cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Selsbakk stasjon
Togene på Rørosbanen stopper fast på Selsbakk stasjon, mens togene på Størenbanen stopper på signal. Tog som kjører Trønderbanen sluttet å stoppe på signal i 2014, og har ikke stopp på stasjonen.
Christiania Jazzband
Christiania Jazzband (CJB) (etablert 1969) er en norsk jazzgruppe, kjent for å spille New Orleans-basert tradisjonell jazz. Initiativtaker og leder Tore Frøberg etablerte også jazzklubben New Orleans Workshop (1972) som spillested for orkesteret, som dog måtte dele det med Magnolia Jazzband. Leder 1974-97 var Jan Kristiansen. For øvrig har CJB turnert i Europa og USA.
Deres debutplate var Christiania Jazzband (1972), og ga Spellemannprisen 1973 i klassen jazz, med besetningen Tormod Isachsen trompet, Tore Frøberg trombone, Peter Opsvik saksofon, Jan Kristiansen bass og banjo, Per Hobbel bass og Peer Dahl trommer. Pianist Gunnar Andersson var med på The world is waiting (1974), men erstattet av Svein Almquist på Too late (1976), der forøvrig Per Frydenlund (Hot Club de Norvège) tilkom på banjo, Aage Teigen på trombone og Knut Audum kornett. Hobbel og Frøberg gikk ut i 1974.
Den senere tid har besetningen vært Peter Opsvik (1971–) Totti Bergh saksofon (1990–), Anders Bjørnstad trompet (1978–), Aage Teigen trombone (1974–), Børre Frydenlund banjo og vokal (1980–), Christian Frank bass og Bjørn Olufsen trommer.
Cover Flow
Cover Flow er en funksjon som Apple har utviklet som gjør det mulig å bla i filer på en grafisk måte. Funksjonen kom med versjon 7 av iTunes. Senere har Apple brukt funksjonen i en rekke andre produkter i iPhone, alle iPod-modellene og Mac OS X Leopard.
«Santa Maria»
«Santa Maria» var et av tre skip som Christofer Columbus tok med seg til Amerika. Hennes styrmann og eier var Juan de la Cosa.
Santa María var en karakk på omkring 70 fot og var ekspedisjonens hovedskip. Hun hadde en besetning på 40 mann.
De andre skipene i Columbus' flåte var karavellene Santa Clara, kalt for Niña («pike» – eieren var «Juan Niño») og Pinta («Den malte»). Alle skipene var kjøpt brukt og ikke bygd med tanke på utforskningsreiser.
Santa María var opprinnelig kalt La Gallega («Galicieren»), sannsynligvis navngitt etter byggestedet, Galicia; dens besetning syntes å ha kalt henne for «Marigalante».
Santa María hadde tre master. Hun var det langsomste av Columbus' skip, men klarte seg likevel godt under atlanterhavskryssingen. Hun gikk på grunn ved dagens Môle Saint-Nicolas i Haiti den 25. desember 1492, og gikk tapt. Tre fra skipet ble senere brukt til å bygge Môle Saint-Nicolas, som opprindelig het La Navidad (Jul) da skipsgrunnstøtelsen fant sted på juledag.
Der eksisterer i dag ingen autentisk lignende kopi av de tre skip i Columbus' ekspedisjon. Adskillige nyere kopier av Santa María har vært bygd, men de er alle basert på antagelser. Columbus selv regner imidlertid opp alle segl i sine dagboksnotater. På stormasten (i midten) var storseilet, som ved seiling i svak vind kunne forstørres med hjelp av to bonnetter som ble surret fast, samt over dette et mersseil. På fokkemasten (foran) førtes bare fokk. Under baugsprydet førtes en blinde. Mesanmasten (akter) var rigget med et latinerseil. Foruten det sistnevnte var alle seil råseil. Dessuten kunne man sette opp skipsbåtens mast og seil, trolig også et latinerseil, på akterdekket.
Castro Barros undergrunnsstasjon
Castro Barros undergrunnsstasjon er en stasjon på Linje A på Buenos Aires’ undergrunnsbane. Den ligger mellom stasjonene Loria og Río de Janeiro.
Stasjonen ligger under en av Buenos Aires’ mest prominente gater, Avenida Rivadavia, der den krysser Avenida Castro Barros (oppkalt etter politikeren Pedro Ignacio de Castro Barros), i bydelen Almagro. I nærheten ligger den klassiske restauranten Las Violetas og sykehuset Hospital Italiano.
Castro Barros undergrunnsstasjon var del av den andre etappen av stasjoner som ble åpna på undergrunnsbanen, 1. april 1914, og gjorde at man kunne reise fra Plaza de Mayo til Río de Janeiro undergrunnsstasjon.
Alvheim (biografi)
Alvheim er den autoriserte biografien om den tidligere sykehusdirektøren og stortingsrepresentanten John Alvheim (1930–2005).
Biografien, som kom ut to måneder før Alvheims død, består av tre deler. Den første delen omhandler oppveksten, levevilkårene, kulturen og naturen i Øygarden i Hordaland.
Den andre delen av boken tar for seg hans utdannelse på Diakonhjemmet, hans fem år som hjelpearbeider i Gaza, Etiopia, Libanon og Bangladesh, og hans faglige liv i norsk helsevesen.
Kent (andre betydninger)
Kent er et grevskap i England. Det kan også vise til:
Little Venice
Little Venice («Lille Venezia») er et kanalområde i sentrale London, nordvest for Paddington stasjon, i bydelen Westminster. Det utgjør en del av området Maida Vale, og sørlige delen omkring gatene Maida Avenue, Warwick Crescent samt Bloomfield Road (som innrammer Browning's Pool), utgjør Lille Venice.
Little Venice er en naturskjønn og velstående del av London, kjent for sine kanaler og fortøyde båter. Det meste av eiendommene i området består av hus og herskapshus i Regency-arkitektur med hvitmalt stukkatur og terrasser. Little Venice er omgitt av tre vannkanaler: Grand Union-kanalen, Regents kanal, og Paddington-bassenget som møtes i en stor malerisk innsjø, Browning's Pool, som danner stedets midtpunkt og kalles uformelt av innbyggerne for «Little Venice Lagoon» eller bare «Lagoon», det vil si «Lagunen».
Little Venice er også en valgkrets innen City of Westminster. Ved folketellingen i 2011 hadde området en befolkning på 10 633 innbyggere.
