cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vilhelm II av Tyskland
Forholdet til nasjonalsosialistene
Tidlig på 1930-tallet hadde Vilhelm tiltro til at framgangen til NSDAP i Tyskland kunne stimulere en ny interesse for det tyske monarkiet. Hans andre hustru, Hermine, hadde en aktiv korrespondanse på vegne av sin mann med de nasjonalsosialistiske myndighetene etter at de kom til makten i januar 1933. Men Adolf Hitler la ansvaret for det tyske nederlaget i første verdenskrig på keiseren, og dette var et element i Dolkestøtlegenden. Videre ønsket ikke Hitler noen som kunne komme i veien for ham, slik at Vilhelms muligheter for rehabilitering var nytteløs. Selv om han hadde besøk av Hermann Göring i Doorn i hvert fall ved én anledning, ble han stadig mer skeptisk til Hitler. Da han hørte om De lange knivers natt 30. juni 1934, undret han seg over hva folket ville ha sagt om han hadde stått for noe lignende. og da han hørte om mordet på hustruen til rikskansler Schleicher mente han at Tyskland var blitt et lovløst samfunn og at alle måtte være forberedt på at nasjonalsosialistene ville kunne stille dem opp mot veggen.
Han ble også forferdet over Krystallnatten 9.–10. november 1938, og sa: «Jeg har gjort mine standpunkter klare overfor Auwi (Vilhelms fjerde sønn) i nærværet av hans brødre, og han var freidig nok til å si at han var enig i pogromene mot jødene og forsto hvorfor de kom. Da jeg fortalte at ethvert anstendig menneske ville kalle disse handlingene for gangsterstyre, var han helt uberørt. Han er fullstendig tapt for familien ...» Han hevdet også: «For første gang skammer jeg meg over å være tysker».
Etter det vellykkede tyske felttoget i Polen i 1939 skrev Vilhelms representant i Tyskland, general Wilhelm von Dommes på vegne av Vilhelm til Hitler og forsikret Huset Hohenzollerns lojalitet og påpekte at åtte prøyssiske prinser (en sønn og syv barnebarn) tjenestegjorde ved fronten. Vilhelm sto i hyppig kontakt med Hitler gjennom general Dommes, og var svært glad for den tyske militære framgangen tidlig i andre verdenskrig, og sendte et personlig gratulasjonstelegram etter at Paris falt, hvor han sier: «Gratulerer, du har vunnet ved å bruke mine styrker.» I et brev til datteren Viktoria Luise, hertuginnen av Braunschweig-Lüneburg skrev han triumferende at «slik ble onkel Edvard VIIs skadelige Entente cordiale nullet ut». Men etter den tyske erobringen og okkupasjonen av Nederland i 1940, trakk den aldrende Vilhelm seg fullstendig ut av det offentlige liv. I mai 1940, da Tyskland invaderte Nederland, avslo Vilhelm et tilbud fra Churchill om asyl i Storbritannia, og foretrakk å kunne dø i Huis Doorn.
Død
Han døde av lungeemboli på Huis Doorn 3. juli 1941, få uker før Tyskland iverksatte Operasjon Barbarossa. Hitler ble rasende da han fant ut at eiendommen hadde blitt voktet av tyske soldater etter den tyske okkupasjonen av Nederland fra 15. mai 1940. Selv om Hitler hadde mislikt Vilhelm, ville han bringe den døde Vilhelm tilbake til Tyskland for en statsbegravelse, for slik å markere forbindelsen mellom det tyske keiserriket og det tredje rike.
Mausoleet har siden blitt et valfartssted for tyske monarkister som årlig samles her på Vilhelms dødsdag.
Norgesvenn
Da Ålesund brant ned i 1904, organiserte keiseren hjelp og ga 12 000 kroner av egen lomme. Keiseren ga nødhjelp ved hjelp av forsyninger fra Kiel, den tyske marine. Han donerte to eller tre store glassmalerier til den nye og gjenoppbyggede Ålesund kirke. Det ble reist en statue av Wilhelm i 1910.
I 1913 ga han Vangsnes ved Sognefjorden en kjempestatue av vikinghelten Fridtjof den frøkne. Han var selv romantisk fascinert av vikingtiden.
Vilhelm ble 1. august 1888 tildelt storkorset av St. Olavs Orden.
