer også noen ganger til uttrykk i klare agitasjonsdikt, slik som i samlingen Krossen og sleggja (1939). Eskeland skriver at «I dikti 'Til den norske landarbeidar' og 'Krossen og sleggja' munnar Sandes proletardikting ut i dei sterkaste revolusjonære maningsrop». Einar Økland skriver at Sandes klassestandpunkt ga ham problemer i møtet med sitt eget hjemmepublikum i målrørsla: «At Sande lenge hadde vore lyrisk talsmann for dei minste i samfunnet, stilte han i eit motsetningstilhøve ikkje berre til rikfolk og konservative, men også til bønder og venstrefolk, som ottast arbeidarane.»
Sande skildrer forholdet mellom mann og kvinne både anekdotisk i skjemtediktene, romantisk som ung forelskelse (som i strofa «Di til døden trufaste Mari» frå «Vesle Daniel») og livsvarig bånd, og dramatisk som spill og kamp mellom kjønnspolaritet. Grønstøl peker på at «i dikt etter dikt møter vi kvinna som lokkar og dårar. Og mannen som missar både vilje og vit, visdom og dåd.»
Sande har ikke skrevet mange eksplisitt religiøse dikt, men disse bygger på en grunnstemning i forfatterskapet av nød, bergingstrang og følelsen av den kristne Gud som en reell faktor i tilværelsen. I tillegg har Sande bakgrunn i et vestnorsk bygdemiljø der kristentroen var sterk og tydelig. Julesalmen «Det lyser i stille grender» blir karakterisert som «nærmast ein salme light, eit høgst alminneleg og menneskeleg Jesusbarn», men munner likevel ut i «Ei erklæring om at Jesus 'døden for evig batt', ei truvedkjenning god som noko anna». Pasjonssalmen «Du som låg i natti seine» skildrer Jesu lidelser, og dikt-jeg'ets tvil. I «Åndeleg sjømannssong» knytter han an til shanty- og spiritualstradisjonen med strofen "Rolling home, rolling home, heim frå sjø og stride stormar, mønstre av til evig landlov, mønstre av frå naud og trong." Flere Sande-dikt inneholder spottende omtale av prester, men det var alltid hykleriet som var Sandes fiende, «ikkje skikkelege prestar».
Mange av Sandes dikt, både de komiske og de alvorlige, tar utgangspunkt i dagligliv, arbeidsliv, roller og relasjoner i det vestlandske bygdesamfunnet som han selv hadde bakgrunn i. Det er til dels et nostalgisk samfunnsbilde han presenterer; «det folkelivet og det arbeidslivet som Sandes dikting spring ut frå eller viser fram, er borte i dag. Det var alt på veg til å gå under i hans eiga tid». Herbjørn Sørebø skriver om ham at «Jakob Sande kjende det han skreiv om. Og best kjende han barndomsbygda. Hele livet var det hans bygd, og han likte ikkje den såkalla utviklinga». I denne samfunnet skildrer han klasseforskjeller, yrkesliv og «armods bygdeliv blant småbrukere og fiskere», med sans for det dramatiske, komiske, sentimentale og urettferdige.
Sandes skildringer av natur, samfunn og vær i Sunnfjord er ikke bare dokumentarisk. Landskapet blir også et psykologisk landskap, og et uttrykk for folkets og forfatterens mentalitet. Grønstøl skriver at «Det finst nok impresjonistiske landskapsidyllar, reine naturskildringar i Sande sine dikt. Men ofte glir dikta over i fantasilandskap som tar form og stil etter sinnstilstand og psykisk haldning.» Egeland skriver at «menneskene mot naturen er det sentrale, ikke naturen i seg selv.» Sande besjeler både landskapet og naturkreftene, og gjør det til speilbilder av mennesker psyke. Grønstøl mener at «om me løyser diktet [Storm frå Vest] frå sin realistiske maritime referanse – og det kan me trygt gjera – dette er eit fantasilandskap – og koplar til nyfreudianismen sine språkteoriar, kan me lesa eit 'psykisk landskap' ut av dette.»