Stedsnavnet
Little Venice er et relativt nytt navn for deler av Maida Vale og Paddington. En forklaring på stedsnavnet er at poeten Robert Browning (1812–1889), som bodde i området fra 1862 til 1887 (og døde i Venezia), var det som kom opp med navnet. Imidlertid er dette blitt bestridt av lord Kinross i 1966 og av London Canals. Begge forsikrer at lord Byron (1788–1824) som humoristisk kom opp med navnet. Derimot er Browning's Pool fått navn etter den førstnevnte poeten.
Historie
Omkring 1810 ble det gravd ut et basseng der Regent's Canal og Paddinton-armen av Grand Union Canal møtes. Bassenget het opprinnelig Paddington Broadwater. Etter at kanalene hadde mista sin funksjon i byens varetransport, har bassenget tjent som fortøyningsplass for husbåter.
Området rundt bassenget ble stykkevis utbygd fra omkring 1825 med vakre edvardianske rekkehus og treetasjes leiegårder.
Sent på 1900-tallet og tidlig i 1920-årene var Maida Vale et jødisk distrikt. Den første statsministeren i Israel, David Ben Gurion, var bosatt på Warrington Crescent. Mannen bak moderne datateknologi, Alan Turing, ble født på Hotellet Colonnade.
I 1915 ble Maida Vale-tuben åpnet. Den hører til Bakerloo-linjen.
Little Venice opptrer første gang som navn på et hus med utsikt til kanalen i Margery Allinghams detektivroman Death of a Ghost fra 1934. Etter krigen ble navnet adoptert av eiendomsmeglere som betegnelse på området, ettersom assosiasjonene til Venezia ble antatt å ha en gunstig virkning på prisene. Det meste av grunnen i Little Venice har vært i kirkas eie som en del av Maida Vale-eiendommen. På 1980-tallet ble en del hus lagt ut for salg. Tomtene ble kjøpt av eiendomsselskaper og bebygd med leiligheter.
Sala Baker
Sala Baker (født 22. september 1976) er en skuespiller og stuntmann fra Wellington i New Zealand. Han ble opprinnelig hyret inn som én av mange stuntmenn i Ringenes herre-filmtrilogien, hvor han endte opp med å spille rollen som Sauron som faktisk er tittelkarakteren. I tillegg spilte han en rekke forskjellige orker, en gondorsk mann og en rohansk mann. Baker har også utført stunt i filmer som Legenden om Narnia – Løven, heksa og klesskapet og to av Pirates of the Caribbean-filmene.
Little Venice
Historie
Little Venezia har i alle år vært et populært strøk for kunstnere, litterater, intellektuelle samt prostituerte. Det kan tenkes at dagens sterkt stigende boligpriser i området vil føre til endringer i befolkningssammensetninga i området.
Nørdre Syndin
Nørdre Syndin er en innsjø som ligger i kommunene Vestre Slidre og Vang i Innlandet. Nørdre Syndin er den nordligste av de tre innsjøene Nørdre Syndin, Midtre Syndin og Søre Syndin.
Navnet Syndin kommer fra ordet «sund». Dette kommer av at vannene Nørdre og Midtre Syndin tidligere utgjorde ett enkelt vann, forbundet av et sund. Vannet hadde frem til 1690 utløp mot sør, via elva Hulja (Hylja) og Søre Syndin og videre ned til Ulnes ved Strondafjorden. I 1690 gravde bonden Hallvard Eriksson på gården Tørpe en kanal i nordenden av vannet slik at utløpet gikk via elva Ala som renner til Begna. I 1717 var det en stor flom som utvidet og senket kanalen noe som førte til at vannføringen i vassdragene sørover minket betydelig. Bonden ble dømt i retten til å tilbakeføre vannet, og en demning ble laget i 1719. I 1720 ble denne demningen ødelagt av en ny stor flom og denne førte til stor skade på gårder langs Ala.
Ifølge Stortingets Verneplan I for vassdrag fra 1973 ble Nørdre- og Midtre Syndin vernet, men vedtaket åpner for en mulig tilbakeføring av vannene til Sundheimselva.
Syndinvannene ligger i et åpent seterlandskap, hvor setervirksomheten gjennom lang tid har medført at bjørkeliene er erstattet av lyngheier med einer og dvergbjørk. Berggrunnen består av lett forvitrelige bergarter. Av denne grunn er jordsmonnet rundt svært rikt med tilhørende planteliv. I 1930 ble et 35 km² stort område mellom Syndinvannene og Helin fredet som botanisk plantenasjonalpark. I skiferura under fjellet Gilafjellet og langs Helin vokser flere sjeldne planter, blant annet urvalmue (Papaver relictum).
Sérgio Paulo Barbosa Valente
Sérgio Paulo Barbosa Valente (født 27. juni 1980), også kjent som Duda, er en portugisisk fotballspiller som for tiden er klubbløs.
Han spiller midtbane, og er også en del av. Duda har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet Cádiz CF og Sevilla FC fra Spania.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Joel Eriksson
Personlige rekorder
Oppdatert pr 20. mai 2011
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i ett OL ved 2 konkurranser.
Allround-VM på skøyter deltatt 3 ganger.
Sprint-VM på skøyter deltatt 4 ganger.
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i 3 VM ved 4 konkurranser.
EM på skøyter deltatt i 5 EM.
Junior-VM på skøyter deltatt i 3 VM ved 4 konkurranser.
Sammenlagt i Verdenscupen
Oppdatert etter sesongen 2010/11.
Grunnkretser i Iveland kommune
Grunnkretser i Iveland kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Iveland kommune i Agder for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Montenegro (Rio Grande do Sul)
Montenegro er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Juvikfolket
Det er vanlig å beskrive temaet i bokserien som en endring i moralske normer; fra rå makt, styrke og hensynet til slektas beste hos gamlekarene, og over til medfølelse og demokratisk ansvarsfølelse hos Odin. Det er også vanlig å peke på at mange av Duuns romaner og romanpersoner i årene før Juvikfolket kan sees som forstudier til tema og typer i Juvikfolket, særlig gjelder dette boka Det gode samvitet fra 1916.
Innhold
Romanene foregår innenfor det samme universet som alle Duuns bøker fra romanen Tre venner (1914) til novellesamlinga Blind-Anders (1924). Her brukes de samme stedsnavnene, og noen personer opptrer som bipersoner i flere bøker. Professor i litteratur, Otto Hageberg, omtalte disse elleve bøkene som «Duuns storroman». Landskapet har tydelig preg av Duuns hjemtrakter på Jøa. Politikeren Guttorm Hansen skrev at «Olav Dunns dikting hentar landskap og språk frå Namdalen, frå to øyar som ligg ute i Namsfjorden mot storhavet, mot Folda — Jøa og Otterøya. Berre to–tre av bøkene hans hentar landskap frå andre kantar.» Romanene er, som alle Duuns bøker, skrevet på nynorsk med dialektbruk i replikkene.