Benoit
Benoit kan sikte til:
Erlend Vetleseter
Erlend Vetleseter (født 10. juni 1974) er en norsk skuespiller. Vetleseter kommer fra Bø i Vesterålen og tok skuespillerutdannelse ved East 15 i London. Han har jobbet som skuespiller i reklamefilmer, på teater og i noen filmer, f.eks. «Jeger 3» i den norske filmen Rovdyr. Han har også undervist i drama på Jessheim videregående skole i Ullensaker. Han spilte rollen som Roger Nyman i Hotel Cæsar fra januar 2011 til mai 2012.
Marco Büchel
Marco Büchel (født 4. november 1971 i Walenstadt i Sveits) er en liechtensteinsk tidligere alpinist.
Karriere
Büchel debuterte i verdenscupen 3. desember 1994. Det tok tre år før han oppnådde en plassering blant de ti beste. I årene som fulgte ble han stadig bedre, og oppnådde flere andre- og tredjeplasser.
Karrierens foreløpige høydepunkt var VM 1999 i Beaver Creek i Colorado, der han tok sølv i storslalåm etter Lasse Kjus. Han har vunnet fire verdenscuprenn i løpet av karrieren (se tabell under).
Büchel har deltatt i seks OL. De beste plasseringene oppnådde han i 2006 i Torino, med en sjetteplass i Super-G og sjuendeplass i utfor. Under 2010 oppnådde han en åttendeplass i utfor.
Da han vant utforrennet i Lake Louise 25. november 2006, ble han historiens eldste vinner av et verdenscuprenn i alpint (35 år og 21 dager), og etter seieren i Kitzbühel i 2008 er denne rekorden ytterligere forlenget til 36 år og 75 dager.
Büchel la opp i 2010, i det siste rennet i Garmisch-Partenkirchen skålte han i sjampanje og kjørte i kortbukse og dressjakke.
Birgitte Brekke
Birgitte Brekke (født 17. september 1954 i Danmark) er kommandør i Frelsesarmeen. Hun reiste på Frelsesarmeens internasjonale offisersskole i 1978 og der møtte hun Bo Brekke, som hun etter endt studium i 1980 giftet seg med. Sammen har de gjort tjeneste i Norge, Danmark og Sri Lanka og ledet arbeidet i Bangladesh og Nord-Skottland. I 2005 ble de nestkommanderende i Frelsesarmeens Øst-Europa-territorium som fram til 1. august 2015 besto av Russland, Ukraina, Georgia, Moldova og Romania. I 2006 ble de beordret til Pakistan hvor Bo ble skutt og drept i Lahore den 27. september 2007.
Birgitte Brekke er kjent som «Moren til Sally Ann» – et rettferdig handel-konsept som i dag har spredd seg til fire verdensdeler.
Redundans
Redundans har ulike betydninger. Redundans kalles informasjon som gjentar allerede etablert kunnskap uten å tilføre noe nytt. Redundant informasjon kan derfor også kalles overskuddsinformasjon. Slik informasjon kan ofte være med å tydeliggjøre en mening, men kan også sees på som noe som tar unødvendig plass og som bør fjernes. I teknisk forhold er redundans dupliseringen av kritiske komponenter og funksjoner av et system med den hensikt å øke påliteligheten til systemet.
Redundans i språket
Utsagnene «Kari er ett år yngre enn Ola» og «Kari er sju år» inneholder ikke redundans. Utsagnene «Kari er ett år yngre enn Ola», «Kari er sju år» og «Ola er åtte år» inneholder redundans, fordi en av setningene kan fjernes uten at noe informasjon om Karis og Olas alder forsvinner.
Ordene i skriftspråket inneholder også redundans. For eksempel kan man ta bort en del bokstaver fra setninger uten at de blir umulige å forstå. Fr ksmpl kn vklr fjrns, slik at setningen fortatt er mulig å forstå.
Det er også redundans når ord i en setning samsvarer grammatisk med hverandre, for eksempel "et rødt hus" og "en rød bil". På bokmål må intetkjønnsord som "hus" ha artikkelen "et" og adjektivet "rødt", mens hankjønnsordet "bil" krever artikkelen "en" og adjektivet "rød". Vi ville forstått utmerket godt hva som menes om noen skulle finne på å skrive "en rød hus". Informasjonen i setningene "Alle de røde husene" og "alle de rød husene" er også lik.
I enkelte dialekter i USA forekommer bruk av doble og tildels triplikate negasjoner. Det mest kjente eksempelet er fra Elvis Presleys sang Hound Dog, der «ain't nothin' but a hound dog» kan oversettes til at (jeg) er ikke ingenting annet enn -. Selv om dobbel negasjon regnes som feil i standard engelsk, er det mulig og av og til obligatorisk på andre språk, eksempelvis spansk: "No lo he visto nunca" (Det har jeg ikke aldri sett). I dette eksempelet ville forresten både "No lo he visto"(Det har jeg ikke sett) og "Nunca lo he visto" (Det har jeg aldri sett) også vært korrekt.