Noveller
Jakob Sande gav fra 1935 til 1946 ut tre novellesamlinger (Straumar i djupet, Eit herrens vér og Skarlagensnora) med tilsammen 26 noveller. Vekselbruk mellom dikt og noveller er ikke så vanlig i norsk litteratur, og novellene hans har heller ikke fått den samme oppmerksomheten som diktene. Litteraturhistorikeren Philip Houm mener at «den glød som kjennetegner meget av Jakob Sandes lyrikk, er bare svakt merkbar hos novellisten av samme navn; men det fargerike, blodfullt groteske merkes i høy grad». I introduksjonen av ham i novelleantologien Perler i prosa mener redaktøren Eiliv Eide at «novellene har mye til felles med diktene: De gjenspeiler vestlandsk virkelighet, på ulik vis. Her er løssluppen skjemt, barokk humor med til dels makabre innslag, men også fine og vare stemninger og vakre, ofte storslagne naturbilder».
Novellene hans er klassiske i form med en allvitende forteller og psykologisk-realistisk stil i veksling mellom hverdagsepisoder og melodrama. Åtte eller ti av novellene har barn og ungdom som hovedpersoner. Disse barnenovellene står i en nynorsk tradisjon fra Sivle og Løland.
Skildringen kan noen steder ha preg av karikatur, men forfatterens sympati ligger alltid hos småkårsfolk, og han skildrer ofte lengselen etter et bedre liv hos dem som befinner seg lavt på den sosiale rangstigen. Atle Kittang mener at Sandes noveller viser tre fluktveier fra hverdagens harde realiteter for småfolket. I barnenovellene kommer det til uttrykk gjennom lek og fantasi, mens det i voksennovellene enten skjer gjennom rus eller religiøs ekstase. Når Sande skriver om kjærlighet, slik han ofte gjør i novellene, er det en pervertert og tragisk kjærlighet som rammer de laveste i samfunnet. I disse skildringene viser han hvordan menneskene er fanget i en vev av sosiale og økonomiske motsetninger, i en veksling mellom kampen for selvoppholdelse og flukt.
Eldrid Lunden viser til at «Sande har ein gong sjølv nemnt ei liste over tema som han meinte fanst i bøkene hans: sosial urett, barn, kvinner, naturen osv., og eit stykke på veg stemmer dette godt med det som lesarane har funne fram til gjennom åra. Ein kan likevel stille spørsmål ved kva desse engasjementa har utspring i, og kvar dei vidare fører hen.» Lunden leser underliggende tema som selvinnsikt kontra selvfølelse inn i noveller som ytre sett handler om småkårsfolk, hun peker på at Sande ofte skildrer utbytting i religionens navn og på at i Sandes prosa er temaet mann-kvinne «sjelden eller aldri vinkla mot glede eller optimisme».
Sande i ettertid
En byste av Jakob Sande, utført av Waldemar S. Dahl, ble oppført ved ungdomsskolen i Dale i 1966. Samme byste finnes også i Nasjonalbiblioteket. Sivert Donalis statue av Vesle Daniel (fra diktet med samme navn) ble oppført i 2002 i Dale.
Jakob Sande-selskapet ble stiftet i 1991 og har siden 1992 utgitt en årbok annenhvert år. Selskapet overtok i 1997 Sandes barndomshjem bestefarsstua, som nå er forfattermuseum under navnet Jakob Sande-tunet.
Sandes dikt i samling skal være trykket i store opplag; «ingen lyriker har solgt flere eksemplarer av sine dikt i samling her i landet enn Jakob Sande» ifølge idéhistorikeren Trond Berg Eriksen. Berg Eriksen utga i 1995 boken Nordmenns nistepakke, en kritikk av den norske kanon, hvor han gir et forslag til Norges litterære kanon i 64 verk fra flere litterære sjangre. Sandes Dikt i samling er et av de 64 utvalgte verkene. Berg Eriksen begrunner innlemmelsen i kanon i foredraget/artikkelen «Jakob Sande i den norske kanon», hvor han peker på at «utbredelse, kvalitet og representativitet sikrer Sandes dikt en plass i den norske kanon». Han mener også at Sandes dikt «fanger opp mangfoldige inntrykk av sin samtid […] Vestlandet i en brytningstid», med «sjømannsliv, bondedrømmer og klassekamp. Det er djevelskap og gudstro, grubling og medlidenhet.»