De tre første bindene
Romanserien skildrer livet til seks–sju generasjoner juvikinger fra slutten av 1700-tallet og inn på begynnelsen av 1900-tallet. De første kapitlene i det første bindet, Juvikingar, åpner med sagn og anekdoter om de eldste av slekten, før Per Anders introduseres som den første hovedpersonen i dette bindet. Litteraturprofessoren Harald Beyer mener at «De gamle juvikene har 'den blinde farten' i seg, lever på instinkt, refekterer lite, grubler ikke, angrer aldri. Det bor mye gammel hedendom i dem. Ættens krav er eneste rettesnor.»
Sønnesønnen Anders, kalt «Blind-Anders», er hovedpersonen i det andre bindet, I blinda. Beyer mener at Anders «lever hele det lange livet sitt i brytningen mellom ætt og bygd, ættemoral og samfunnsmoral.»
Handlinga i det tredje bindet, Storbrylloppet, foregår omkring 1870-åra. Her skildres «møtet mellom gammelt og nytt, mellom innflytelse fra byen og det gamle bondesamfunnets sed og skikk.» I en forlagspresentasjon av boka heter det at «I Storbrylloppet opplever vi Duun på sitt mest burleske. To familiar med kvar sine verdisett og ambisjonar blir vikla inn i og ut av kvarandre i hendingar som fører fram til eit gedigent dobbeltbryllup.»
Ola Håberg, som er sønn av Anders («Blind-Anders») og Massi, introduseres i I blinda og er siden med i resten av romanverket, før han tar sitt eget liv i I stormen. Han er klokker, og en tenksom og analytisk type, en «kloking uten styrken», ifølge litteraturprofessor Bjarte Birkeland. Han er både en kommentator til andres ferd, og en taper i sin egen livsferd.
Odin – de tre siste bind
Odin Setran er hovedperson i verkets tre siste bind. Odins oppvekst preges av at han, ifølge forfatter Liv Marit Idsøs introduksjonsbok om Duun, «er seg bevisst at han er 'ein av gamlekarane', at han har arven frå juvikingane å føre vidare. Men samtidig lever han i ei ny tid, med nye krav til det å vere menneske og samfunnsborgar.» Den senere litteraturprofessoren Daniel Haakonsen peker på at Odin er den personen i Duuns forfatterskap som «enklest og klarest forener selvrespekt og menneskelig ansvar», de to etiske idealene som går gjennom Duuns forfatterskap.
Odins livsløp går gjennom tre faser i de tre bindene. I I eventyret vokser han opp som hos fosterforeldrene Bendek og Gurianna i Kjelvika, men har også etter hvert relasjoner til mora og stefaren Iver på gården Vennestad, til faren Otte og til bestemora Åsel på gården Håberg. Skildringene fra Odins barndom i Kjelvika er en av de mest siterte delene av Duuns forfatterskap.
I den femte boka, I ungdommen, utvikler Odin det ambivalente forholdet til søskenbarnet Astri, og forholdet til rivalen Lauris. Lauris blir etter hvert til en personifisert ondskap, en type som det finnes flere av i Duuns forfatterskap. Mot slutten av boka innleder Odin et forhold til Ingri. De gifter seg og får to barn i løpet av de femten årene som går mellom femte og sjette bind.
Samfunnsbildet i serien
Verket beskrives som en konkret skildring av tidsforløp og strømninger i norsk historie. Professor Ole Martin Høystad skriver i et etterord til 1996-utgaven av bøkene at «Duun plasserar alltid personane sine i ein historisk samanheng og tematiserer dei historiske kreftene som formar menneske og samfunn.»
Tema og tolkning
Romanserien tar utgangspunkt i en forestilling om ætta som en levende, dynamisk organisme, som kan ha gode og dårlige perioder. Duun-forskeren Leiv Fetveit skriver i et etterord til 1996-utgaven av bøkene at hovedpersonene i generasjonene etter gamlekarene «ber med seg ein biologisk arv og har ein åndeleg slektsarv å taka stilling til.» Haakonsen skriver på samme måte at Juvikfolket er «eposet om sammenhengen i ættens liv, om sjelelivets sammenheng med den biologiske fortid.»
Professor Willy Dahl skriver i sin litteraturhistorie at romanserien kan sees som en historie om ættesamfunnet som bryter sammen i møte med hamskiftet og moderniteten. Dahl mener også at «med en viss rett kan det sies at I stormen svinger bort fra den brede, detaljerte samfunnsskildring og blir en fortelling om personlige konflikter.» Dahl mener også at verket er så sammensatt og mangfoldig «at enhver omtale blir reduserende». Han advarer mot noen reduksjonistiske lesemåter: «å lese det som en serie psykologiske studier, som en fiksjonsfilosofisk avhandling om 'det etiske' eller som en sosialhistorisk reportasje er lesemåter som, konsekvent gjennomført, fører til avgrensning i forståelsen.»
En hovedtema i verket er mentalitetsskiftet; fra ættestolthet til medmenneskelighet. Haakonsen skriver at «en hovedtendens i Juvikfolke er å vise hvorledes den mektige ætten med stolthet og selvfølelse etterhvert lærer å sette sin sjelestorhet inn i sine medmenneskers tjeneste.» Åsfrid Svensen skriver at «en av de oppgavene Duun har satt seg gjennom de tre siste bindene av Juvikfolke er … å finne fram til en ny samlende sosial og etisk orden som skal kunne erstatte slektsordenen.»
Odin representerer den nye tid i verket. Høystad skriver at Odin er et menneske som kommer «lenger enn gamlekarane i juvikslekta og som tåler den medvitne sjølvrefleksjonen utan å bli innkrøkt i seg sjølv og misse den spontane handlekrafta.»
Svensen peker også på at forfatterens intensjoner om Odins rolle virker tvetydige. Det kan se ut som om Duun «har ment å tegne Odin som en mann som når lenger enn alle andre.» Men det er også elementer i romanene som peker på at andre har vært like store lederskikkelser i sin tid. I romanens sluttkapittel har Anders, sønnen til Odin, noen betraktninger om «ei ny tid» som en gjentagende hendelse som ikke er unik for Odin. I sluttkapittelet finnes på samme måte noen antydninger til at Lauris har blitt et nytt menneske, men også dette framføres med et lag av ironi.