Redundante systemer
Redundans bygges ofte inn i systemer som krever høy pålitelighet. I datasystemer kan to eller flere datamaskiner jobbe parallelt med samme oppgaver og speile hverandre, slik at dersom en av dem skulle gå ned så kan den andre ta over. Ved noen av de tidlige romferdene løste tre datamaskiner samme oppgaver, og for å beskytte seg mot programfeil var programmene deres skrevet av tre uavhengige personer. Dersom én av maskinene skulle komme fram til et feil resultat brukte man resultatet som de to andre var enige om.
Sikkerhetskopi av data er en annen viktig form for redundans som brukes for å beskytte seg for informasjonstap. En variant av dette er mellomlagring av data til nye filer under redigering, for å sikre de siste endringene.
Redundans og datakomprimering
Datakomprimering baserer seg på at dataene som skal komprimeres inneholder redundans. Komprimeringen går ut på å fjerne denne redundansen. Det betyr at data uten redundans ikke lar seg komprimere. Data som inneholder vanlig tekst inneholder mye redundans i form av ord og bokstaver som brukes oftere enn andre, og kan derfor komprimeres mye. Lyd- og bildedata inneholder som oftest også mye redundans, derfor er det vanlig å komprimere slike data.
Redundans av bærende konstruksjoner
Flere matematiske formuleringer finnes i faglitteraturen for redundans og robusthet, men uten at det er konsensus om hva som er best. Det er heller ikke anerkjente og standardiserte metoder for å bestemme hvilke løsninger som har størst redundans eller robusthet.
World Barista Championship
World Barista Championship (WBC) er det offisielle navnet på VM i baristakunst. WBC er en årlig konkurranse i baristakunst som ble startet opp i 2000. Formatet for konkurransen er basert på NM i baristakunst, som ble startet opp i 1998. Konkurransen eies og organiseres i samarbeid mellom Specialty Coffee Association of America (SCAA) og Specialty Coffee Association of Europe (SCAE).
Mesterskapet i klassisk baristakunst går ut på å servere 12 kaffedrikker (4 espresso, 4 cappuccino og 4 egenkomponerte signaturdrikker) i løpet av 15 minutter. Drikkene blir vurdert av 4 dommere ut ifra smak, presentasjon, renhold, kreativitet og teknisk arbeid. I tillegg til klassisk baristakunst arrangeres VM i Latte art, VM i Cup tasting og VM i Coffee in Good Spirits som en del av WBC.
Det er vinneren av NM i baristakunst som representerer Norge i VM i baristakunst.
Helmut Thielicke
Helmut Thielicke (født 4. november 1908 i Barmen ved Wuppertal i Tyskland, død 5. mars 1986 i Hamburg, Tyskland) var en tysk protestantisk teolog og rektor ved universitetet i Hamburg mellom 1960 og 1978.
Bakgrunn
Thielicke vokste opp i Wuppertal, der han studerte ved det humanistiske Gymnasium og tok sitt abitur derfra i 1928.
Etter gymnaset begynte Thielicke å studere filosofi og teologi i Erlangen. Han avslutte sine studier og i 1932 ble han tildelt sin doktorgrad i filosofi med avhandlingen Forholdet mellom det etiske og det estetiske.
Doktor i teologi
Thielicke flyttet senere til Bonn der han ble tildelt sin doktorgrad i teologi i 1934 og i 1936 ble han tildelt et professorat i systematisk teologi ved universitetet i Heidelberg, hvor han møtte Marie-Luise Herrmann, som han giftet seg med i 1937. Ekteparet fikk fire barn sammen.
Etter gjentatte ganger å ha blitt forhørt av Gestapo siden midten av 1930-årene, opphørte deres interesse for ham i 1940. Thielicke ble innkalt til militærtjeneste, men ni måneder etter fikk han muligheten til å overta en kirke i Ravensburg med hjelp fra regionalbiskop Theophil Wurm.
Mange av hans prekener ble anonymt oversatt til mange språk ved et trykkeri i Sveits og ble publisert i flere land både under og etter den andre verdenskrig. Thielicke fikk personlig møte president Jimmy Carter under en av sine foredragsturneer i USA i 1977. Thielicke reiste også på flere foredragsturneer til blant annet Asia, Sør-Afrika, Latin-Amerika, Australia og New Zealand både i 1960-og på 1970-tallet.