Også en av Sandes noveller er innlemmet i en versjon av Norges litterære kanon. Den groteske novellen «Samson og Dalila» er med i antologien Perler i prosa 2.
Boheman fuglereservat
Boheman fuglereservat er et 2 076 dekar stort naturreservat som omfatter øyene sør for Bohemanflya, sørøst på Oscar II Land på Spitsbergen på Svalbard. Reservatet ligger på nordsiden av Isfjorden, og ble opprettet ved kongelig resolusjon 1. juni 1973.
Jakob Sande
Bibliografi
Den første utgaven av dikt i utvalg, Krossen og sleggja utkom i 1939, og inneholdt også noen nye dikt. Senere utgave i 1950. Dikt i utvalg hos Bokklubbens Lyrikkvenner 1974: Då Gud heldt fest i Fjaler. Dikt i samling første gang i 1956, siste gang – og mest komplett – i 1998.
Boheman fuglereservat
Fuglefjellene befolkes av ærfugl, gjess og andre arter sjøfugl. Her er også noe havhest, men ikke så mye som litt lengre sørvest på Alkhornet. Man skal holde lang avstand fra fuglereservatene i hekketiden for å unngå at fugleforeldre blir skremt bort og rovfugl eller fjellrev tar eggene. Fuglene kan forstyrres selv på flere hundre meters hold.
Jakob Sande
Bibliografi
Diktutvalg med melodier: Skreddarsveinen og andre viser (1958) og Hestevrinsk og fløytelåt (1964).
Noveller i samling 1964. Skoleutgave med utvalgte noveller 1958 med tittelen Forteljingar.
Polygami
Polygami betegner et ekteskap der en person er gift med to eller flere individer samtidig, eller når flere personer er gift med hverandre. Blant dyr betegner polygami en haremlignende tilstand, der for eksempel en hann har sikret seg retten (som oftest gjennom kamper mot andre hanner) til å pare seg med flere hunner.
Polygami kan også betegne et ekteskap mellom to og to mennesker, så lenge ekteskapet ikke fratar de involverte muligheten til å inngå ekteskap med andre. Det motsatte er monogami, hvor en person er gift med bare én annen person samtidig. I de fleste land er polygami ulovlig, blant annet i Norge, mens det i enkelte land er normal praksis.
Ağrı (provins)
Provinsen ligger øst i Tyrkia og grenser til provinsene Kars og Iğdır i nord, Muş og Erzurum i vest, Van og Bitlis sør og til Iran i øst.
Distrikter
Provinsen Ağrı består av sju distrikter:
Ben Eastman
Benjamin «Ben» Bangs Eastman (født 19. juli 1911 i Burlingame i California, død 6. oktober 2002 i Hotchkiss i Colorado)   var en amerikansk friidrettsutøver som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Eastman vant en olympisk sølvmedalje i friidrett under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han kom på andreplass på 400 meter med tiden 46,4 bak sin landsmann Bill Carr som vant på 46,2 som var ny verdensrekord.
Napeocles jucunda
Napeocles jucunda er en sommerfuglart som tilhører den store familien flikvinger (Nymphalidae). Den hører til den lille gruppen Victorinini og lever i Sør-Amerika.
Utseende
En nokså stor, bredvinget sommerfugl. Forvingen er dratt ut til en spiss og litt sigdformet, bakvingen ender også i en innovervendt spiss. Oversiden er mørk, skinnende grønnblå i et stort felt ved roten av hver vinge og en liten flekk i spissen av forvingen. Undersiden er farget som et vissent blad, komplett med "midtnerve". Arten ligner sterkt på noen arter i Kallimini, en gruppe den før ble regnet til.