Yunyang
Yunyang (kinesisk: 云阳县; pinyin: Yúnyáng Xiàn) er et fylke i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina. En del av fylket er havnet under vann under fyllingen av De tre kløfters dam i Yangtzedalføret. Dette utløste en folkeforflytning fra Yunyang etter 2005 av over 100,000 personer.
Juvikfolket
Mottagelse og etterbruk
Duun fikk generelt få anmeldelser for bøkene sine i de første årene som forfatter, og de anmeldelsene som kom, var ofte knyttet til nynorskpressen. Da Juvikfolket-serien var ferdig, skrev forfatterkollegaen Nini Roll Anker et innlegg i avisen Tidens Tegn, med tittelen «Varsku her!». Anker skrev at nynorske forfattere ofte ble oversett av «den dannede almenhet» i Norge, og at mange av den grunn har gått glipp av Duuns bøker. Hun skrev videre at hun «ikveld netop har sluttet læsningen av et diktverk som Olav Duuns 'I Stormen' – og sitter saa lyksaligjgort og tilintetgjort – saa knust og saa opløftet, som en blir efter møte med det største.»
Yunyang
I 1999 var befolkningen i fylket på 1,246,978, og den var på i 1,290,000 i 2005.
Juvikfolket
Mottagelse og etterbruk
Bokklubbens utgave av bøkene i 1987 var i tre bind, og var illustrert av Bjørn Bjørneboe. Serien er med i utvalget Århundrets Bibliotek (1991) og i idéhistoriker Trond Berg Eriksens kanon-utvalg Nordmenns nistepakke (1995).
Verket er dramatisert av Otto Homlung og oppført på Det Norske Teatret i 2004. Paul Ottar Haga bearbeidet Holmungs dramtisering i en oppsetning på Nord-Trøndelag Teater i 2015; Haga hadde selv regien. Våren 2023 framførte Hildegunn Eggen hele romanserien som sin avskjedsforestilling ved Trøndelag teater. Oppsetningen var en ny dramatisering, en soloversjon, dramatisert og bearbeidet av Eggen og Elisabeth Matheson.
Yunyang
Kulturminner
Zhang Fei-tempelet (Zhang Huan hou miao, 张桓侯庙, eller Zhang Fei miao, 张飞庙) ble i 2001 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Litauens uavhengighetserklæring
Litauens uavhengighetserklæring (litauisk: Lietuvos Nepriklausomybės Aktas) var et dokument utstedt av Det litauiske råd (Taryba) den 16. februar 1918. Dokumentet forkynte gjenopprettelse av et demokratisk, uavhengig land, Litauen, med Vilnius som hovedstad. Erklæringen ble underskrevet av 20 representanter under ledelse av Jonas Basanavičius. I dag kalles huset Underskrivernes Hus (litauisk: Signatarų namai) og ligger i Pilies gatve nr. 26 i Vilnius.
Uavhengighetserklæringen var det endelige resultatet av en rekke beslutninger, blant annet den som ble besluttet på Vilnius-konferansen og i Loven av 8. januar. Veien til erklæringen var lang og komplisert, fordi Det tyske keiserriket presset Taryba til å alliere seg med dem. Taryba måtte omhyggelig beslutte nye ting, og unngå å provokere Det tyske keiserriket hvis tropper stadig var i Litauen, og det litauiske folk som hadde store forventninger.
René Bougnol
René Bougnol (født 7. januar 1911 i Montpellier, død 1956) var en fransk fekter som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles, 1936 i Berlin og 1948 i London
Lataste ble olympisk mester i fekting under Sommer-OL 1932 i Los Angeles. Han var med på det franske laget som vant i lagkonkurransen i florett. Fire år senere, under Sommer-OL 1936 i Berlin vant han sølvmedalje i lagkonkurransen i florett.
Tolv år senere, under Sommer-OL 1948 i London, ble han olympisk mester for andre gang, han deltok på det franske laget som vant i lagkonkurransen i florett. De andre fekterne å laget var Christian d'Oriola, Jehan Buhan, Jacques Lataste, Adrien Rommel og André Bonin.
Grand Canyon nasjonalpark
De fleste turistene som oppsøker parken, ankommer den sørlige kanten av kløften via Arizona State Route 64. Parkens administrasjon ligger i Grand Canyon Village ved den sørlige inngangen; her ligger også de mest populære utsiktsstedene. Om lag 50 kilometer av den sørlige kanten (South Rim) er tilgjengelig med bil. Parken ble i 2014 besøkt av 4,76 millioner.
Det er ingen veiforbindelse mellom de to stedene, bortsett fra en fem timers kjøretur via Navajo Bridge, nær Page i Arizona. Det er også forbindelse mellom de to kantene via Las Vegas og via Hooverdammen. Resten av Grand Canyon er svært ulendt og lite tilgjengelig.
Debi Thomas
Debra Janine «Debi» Thomas (født 25. mars 1967 i Poughkeepsie i New York), amerikansk kunstløper som deltok i de olympiske vinterleker 1988 i Calgary.
Terence Stamp
Terence Henry Stamp (født 22. juli 1938 i Stepney, London) er en Academy Award-nominert engelsk skuespiller.
Debi Thomas
Hun ble verdensmester i kunstløp i 1986 i single for damer.
Terence Stamp
Stamp, eldstemann av fem barn, ble født Stepney i London. Foreldrene var Ethel Esther og Thomas Stamp. Siden faren var borte i lengre perioder i Handelsflåten ble Terence oppdratt av moren, bestemoren og tantene. Han idoliserte skuespiller Gary Cooper gjennom barndommen, etter at han og moren hadde sett Beau Geste på kino. En annen tidlig inspirasjon var James Dean.
Han fikk sin filmdebut i Peter Ustinov sin filmatisering av Billy Budd, en novelle av Herman Melville. Hans tolkning av tittelkarakteren ga ham en nominasjon til en Academy Award, i tillegg til internasjonal oppmerksomhet. Etter dette var han motspiller til Laurence Oliver i Term of Trial.
Anthony Coucheron
Anthony Coucheron, også omtalt som Anton Coucheron eller Anthony Willemsen (født ca. 1650, trolig i Holland, død 14. mars 1689 på Akershus, Oslo) var en ingeniøroffiser.
Coucheron arbeidet som Verkbas i Fredrikstad i 1665 og var assistent for sin far Willem Coucheron i 1666. Faren var en nederlandsk generalkvartermester, som påbegynte arbeidet med befestning av Fredrikstad i 1663. Samtidig arbeidet han med anleggelsen av det som senere ble Fredriksten festning i Halden.