Thielicke døde i mars 1986 i Hamburg, da han var 77 år gammel.
Sump
Sump (fra lavtysk) er et ord som på norsk brukes litt upresist om ulike typer våtmark der vannspeilet står i høyde med, eller et stykke over markoverflaten. Sumper skiller seg fra myrer ved at torvmose ikke forekommer. Ordet brukes kun om områder med tett vegetasjon, mens mer åpne områder kalles mudderflater eller strender. Vegetasjonen kalles «siv», selv om både gras, siv, starr og andre urter er viktige. Sumper med trær er omtalt i artikkelen sumpskogsmark. Vannet i sumpen kan være både ferskvann og saltvann.
Denne naturtypen er ofte et trinn i en suksesjon der en innsjø gror igjen. Etter hvert som død vegetasjon samles opp, stiger markoverflaten, og kommer til slutt så høyt over vannspeilet at annen vegetasjon kan vandre inn. På den ene siden av sumpen finner en åpent vann, mens tørrere naturtyper overtar på den andre siden. I Nord-Europa kan sumpen gå over til myr eller fuktig skog. Ofte overtar dyrket mark, eller annen menneskelig virksomhet i kanten av sumpen.
Sumpplantene har røttene i vann, og må derfor ha derfor spesielle tilpasninger for å skaffe oksygen til hele planten. Et annet problem er paradoksalt nok faren for uttørking ettersom vannstanden ofte varierer mye. De fleste sumpplanter tåler ikke at det er for sterk strøm i vannet.
Et velkjent type sump er sivbeltene som vokser rundt næringsrike innsjøer, og sakteflytende elver. Den meste kjente planten her er det kosmopolitiske graset takrør. Andre vanlige arter er elvesnelle, kjempesøtgras, sjøsivaks, bred dunkjevle og kjempepiggknopp. Her vokser også vakre blomster som sverdlilje, og mer sjeldent brudelys og pilblad. Der det ikke er så mye næring i vannet, til fjells, og langt nord overtar mer lavtvokste arter, for det meste starr.
Takrør tåler svakt brakkvann, og danner her sivbelter sammen med pollsivaks. Slike sumper finnes i elvemunninger i Sør-Norge, og rundt hele Østersjøen. Langs havstrender fører som regel bølger, strøm og tidevann til at det ikke dannes noe sumpbelte, men i beskyttede viker kan en finne havsivaks. Sørover fra Skottland og Danmark danner ofte Spartina-gras tette belter langs havstrendene.
I varme strøk kan andre planter danne sivbelter, for eksempel papyrus, eller det rundt 6 m høye graset Arundo donax.
Mange fiskearter vandrer inn i sumper for å gyte. Sumpene har også stor betydning for mange fugler, for eksempel skjeggmeis, rørsanger, sivhauk og rørdrum. En rekke insekter har et larvestadium i vann, og de er ofte avhengig av at det finnes sumper. For å redusere plager med mygg og andre blodsugende og smittebærende insekter blir ofte sumper drenert. Ettersom sumper er vanskelig tilgjengelig for mennesker, kan en ofte finne et rikt dyreliv, selv om sumpen ligger ved en stor by.
Et vanlig epitet i biologisk nomenklatur er det latinske ordet palustris, som betyr «fra sumpen». Bekkeblom, løvmeis, myrsanger, sivblomst og sumpfuru er alle arter med palustris i det vitenskapelige navnet.
Stonewall Jackson
Thomas Jonathan «Stonewall» Jackson (21. januar 1824 – 10. mai 1863) tjenestegjorde som generalmajor for Amerikas konfødererte stater under den amerikanske borgerkrigen fra 1861 til 1863. Han er spesielt godt husket for «The Valley Campaign», og «First bull run», der han fikk kallenavnet sitt, Stonewall. Da han og hans tropper ankom slagområdet, sa en annen sydstatgeneral, Bernard Elliot Bee, «''There stands Jackson like a stone wall. Rally behind the Virginians''». Han ble drept av sine egne tropper i 1863, etter en rekogniseringstur. Da han ble gravlagt, lå sydstatsflagget, Stars and Bars, oppå kista. Flagget ble etter det kalt «The Stonewall Jackson Flag».
Harald Devold
Harald Devold (født 13. mai 1964 i Langevåg, død 19. februar 2016 i Drammen ) var en norsk jazzsaksofonist (altsaksofon/sopransaksofon/fløyte). Han er kjent ellers både som storbandarrangør, komponist og som musikk-politisk aktiv. Devold vokste opp i Langevåg i Sula kommune i Møre og Romsdal.