Levevis
Når denne sommerfuglen sitter på bakken, ligner den nesten perfekt på et vissent blad. De lever i tropisk regsnkog mellom 400 og 800 meter over havet.
1401 Lavonne
1401 Lavonne er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 22. oktober 1935 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Brogeen og den magiske melodien
Brogeen og den magiske melodien (orig: Brogeen Follows the Magic Tune) er en irsk dukkefilmserie fra 1969 basert på Patricia Lynchs barnebok Brogeen Follows the Magic Tune, fra 1952.
Serien ble sendt i NRK Barne-TV høsten 1970, og i reprise i 1972 og 1979.
Handling
En dag kommer det en spillemann til puslingfolket. Her treffer han den lille puslingen Brogeen som er så snill å slippe ham inn i slottet. Der klarer spillemannen å stjele en «magisk melodi» – og Brogeen får skylda. Han blir derfor kastet ut av slottet og må lete etter den magiske melodien for å få komme tilbake. Etter en stund slår han seg sammen med hesten «Vriompeis» og uteliggeren «Burt Kelly».
Om serien
Mastertapene til serien skal ha blitt slettet ved en feiltagelse av det irske TV-selskapet RTÉ.
7,92 × 33 mm Kurz
7,92 × 33 mm Kurz er en geværpatron utviklet i Det tredje rike før og under den andre verdenskrig. Patronen kalles også 7,92 mm Kurz (Kurz betyr kort på tysk), og ble utviklet for bruk i automatgeværer (Sturmgewehr på tysk). Kaliberet ble utviklet som et kompromiss mellom 7,92 mm riflepatronen og 9 mm pistolpatronen.
Army of One
For albumet ble han kåret til Årets spellemann under Spellemannprisen 2008.
Sporliste
Alle komposisjonene er av Espen Lind unntatt der hvor annet er angitt.
Henry Milton Taylor
Henry Milton Taylor (født 4. november 1903, død 14. februar 1994) ble født på Long Island, Bahamas. Taylor ble utnevnt som generalguvernør av Bahamas den 1. mars 1991, og hadde vervet sitt helt til han trakk seg tilbake den 1. januar 1992.
Stutthof konsentrasjonsleir
KZ Stutthof var den første konsentrasjonsleiren som ble bygget av de tyske nasjonalsosialistene utenfor Tyskland. Den ble påbegynt 2. september 1939 ved Sztutowo (tysk: Stutthof), om lag 40 kilometer øst for dagens Gdańsk og lå den gangen innenfor territoriet til Fristaden Danzig, rett ved grensen til Øst-Preussen. Det var opprinnelig en interneringsleir for jøder, patriotiske polakker og antinazister, senere en slavearbeiderleir. Albert Forster, gauleiter i Danzig, valgte stedet der leiren ble anlagt. Da leiren ble opprettet var stedet øde og fangene måtte selv sette opp brakker. Heinrich Himmler irettesatt HSSPF Richard Hildebrandt for at han opprettet Stutthof på eget initativ. Opprinnelig var leiren tiltenkt fanger fra nærområdet.
Leiren hadde på det meste 39 underleirer. De største underleirene var i Thorn (Toruń) og Elbing (Elbląg) med hver om lag 5,000 jødiske kvinner som fanger.