I 1673 ble Anthony Coucheron sendt som løytnant til Kongsvinger og Elverum for å utarbeide noen tegninger i forbindelse med noen allerede prosjekterte festningsanlegg. Han ledet byggingen av disse i noen år. Coucheron er omtalt som kapteinløytnant på Akershus i 1674, i mars samme år ble han utnevnt til kaptein. I juli samme år ble han utnevnt til generalkvartermesterløytnant i Danmark. Han etterfulgte sin far som generalkvartermester i Norge i 1680, og ble utnevnt til kommandant på Christiansø, trolig i 1681 og oberst trolig i oktober samme år. De siste årene var han kommandant på Akershus festning.
Anthony Coucheron fikk i oppdrag å planlegge og utføre flere betydelige festningsverk både i Danmark og i Norge. Hans arbeider var på linje med de mest moderne i samtiden og representerer dessuten nytenkning, blant annet med hans bidrag til utviklingen av brannsikre tårnfestninger.
Sammen med Johan Caspar de Cicignon regulerte Coucheron Trondheim etter bybrannen i 1681 og ledet byggingen av Kristiansten festning. I tillegg til arbeidet på festningsanleggene i Trondheim, Kongsvinger og Elverum, arbeidet han med deler av Akershus festning og planer over Fredrikstad.
I Danmark arbeidet Coucheron med befestning av Christiansø, Ertholmene ved Bornholm (påbegynt i 1684) og Fladstrand i Fredrikshavn (1687). I samråd med kommandanten Jacob Geveke utarbeidet han forslag til ny befestning av Kronborg (1686–1688)
H. Mounier
H. Mounier er et fransk cognachus.
Historie
Cognachuset ble etablert i 1858 av Henri Mounier, sammen med kjellermesteren Jean Salmon og Eugène Bellet. Henri Mounier hadde en karriere bak seg som kaptein i den franske handelsflåten. Selskapet fikk navnet «Mounier & Cie». Eksporten gikk først til Nederland, senere også andre land i nordlige Europa.
I starten solgte de cognac kun i tønner, som var vanlig den gang. Dette skiftet imidlertid i andre halvdel av 1800-tallet, og i 1874 bestemte Henri Mounier seg for å gjøre det samme. Han etablerte et nytt selskap, «Henri Mounier & Co», senere byttet selskapet navn til «H. Mounier», som de heter den dag i dag.
Utvalg
Også andre alkoholholdige drikker selger de under andre merker enn «H. Mounier».
Cognac
Prince Hubert de Polignac
Henry Mounier
Paul Bocuse (samarbeide med en fransk gastronom med samme navn)
La Fayette
Vigier Latour (serie etablert i 1937)
Den norske cognacen Nansen produseres også av H. Mounier;
Tidligere ble også cognacmerket Amundsen produsert her, men produksjonen ble flyttet til Maison Brillet i 2002.
Pineau des Charentes
De selger Pineau under flere merker;
Brandy
De selger Brandy under to merker;
Eksterne lenker
H. Mouniers hjemmeside Cognac Polignac
Hardy
Hardy er også navn på et engelsk firma som leverer utstyr og klær til sportsfiskere, med spesiell vekt på fluefiske.
A. Hardy & Cie er et cognachus.
I tillegg til cognac, produserer de bl.a. Pineau des Charentes. De har også to andre cognac-merker, som heter Angevin og Marquis.
Historie
Huset ble etablert i 1863 av Antony Hardy. Han var opprinnelig skotsk, men drev et vin- og spritimportfirma i London. Han flyttet til cognacregionen for å få bedre kontroll over kvaliteten på den vinen og spriten han solgte i England. Han endret da også fornavnet sitt til Antoine, den franske varianten av Antony. De første årene pendlet han litt fram og tilbake mellom Skottland, London og cognacregionen, før han omsider slo seg ned i Cognac.
En av hans etterkommere, Francis Hardy var ordfører i byen Cognac, fra 1978.
Huset drives i dag av direkte etterkommere etter Antoine Hardy. Huset styres av Jaques Hardy og hans to døtre Sophie og Bénédicte Hardy. Sophie arbeider mye med produktutvikling og design, hun har bl.a. utviklet "Fisherman's Flask", til minne om Antonie Hardy, som var en ivrig fluefisker. Bénédicte jobber primært med markedsføring.
I begynnelsen av år 2000 ble Hardy kjøpt opp av det engelske investeringsselskapet KPC, etter en periode der de slet med økonomien (hovedsakelig pga. økonomisk nedgang i Asia og Russland). Dette oppkjøpet førte ikke til store endringer hos Hardy, driften ble videreført med de samme menneskene. Noe modernisering ble gjort, bla. nye tappe-maskiner.
Cognac
I tillegg har de flere gavepakninger. De mest spesielle er:
Thon Hotel Vettre
Thon Hotel Vettre er et konferansehotell med fasiliteter til 600 personer. Hotellet ligger på Vettre i Asker, like ved sjøen.
Historikken til hotellet
Etter mange år med søknader, bygging av ny Slemmestadvei med mer, ble det i 1975 endelig gitt grønt lys for utbygging av Nedre Hvile, og den 19. desember 1977 ble grunnsteinen nedlagt av kronprinsesse Sonja. Steinen ligger under inngangen til vestibylen. Arkitekten var Tom-Brede Anzjøn. Innvielsen fant sted 5. september 1979, og stedet ble benyttet til sykepleierskole frem til 1982.
Vettre ble det nye navnet, da Nedre Hvile ikke var et særlig velegnet navn til et utdanningssted. På grunn av omorganisering i Sykepleierforbundet var det ikke lenger behov for dette opplæringsstedet, og Sykepleierforbudet startet et kommersielt kurs- og konferansehotell.
Hotellværelsene inne i hovedbygningen og rommene i underetasjene i fløyene ble bygget i 2001. Rommene i underetasjene i fløyene var opprinnelig garasjer, og værelsene i de to etasjene over var hybler for sykepleierstudenter.
Gulvene skrår litt ned mot spisesalen fordi den delen av bygget sank mer enn beregnet. Som kompensasjon for det, fikk man bygget peisen i vestibylen – den som går over to etasjer.
I perioden 1982–2000 var hotellet i samarbeid med ulike kjeder, blant annet Norske kurs- og konferansesentre. I 2000 ble hotellet kjøpt opp av Olav Thon Eiendom (Rainbow Hotels) (50 %) og Thor Halvorsen Eiendom (50 %). Hotellet er i dag et franchise-foretak innenfor Thon Hotels.