Oslo Groove Company
Devold tok sin musikalske utdannelse ved Norges musikkhøgskole. Som musiker er han kjent for sin allsidighet og var fra 1980-tallet en av Norges hyppigst benyttede frilansmusikere. Han var pådriver for storbandet Oslo Groove Company som fikk Spellemannprisen i 1990.
Musikk-politisk aktiv og musikkprodusent
Devold bosatte seg i Vadsø i 1995 og arbeidet siden da som leder for Scene Finnmark, som blant annet disponerer landsdelsmusikergruppene LINK og Ensemble Noor. Han var produsent i Scene Finnmark. Her har han vært med på å igangsette en rekke produksjoner, som har turnert over hele Barentsregionen samt vært sentral i å knytte kontakter mellom norske og russiske musikere. Blant disse produksjonene finner vi artister som Angélique Kidjo, Morten Abel, Frode Alnæs, Hallgeir Pedersen, Kai Somby, Sondre Lerche, Mari Boine, Petter Carlsen, Marte Heggelund, Ivar Thomassen, Marit Hætta Øverli, Inga Juuso, Anne Grete Preus, Hector Bingert og Knut Kristansen. Som musiker har han også samarbeidet med ulike samiske artister, som saksofonist i Siellu Dalkas som ga ut plate i 2006. Devold ble i 2005 valgt som styreleder i Norsk Jazzforum (NJF).
Ken André Olimb
Ken André Olimb (født 21. januar 1989 i Oslo) er en norsk ishockeyspiller som er senter for Linköping HC i SHL. Han spilte for den allsvenske klubben Leksands IF fra 2011 til 2013 og for DEG Metro Stars i Deutsche Eishockey Liga fra 2013 til 2016. Hans moderklubb er Manglerud Star og han har også spilt for Vålerenga, Frisk Asker Tigers. Olimb er også med i den norske landslagstroppen.
Jalil alAbody
Jalil alAbody (født 13. mai 1965) er en irakisk skuespiller, dramatiker, pedagog og regissør fra Basra, bosatt i Oslo.
Yuyuantanparken
Yuyuantanparken er en stor park i Fuxingmenområdet i det vestre Beijing i Folkerepublikken Kina. Diaoyutai, et statens gjestehus, befinner seg i parken.
Parken ligger i bydistriktet Xicheng.
Ingeborg Refling Hagen
Ingeborg Nancy Refling Hagen (født 19. desember 1895 på Tangen i Stange, død 30. oktober 1989) var en norsk forfatter og kulturarbeider. Hun debuterte i 1920 med Naar elv skifter leie, noveller fra gammelt Hedmarksmiljø. I tiåret som fulgte kom det en rekke romaner og novellistiske fortellinger skrevet i en fortettet, lyrisk-musikalsk stil. I 1932 stod hun fram som lyriker med samlinga Jeg vil hem att, en nordisk salgssuksess for lyrikk.
Under andre verdenskrig gikk hun inn i motstandsbevegelsen og var aktiv i arbeidet med flyktningtransport, og utgivelse av illegale aviser. Sommeren 1941 startet hun Send Videre, en avis som i september endret navn og ble kjent som Jøssingposten. Denne virksomheten førte til at hun ble arrestert i desember 1941.
Ingeborg Refling Hagen er opphavet til et kulturarbeid som etter krigen ble kjent som Suttung-bevegelsen. Den hadde utspring i hennes eget hjem Fredheim. Et resultat av dette arbeidet var Suttungteateret på Tangen, gjennom mange år Norges eneste statsstøttede friteatergruppe.
Oppvekst
Moren Johanne (1861–1942) var fra Ringsaker. Hun var såkalt uektefødt barn av enken Johanne Angelset (1818–1905) og overjeger Ole Simensen Lier Refling (1805–1888). Johanne fødtes og vokste opp på Saugstadbakken i Ringsaker. Som tenåring fikk hun arbeid i bokhandelen hos Edvard Olsen Bodding på Gjøvik. Der var Lars Skrefsrud gjest når han var i Norge. Skrefsrud underviste sønnen i huset, den senere misjonæren Paul Olaf Bodding, som kom til å overta etter sin læremester. Johanne lyttet til undervisningen når anledningen bød seg, og tok til seg kunnskap om språk, diktning og dikteriske bilder som hun siden ga videre til egne og andres barn. På denne tida stiftet hun også bekjentskap med Anders Sandvig. Johanne etterlot seg en solid korrespondanse, som er bevart i Nasjonalbiblioteket. Hun skrev også flere dikt og førte kontinuerlig dagbok. Hun var en from kristen, og levde etter mottoet Jeg og mitt hus, vi vil tjene Herren, fra Josvas Bok. Hennes siste ord var: «Jeg har vandret med Jesus hele mitt liv, nå skal jeg få se ham».