Internert og drepte
Over 110 000 mennesker ble deportert til leiren og om lag 85 000 døde der. De fleste av fangene var polske, men det var også andre nasjonaliteter og jødiske, og kasjubiske fanger. Blant annet satt medlemmer av Donald Tusks familie som fanger. Sommeren 1944 ble fanger fra evakuerte leirer i de baltiske landene overført til Stutthof. En del jødiske ungarere ble overført fra Auschwitz. Fra juni til oktober 1944 fraktet SS 23,566 personer, hvorav 21 817 kvinner, fra Auschwitz til Stutthof. Fra de baltiske landene kom 25,043 jøder i juli 1944. Da fanger fra oppstanden i Warszawa ankom i august 1944 var leiren overfylt. SS svarte med å sende jødiske barn og eldre til Auschwitz for å drepe dem der. De arbeidsføre ble sendt til underleirer på slavearbeid. De gjenværende i Stutthof var for en stor del syke eller ikke arbeidsdyktige. Da det i oktober 1944 ble klart at Auschwitz ville bli nedlagt som drapsanlegg satt leirkommandanten opp en egen avdeling som skulle avlive fangene. I tillegg til gasskammer ble fangene drept med nakkeskudd. I slutten av desember brøt det ut tyfus i leiren som så ble satt i karantene fra 8. til 21. januar. Til sammen første drapsprogrammet og epidemiene til flere tusen døde fra oktober til januar 1945. Sutthof hadde 210 underleirer for slavearbeidere i regi av SS-Wirtschafts- und Verwaltungshauptamt.
Sommer og høst 1944 ble arbeidsdyktige jøder fra Kaiserwald leir ved Riga overført til Stutthof. Barn og andre som ikke var egnet som arbeidskraft ble skilt ut og drept før de øvrige ble sendt med skip til Danzig. Fra Kaunas konsentrasjonsleir ble 8 000 jøder evakuert med jernbane: kvinner ble forflyttet Stutthof, menn til en underleir av Dachau. Sommeren 1944 fikk leirkommandant i Stutthof, Günther Hoppe, ordre fra SS-Wirtschafts- und Verwaltungshauptamt om at jødiske fanger skulle drepes innen utgangen av 1944. Et anlegg for avlusing av klær da omgjort til et gasskammer. Fra september 1944 ble grupper på 25-45 personer, hovedsakelig kvinner fra Baltikum og Ungarn, avlivet med Zyklon B. Et ekstra gasskammer ble innredet i en forlatt jernbanevogn. Ved utgangen av 1944 var det 47,000 gjenlevende i leiren, om lag to tredeler jødiske. De internerte ble fra slutten av 1944 evakuert med jernbane. Kommandant Hoppe beordret full evakuering av leiren 25. januar 1945. Grupper på 1000 fanger ble sendt til fots mot Lauenburg 140 km unna. Omkring en tredjedel av fangene kom frem til Lauenburg. Da sovjetiske styrker kom til Lauenburg i mars fant de 15 000 overlevende etter dødsmarsjen fra Stutthof.
Dan Stone oppgir at leiren sommeren 1944 hadde mottatt 49 000 jøder. Av disse ble 11 000 forflyttet til andre leirer og 27 000 døde i leiren eller i forbindelse med evakueringen i januar 1945. Evakueringene til fots, dødsmarsjene, var kaotiske. Nazistene satte fyr på deler av leiren i mars 1945 da de siste fangene ble sendt med båt over Østersjøen. Sovjetiske styrker befridde leiren 9. mai 1945 og det var da 2 000 gjenlevende fanger der.
Norske fanger
I desember 1943 ble 270 norske politimenn ble sendt dit som følge av Aktion Polarkreis. I august 1944 ankom det 45 menn og 18 kvinner til hovedleiren i Stutthof i en transport direkte fra Grini. Blant politimennene var friidrettsutøveren Harry Skjong-Nilsen (Idrettslaget Skjalg), og Reidar Kvammen. Finn Dahlins opplevelser fra Stutthof ble beskrevet i dagbøker utgitt 2001 av sønnen.
Gerd Svanhild Haaland ble sendt til Stutthof og døde på ukjent sted.
Georg Rosef satt en periode i Stutthof, han overlevde. Ole Petter Lossius ble befridd av sovjetiske styrker. Milorg-lederen Carsten Lütken satt i Stutthof fra 1944 og ut krigen. B. Flood Engebretsen satt i Stutthof fra august 1944 og døde der 1. mai 1945.
Stutthof-prosessene
I perioden 25. april 1946 til 29. november 1947 ble Stutthofprosessen avholdt. Denne inkluderte fire rettssaker mot tidligere vakter og ledere i leiren. Rettsoppgjøret skjedde ved en polsk-sovjetisk domstol.