Pelslus
Pelslus (Trichodectidae) er en gruppe av hudparasitter som lever i pelsen på pattedyr. Den tilhører gruppen av lus (før kalt Mallophaga) som har bitende munndeler og får næring ved å gnage (spise av) pelsen, hud og hudsekret, i tillegg til at de kan ta noe blod. Noen arter kan angripe mennesker.
Liv og utvikling
Pelslus er svært små vingeløse insekter. De er mellom 1 - 3 mm. lange. De lever på pelsen til ulike arter pattedyr. Flest arter finnes på rovpattedyr, gnagere og hovdyr, det er også en del som er knyttet til klippegrevlinger. De ulike arten er knyttet til noen få, eller ofte til et bestemte vertsdyr. Hodet er forholdsvis stort og er like så eller bredere enn kroppen. Antennene er korte, tråformet, med 3-5 ledd. Noen har antydning til køller på antennene. Øynene er redusert og de mangler punktøyne. Det virker noe firkantet og ikke langstrakt. Kroppen er vanligvis lys i fargen, ofte i en blek brunlig farge.
Eggene legges langt nede i pelsen, tett inntil huden. Hunnen kan legge mellom 50 og 100 egg. Larvene, eller de små nymfene må gjennom 3 hudskift, og lever av pels, hud og hudsekret og kanskje litt blod.
Lus har ufullstendig forvandling, det vil si at utviklingen fra egg til voksen skjer gradvis via flere hudskift. De mangler et puppestadium (metamorfose). Fra egg til voksen (imago) tar det bare 3-4 uker ved en gunstig temperatur.
Spredning og smitte
Pelslus overføres helst ved direkte kroppskontakt. Når dyr sover sammen eller ved tett kroppskontakt som sex.
Systematisk inndeling
Systematikken følger Ottesen, 1993, (se kilde).
Eksterne lenker
Ischnocera
Mormaço
Mormaço er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Erik Lindegren-priset
Erik Lindegren-priset er en lyrikkpris på 100,000 SEK som blir delt ut hvert annet år av Luleå kommune. Prisvinneren utpekes av en jury som består av tre til fem ledende litteraturkjennere. Prisen deles ut i forbindelse med arrangementet Bok & Bild. I 2006 ble arrangementet forskjøvet ett år og det ble heller ikke delt ut noen pris det året.
Dilos
Dilos (gresk: Δήλος) er en gresk øy som ligger ved siden av øya Mykonos i midten av øygruppen Kykladene. Dilos, som er 5 km lang og 250 meter bred, er en av de viktigste mytologiske, historiske og arkeologiske steder i Hellas. Utgravninger på øya er blant de mest omfattende i Middelhavet; pågående arbeid skjer under ledelse av den franske skole i Athen og mange oldtidsgjenstander er stilt ut på det arkeologiske museum i Delos og på det nasjonale arkeologiske museum i Athen. Stedet er også listet hos UNESCO som en del av Verdensarven
Dilos hadde en posisjon som en viktig helligdom i oldtiden og antikken som fremmet den som fødestedet til søskengudene Apollon og Artemis. Fra denne hellige havnen kan man se to koniske høyder i horisonten som er identifiserte landskaper hellige for en gudinne, et sted er hun bevart i stedsnavnet på fjellet Kynthos som har beholdt sitt arkaiske navn, det andre hellig for guden Dionysos.
Delos ble etablert som et kultursenter og fikk en betydning som øyas naturlige ressurser hadde vanskeligheter med å støtte. Øya ble befolket allerede fra 2000-tallet f.Kr., og fra 900-tallet var det et betydelig kultsenter. I moderne tid har derimot øya blitt avbefolket, og er i dag kun benyttet av arkeologer og turister. I henhold til folketellingen i 2001 var det 14 innbyggere på Delos. Øya er administrert som en del av kommunen Mykonos.
Hellig kultsted
På den tiden til Odyssevs og Trojakrigen var øya allerede kjent som fødestedet til tvillinggudene Apollon og Artemis (skjønt det synes å være en del forvirring om Artemis' fødested som enten Delos eller øya Ortygia utenfor Sicilia). Øya ble bosatt av jonere fra 900 f.Kr. og fra denne tiden og fram til rundt 100 e.Kr. var Delos beviselig et betydelig kultsted og betraktet som hellig. Mytologisk ble også Dionysos knyttet til Delos, og det samme ble Leto, en av titanene og mor til de nevnte tvillinggudene. Da Delos fikk panhellenistisk (fellesgresk) religiøs betydning ble øya et mål for pilegrimsreiser for jonerne.
Opphavet til myten er videreformildet av Homer; den gravide Leto som vandret fra Trakia til Imbros, Lesbos, Khíos, Samos, Kos, Euboea og Attika, desperat etter et sted hun kunne føde sine barn med Zevs, Apollon og Artemis, men intet sted ville ta imot henne i frykt for Heras hevn. Kun Delos, da et usynlig (adelos) fjell som fløt rundt i Egeerhavet, gikk motvillig med på å ta imot henne.
Mange templer og kunstverk utsmykket Delos, spesielt var den storslåtte tempelet til Apollon med en enorm statue av guden, en offergave fra befolkningen på Naxos. Tempelet var en doriske bygningen, 29,49 m lang og 13,55 meter bred, fra begynnelsen av 300-tallet f.Kr. Bygningen ble påvist av det franske institutt i Athen siden 1877. Nord for tempelet var det et merkelig kubistisk alter bestående av oksehorn og lyssymboler, komponert på en slik måte at det ga opphav til det deliske problem.
Et antall «renselser» ble utført av bystaten Athen i et forsøk på få øya passende og anstendig for dyrkelse av gudene. Den første skjedde på 500-tallet f.Kr., ledet av tyrannen Peisistratos, som beordret at alle graver innenfor synsvinkelen av tempelet ble gravd opp og flyttet til en annen øy i nærheten. På 400-tallet f.Kr., under det 6. året av peloponneskrigen, og på råd fra orakelet i Delfi, ble hele øya renset for døde legemer. Det ble deretter beordret at ikke skulle få tillatelse til å dø eller føde på øya grunnet dens hellige betydning og for å bevare dens nøytralitet ved at ingen skulle kunne kreve eierskap gjennom arv. Umiddelbart etter denne renselsen ble den første femårige festival for de deliske leker feiret her.