Johanne Hagen er skildret mange steder i Ingeborg Refling Hagens forfatterskap, og i Aslaug Groven Michaelsens erindringsbøker. Hun er oftest omtalt som «Johannemor», «Mormor Johanne» eller «Oldemor Johanne».
Faren Hans Petter (1862–1908) var fra Biri. Han var nesteldste sønn av gårdbrukerne Johanne Krestiansdatter (født 1838) og Ole Johannesen Undsethagen (født omkring 1827). Hans Petter avtjente militærtenesten i HMKs Garde. Siden ble han forpakter og møller på Gjøvik gård hos Augusta Mjøen. På 1880-tallet møtte han Johanne fra Ringsaker. Hun hadde tenkt å reise ut som misjonær, men giftet seg i stedet med Hans Petter. De giftet seg på Biri den 28. desember 1886. Den 1. desember 1887 ble eldstebarnet Inga Louise født. Hans Petter fikk tilbud om stilling som møller på gården Vik på Tangen. Han takket ja, og vinterstid 1889 flyttet familien til Tangen. De første årene bodde de i Møllerstua ved Vikselva, og der ble Hjalmar og Gustav født. Etter en tid bygget de sitt eget hus, Fredheim, der Ingeborg, Hilda og Ragna kom til verden.
Ingeborg Refling Hagens vokste opp i et fortellermiljø. Mye folketradisjon ble overlevert gjennom mormoren, moren og andre bygdefolk. Tradisjoner etter Hans Nielsen Hauge og Lars Skrefsrud løp sammen i hjemmet og ble videreformidlet av Johanne-mor, som også drev sin egen søndagsskole for barn i bygda.
Faren sa opp stillingen som møller på grunn av misnøye med miljøet i mølla. Etter dette var han dagarbeider. Ved folketellingen i år 1900 står han oppført som "Sjauer ved Sagbrug". I 1907 ble han utsatt for en alvorlig arbeidsulykke som førte til at han døde i 1908. Moren måtte selge huset for å dekke legeregningen. Den nye eieren lot enken og de farløse bo på et kammers i det som tidligere var deres eget hus. Ingeborg var da 12 år gammel.
Læretid
Allerede før farens sykeleie og død hadde moren og barna hjulpet til med inntjeningen. De trange levekårene hadde ført til at Louise, den eldste i søskenflokken, emigrerte til USA, mens Hjalmar reiste til sjøs. Et halvt år etter farens død emigrerte også Gustav til statene, der han med tida ble arkitekt. Moren og de gjenværende barna tok de arbeidsoppgaver de kunne få. Ingeborg og de to yngste søstrene fikk oppleve hvordan unger ble utnyttet som barnearbeidere. Ingeborg, som var den eldste av de gjenværende og dermed mest ettertraktet som arbeidskraft, måtte arbeide også i skoletida. Som fjortenåring reiste Ingeborg til England som barnepike. Her var hun i to og et halvt år.
Etter at hun kom hjem, gikk hun og søsteren Hilda en vinter på Viken folkehøgskole på Gjøvik. Moren betalte for dem ved å vaske internatet. Folkehøyskolevinteren ble, ved siden av ufullstendig folkeskole, den eneste formelle utdannelsen hun fikk.
I 1914 kom hun til hovedstaden for å søke arbeid. Hun jobbet en tid bak disken i en melkebutikk på Simensbråten som fram til Oslos byutvidelse av 1948 lå i Østre Aker. Hun arbeidet også noe på kontor. Det hun kunne avse av sin lønn, sendte hun hjem. Hun sørget også for at de to yngre søstrene, Hilda og Ragna, fikk lærerutdannelse.
På Simensbråten ble hun kjent med kunstmaleren Birgit Abrahamsen som var kunde i melkebutikken.
Abrahamsen hadde gått på Harriet Backers malerskole, var venn av Nikolai Astrup og tilhørte en krets av intellektuelle og kunstnere. Birgits bror var lyrikeren Enok Abrahamsen. Her traff Ingeborg Refling Hagen også Anders Krogvig. Birgit Abrahamsen hadde selv sterke litterære interesser og bakgrunn fra teaterarbeid. Ingeborg hadde skrevet i det skjulte. Birgit Abrahamsen fikk se noe av det hun hadde skrevet, og oppmuntret henne til å bli forfatter. Ingeborg påtok seg også å pleie Birgits gamle mor til hun døde.