Etter perserkrigen ble øya et nøytralt møtested for det deliske forbund (også kalt for det athenske sjøforbundet), opprettet i 478 f.Kr. De formelle møtene ble holdt i tempelet, men et adskilt kvarter ble reservert for utlendinger og egne helligdommer for fremmede guder. Forbundets fellesrikdommer ble oppbevart her fram til 454 f.Kr. da Perikles flyttet den til Athen.
Øyas ressurser var meget begrenset: den kunne ikke produsere mat, fiber eller tømmer, som måtte fraktes inn utenfra. Det begrensede vanntilgangen ble utnyttet ved et omfattende system av vannbeholdere og akvedukter, brønner og sanitære avløp. Ulike regioner hadde agoraer (markeder). Fra antikken til moderne tid kom øyas drikkevann fra de samme brønnene som ble ledet til store cisterner i husene som i tillegg samlet regnvann på takene. Regnvann dannet i antikken elven Inopos som strømmet ned fra fjellet Kynthos hvor det ble samlet på de laveste delene av øya nord for helligdommen.
Senter for slavehandel
Strabon hevdet at i 166 f.Kr. gjorde romerne Delos til et romersk protektorat, men ga den tilbake til Athen som en frihavn, delvis motivert på å skade handelen til Rhodos som på den tiden var et mål for romersk fiendtlighet. Fra denne perioden begynte øyas største økonomiske velstand, særlig etter at Korint i 146 f.Kr. ble ødelagt og således ble en konkurrent mindre. Italienske handelsmenn kom for å kjøpe tusenvis av slaver som var tatt av pirater fra Kilikia, eller som var tatt til fange i krigene som fulgte oppløsningen av selevkideriket. Øya ble senteret for den største slavehandelen i regionen.
Med tilgangen på handel fra hele den østlige delen av Middelhavet, var det mange folk og kulturer som møtes på Pelos. Arkeologene har avdekket levningene av en liten jødisk synagoge i utkanten av øya. Ettersom den kan dateres til 100-tallet f.Kr. er den blant de eldste kjente synagoger i den greske verden.
Da Delos ble maximum emporium totius orbis terrarum (Festus), det største kommersielle senteret i Egeerhavet og betydelig i den østlige delen av Middelhavet, fikk øyas befolkning en stor økning. En omfattende byggeaktivitet kom i gang, byen vokste, nye distrikter ble dannet og mange private boliger og offentlige bygninger ble reist.
I 88 f.Kr. ble øya angrepet av troppene til Menophanes, hærfører av Mitridates VI av Pontos, en heftig motstander av Romerriket, og som skal drept flere tusen romere. Byen på Delos var ubeskyttet, og Menophanes drepte befolkningen i hopetall og solgte resten som slaver, plyndret og ødela byen og dens helligdommer. Et annet ødeleggende angrep skjedde ved pirater i 69 f.Kr. Før slutten av 100-tallet f.Kr. hadde handelsrutene endret seg. Delos var erstattet av andre steder som møtested for romernes handel med Østen. Samtidig gikk øyas betydning som et kultsted inn i en skarp nedgang. Denne prosessen kan allerede ha vært i gang da øya ble et kommersielt senter. Det som var av befolkning utvandret.
I tidlig kristen tid på 300-400-tallet f.Kr. var det igjen en liten tilgang på ny bosetning, bevitnet av åtte tidlige kristne basilikaer og nevnt som et bispested, men øya tapte helt i betydning og ble helt forlatt på 600-tallet. Ved Kynthos hvor den eldste helligdommen til Apollon sto, finnes det rester av en borg som ble bygget av antikke levninger av frankere i middelalderen. Den ubebodde øya var også et piratleir i mange århundrer.
Byen på Delos
Mot slutten av 400-tallet f.Kr. vokste det opp en by grunnet prestene og tjenerne som var nødvendig for å drifte det store helligdommen, men også andre beboere ble knyttet til byen. Det viktigste tempelet var for Apollon, og alle andre templer eller kultsteder var i forlengelsen av denne guddommen. Hovedinngangen til templeområdet lå i sør og har siden 200-tallet f.Kr. var dekorert av marmorpropylon (inngangsportal). Til høyre lå huset til folket fra Naxos på 600-tallet f.Kr. hvor det også sto en stor kourosskulptur på om lag ni meter. I sentrum av området var det tre templer, og hvor det nordlisgte ble reist av athenerne på 500-tallet f.Kr. Bare grunnmuren står igjen i dag. Fasaden hadde seks jonisk søyler. Det tilstående doriske tempelet med 6 ganger 13 søyler ble innviet av athenere i 417 f.Kr.
Synagogen på Delos ble utgravd i tidsrommet 1912-1913 av André Plassart og datert til rundt ca. 150-128 f.Kr. Det dominerende trekket er bygning med en stor hall som var orientert østover og med en rekke sekundære rom i sørenden. Identifisering som jødisk er basert hovedsakelig på en inskripsjon som viser til Theos Hypsistos, eller «Den øverste Gud», og det er ikke fullstendig enighet blant forskere at identifikasjonen som en synagoge er korrekt.
Byen spredte seg over skråningene av seks lave høyder som omgir helligdommen. Resultatet av åpenbar rask vekst var ingen byplan og intet fast nettverk av gater. Det er mest åpenbart i teaterkvarteret, den eldste og mest rike delen av byen hvor de største husene sto. Her sto rike og gjennomsnittlige hus ved siden av hverandre uten skille mellom klassene. Imidlertid hadde byen en utbygd kloakksystem. Hver hus var forbundet til hovednettverket som gikk langs alle gatene og avfallet ble dumpet til havs. Sammenlignet med andre samtidige greske eller hellenistiske byer som særlig Alexandria var Delos ikke mer enn en liten, rotete og skitten handelsby. Det som skilte den ut var eksistensen av den store helligdommen. .
Ettersom ingen kunne dø og heller ikke fødes på den hellige øya, ble øya Rineia eller Rhenea (Ρήνεια), som ligger kun 0,6 km vest for Delos, benyttet som gravsted. Den består av to fjellhøyder som stiger til rundt 150 meter og har et areal på rundt 14 km². Den er øde og gold som Delos og blir i dag kun sporadisk besøkt av gjetere.
Kabul (elv)
Kabul (sanskrit: कुभा, farsi: دریای کابل, pashto: کابل سیند) er en elv som har utspring i fjellkjeden Sanglakh i Afghanistan, som er adskilt fra elven Helmand av Unaipasset. Den er hovedelven i den østlige delen av Afghanistan. Elven går 700 km østover før den munner ut i Indus nær Attock i Pakistan. Større byer den går gjennom er Kabul, Chaharbagh, Jalalabad og Nowshera. Kabulelva går inn i Pakistan omtrent 30 km nord for Khyberpasset. De største sideelvene til Kabul er Logar, Panjshir, Kunar, Alingar og Bara.