Prosadebut
Da den første novellesamlingen forelå i 1920, ble den godt mottatt av Hans E. Kinck. Han skrev at det var framstått en «ny forfatterinde» med sans for form og stil, evne til å gjøre bruk av hedemarksdialekt i replikker, og som dertil satt inne med et helt spesielt stoff.
Hun utga en rekke bøker utover på 20-tallet; mange av dem komprimerte romaner med et dystert, til dels uhyggelig innhold. Oftest ble bøkene godt mottatt. En anmelder sammenliknet hennes   gripende kortroman, Marihand, med Edvard Munchs maleri Skrik. Man har da også, men god grunn, diskutert hvilken litterær retning hun skulle plasseres i, realisme, romantikk eller ekspresjonisme.
Hun offentliggjorde etter hvert en god del arbeider i pressen, f.eks. i Tidens Tegn, Arbeiderbladet og Arbeidermagasinet.
Ekebergkolonien
Parallelt med forfatterskapet skapte Ingeborg Refling Hagen sammen med Birgit Abrahamsen et kulturmiljø på Nordjordet i Ekebergskrenten. Nordjordet var en tidligere husmannsplass under Ekeberg Hovedgård som de fikk kjøpt i 1922. Ingeborg Refling Hagen bodde i første etasje, mens Birgit Abrahamsen innrettet seg på kvisten der hun også hadde sitt atelier. Miljøet som oppsto på Nordjordet fikk tilnavnet Ekebergkolonien i pressen. Det ble drevet litteraturstudier, og det ble dannet en friteatergruppe med utadrettet virksomhet: «De unge» eller «Kinck-Wergelandteateret».
Blant dem som vanket i miljøet var billedkunstnerne Gunnar Janson, Dagfin Werenskjold, etter hvert Henrik Sørensen og musikere som pianisten Melvin Simonsen. Komponisten Eivind Groven kom inn i miljøet gjennom Ingeborgs yngste søster Ragna, som han giftet seg med i 1925. Svogerskapet resulterte i et samarbeid, idet Eivind Groven skrev musikk inspirert av Ingeborg Refling Hagens verk, først og fremst Marihand og Brudgommen. Man hadde også kontakter med kunstnere og litterater i nabolandene.
Lyrikk
I 1932 debuterte Ingeborg Refling Hagen som lyriker med samlingen Jeg vil hem att. Den besto av emigrantdikt og små noveller preget av eventyr og sagn. Samlingen, som er tilegnet «mine landsmænd i Amerika», ble en salgssuksess for lyrikk det året.
Lyrikkhistorikeren Ivar Havnevik regner lyrikeren Ingeborg Refling Hagen blant «kvinnepionerene», og plasserer henne sammen med Halldis Moren Vesaas, Zinken Hopp, Aslaug Vaa og Inger Hagerup. Han skriver at hun er formfornyende, og sier bl.a. om titteldiktet at «et frirytmisk ordnet talespråk bygger seg opp mot en rytme som puster som vers». Et avsnitt fra diktet kan illustrere hennes frirytmiske stil med varsom bruk av rim. Situasjonen er at en gammel emigrantkvinne på et sykehus i det fremmede landet der hun har levd og arbeidet hele sitt voksne liv, på dødens terskel gjenkaller i erindringen hjemstavnen hun måtte forlate som ung, og som til sist faller sammen med hennes paradisdrøm:
Diktet avsluttes på denne måten:
Lyrikk og politikk
Hun skrev mange samfunnsengasjerte dikt, blant annet om tilstanden i Spania, og gav opplesninger til støtte for kampen mot Franco. Hennes dikt «Den internasjonale brigades kirkegård» skal være oversatt til minst 16 språk, og siste strofe er sitert på det monumentet som i 1989 ble reist i Birkelunden i Oslo over nordmenn som falt i kampene i Spania:
For verden ga brigaden,
men den ga verden tro,
og fylte svikets avgrunn
og la seg selv til bro.
Når verdensharpen engang kan varsle bedre kår,
Hilmar Reksten
Hilmar August Reksten (født 29. oktober 1897 i Bergen, død 1. juli 1980 samme sted) var en av Norges største skipsredere gjennom tidene. Han vokste opp i en arbeiderklassefamilie i Bergen, som sønn av en maskinist, men satset i voksen alder på å gjøre karriere innenfor shipping. På egen hånd og med en beskjeden egenkapital etablerte han sin rederivirksomhet i 1929. I løpet av de neste mellomkrigsårene bygget han seg opp til å bli en av Bergens mellomstore skipsredere. Da krigen kom til Norge flyktet han utenlands, tok del i motstandskampen mot Tyskland og ble tidlig en av Nortraships markante personligheter, blant annet som befraktningssjef.