Elva Kabul er i seg selv ikke så mye mer enn en tynn strøm det meste av året, men blir større om sommeren på grunn av snøsmelting. Den største sideelva er Kunar, som starter som elva Mastuj, som går fra Chiantar-isbreen i Chitraldistriktet i Pakistan og når den går sørover og inn i Afghanistan møter den elva Bashgal, som kommer fra Nurestan. Kunar møter Kabulelva nær Jalalabad. Til tross for at Kunar har høyere vannføring enn Kabulelva, fortsetter elva videre under navnet Kabul, hovedsakelig av politiske og historiske årsaker.
Ørnulv Brun Snortheim
Ørnulv Brun Snortheim (født 12. november 1974) er en norsk gitarist og låtskriver fra Hamar, i slekt med musikerne Ola Snortheim og Olav Snortheim.
Ørnulv Brun Snortheim har bl.a. spilt og utgitt plater med Tolv Volt, Breyma Tei, Haddy Njie, Marit Larsen, Karpe Diem, Maria Mena, Håkon Paulsberg og Erik Faber. Han er også låtskriveren bak Fabers hits «Century» og «Yesterday's Call».
På enkelte utgivelser har han også vært produsent.
Snortheim har dessuten vært komponist/musiker i teatersammenheng og tatt del i flere oppsetninger og turneer med nysirkuset Circus Khaoom.
Ørnulv Brun Snortheim har tidligere bl.a. vært gitarist i Hamar-bandet POD, som ga ut sitt debutalbum Nevertheless i 1998. Singelen «Motorcyclehappytrip» fikk høy rotasjon på radio. Bandet ga også ut albumet Organic.
I 2009 utga han sin første solo-plate, Kangelen.
Kvål stasjon
Kvål stasjon er en av de opprinnelige stasjonene på Trondheim-Størenbanen og ligger ved Kvål i Melhus kommune. Den har i dag status som holdeplass på Dovrebanen og har bare lokaltrafikk. Stasjonsbygningen (tegnet av Gudmund Hoel og Bjarne Friis Baastad) ble revet i oktober 2009.
Morrinhos do Sul
Morrinhos do Sul er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Eyvind Johnsonpriset
Eyvind Johnsonpriset er en litteraturpris innstiftet i av Bodens kommune. Prisen, som er på 40 000 SEK, deles ut annethvert år. Pristakerne pekes ut av en jury som består av noen av de fremste forfatterne og litteraturkritikerne i Sverige.
Guadalupe Mountains nasjonalpark
Guadalupe Mountains nasjonalpark er en nasjonalpark i delstaten Texas i USA. Parken ble etablert 30. september 1972 og er på 349 km². Den viktigste naturattraksjonen i nasjonalparken er ørken- og prærielandskapet som er karakteristisk for sørveststatene. Parken ligger i Guadalupe Mountains i Vest-Texas, 40 kilometer sør for Carlsbad Caverns nasjonalpark i New Mexico.
Det høyeste punktet i parken er Guadalupe Peak. Med sine 2 667 moh. er fjellet det høyeste punktet i Texas. I Chihuahuaørkenen i parken ligger også det karakteristiske fjellet El Capitan, som i lang tid ble benyttet som landemerke av reisende langs ruten fra Fort Smith i Arkansas til San Francisco i California.
Parken inneholder flere etablerte stier for vandring og ridning. Turen til toppen av Guadalupe Peak består av 910 meter stigning, og stien snirkler seg gjennom furu- og douglasgranskog og gir et spektakulært utsyn over El Capitan og Chihuahuaørkenen.
I tillegg til ørken og prærie omfatter parken også et tredje økosystem: den frodige McKittrick Canyon. Om høsten fremstår dalen som en sterk kontrast til den omliggende ørkenen, med sine store lønnetrær i flammende farger. En sti gjennom dalen leder inn til en steinhytte fra 1930-tallet, tidligere fritidshus for petroleumsgeologen Wallace Pratt, som donerte landarealet for at nasjonalparken kunne etableres.
Frederick Coutts
Frederick Coutts (født 21. september 1899 i Kirkcaldy, død 6. februar 1986) var Frelsesarmeens åttende general 1963–1969.
Coutts ble offiser i 1920 og kom fra Batley korps, Storbritannia. Tjenestegjorde i Storbritannia på divisjonsplan (1921- 1925) som korpsoffiser (1925 – 1935). Var 18 år ved litteraturavdelingen ved det internasjonale hovedkvarteret; forfatter av de Internasjonale kompaniordrer( 1935 – 1946); redaktør av The Officers’ Review (1947 – 1953); assisterende sekretær ved litteraturavdelingen (1947 – 1952); litteratursekretær (1952 – 1953); rektor ved den internasjonale offisersskolen (1953 – 1957); kommandør ved Australia-øst territoriet (1957 – 1963).
Han var en produktiv forfatter og skrev en rekke bøker, blant annet bind seks i The History of The Salvation Army.
Det vakte oppsikt da han i 1965 forrettet ved begravelsen til tidligere utenriksminister Herbert Stanley Morrison fra Labour. Mange oppfattet dette som et signal om generalens eget politiske ståsted.
Hans sønn John Coutts var også frelsesoffiser i mange år, og har skrevet en rekke bøker om ulike teologiske spørsmål.
Han var gift med løytnant Bessie Lee fra 1925 til hun døde i 1967. I 1970 giftet han seg på nytt med kommandør Olive Gatrall (som ble offiser fra Thornton Heath korps (UK) i 1925).
Bibliografi
På norsk:
Ronnie Lane
Ronnie Lane (født 1. april 1946, død 4. juni 1997) var en engelsk musiker best kjent som bassist, låtskriver og tidvis vokalist i The Small Faces og The Faces.
Lane var med i The Small Faces på siste halvdel av 1960-tallet, og da Steve Marriott trakk seg i 1969, var han med på å starte The Faces. Da han gav seg i 1973 for å starte sitt eget band – Ronnie Lane's Slim Chance – betydde det begynnelsen på slutten for The Faces.
Lane slet lenge med sykdommen Multippel sklerose, og denne sykdommen tok til slutt livet av ham.
Fylkesvei 2178
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 584 (Hedmark).
Morro Redondo
Morro Redondo er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.