Ingeborg Refling Hagen
Lyrikk og politikk
Et høydepunkt i produksjonen fra slutten av 1930-tallet, er romantrilogien Tre døgn på storskogen 1937-39. Den tar utgangspunkt i norsk virkelighet, men handler like mye om stemningen i Europa og varsler om krigsutbruddet som hun så måtte komme. Verket kan i så måte sammenliknes med Olav Duuns Menneske og maktene (1939) og Tarjei Vesaas' Kimen (1940), skjønt det er store forskjeller i fortellerteknikk og stemning.
Hilmar Reksten
Fem av hans seks skip ble senket i løpet av den andre verdenskrig. I årene etter 1945 klarte han å gjenoppbygge skipsflåten og satset fremfor alt på tankskip. De neste tiårene fortsatte veksten til det som skulle bli Bergens største rederi og et verdensomspennende forretningsimperium. Sine aller største suksesser som skipsreder opplevde Reksten i forbindelse med Suezkrisen i 1956 og Seksdagerskrigen i 1967. Oppsvinget etter sistnevnte krig gjorde Reksten til en av verdens mest betydningsfulle skipsredere. Han forsøkte å bli verdens største reder, og nærmet seg målet, men ble så hardt rammet av skipsfartskrisen i midten av 1970-årene at han endte opp med å miste skipsflåten sin. Fra å ha vært milliardær inntil krisen traff, gikk han til en tilværelse der han befant seg på konkursens rand. I denne perioden på slutten av sitt liv ble Reksten stilt for retten for skatte- og valutasvindel, men ble i det vesentligste frifunnet. Han var i sine aktive år ellers engasjert gjennom en rekke verv i næringslivet, foruten blant annet å ha vært president i Festspillene i Bergen, og utmerket seg i offentligheten som velgjører.
Ingeborg Refling Hagen
Lyrikk og politikk
To av hennes bøker vakte særskilt debatt: Hvor kom vi fra? og Utenfor balkongen. Utenfor balkongen utkom 1936, men var skrevet tidligere. Den tar for seg forholdene i Italia under Mussolini. Hvor kom vi fra? fra 1935 forteller i en poetisk form om hvordan barn blir til. Debatten om bøkene nådde blant annet til Stortinget, der det skulle avgjøres om hun skulle få kunstnerlønn. Hun fulgte selv med fra publikumsplass. Da avstemningen var over, var resultatet at hun, som den yngste norske dikter noensinne, var tildelt Statens kunstnerlønn i 1936.
Hilmar Reksten
Unge år
Hilmar Reksten ble født i Bergen og vokste opp i bydelen Nordnes i enkle kår. Han var eldstemann i en søskenflokk som ellers bestod av Hjalmar (1900–1961) og Sofie (1899–1974). Moren, Helene Monsen Søndervåg (1869–1902), døde da Hilmar Reksten bare var fire år gammel. Faren, Erik Reksten (1873–1963), var fyrbøter og senere maskinist og tilbragte mesteparten av tiden til sjøs. Derfra sendte han penger hjem til barnas forsørgelse.
Ingeborg Refling Hagen
Wergeland-formidling
Refling Hagen overførte Henrik Wergelands bok Jødesaken i det norske Storting til moderne norsk og fikk den utgitt i 1936. Her satte hun også inn et eget dikt om Wergeland som blant annet inneholder formuleringer som «Han blir den seige rota, som hver voldsmann snubler i», og «Wergeland oppstanden er et farlig, brennbart lyn». Hun oppfattet Wergelands diktning som en "vaksine mot nazistisk ideologi". Hun inviterte til det første Wergelandstevnet på Eidsvoll 17. juni 1938, på Henrik Wergelands fødselsdag. Hun holdt selv hovedtalen det året. Neste år gjentok hun stevnet, men med en annen taler.
Hilmar Reksten
Unge år
Først i 1907 hadde faren spart opp nok penger til at han kunne tilbringe mer tid med familien. Samme år giftet han seg med den jevnaldrende Hanna Gregoriussen (1873–1947), som Hilmar Reksten etter hvert begynte å kalle for «mor», og som skapte et enda tryggere hjem for barna. Sammen med Erik Reksten fikk hun sønnen Karl (1909–1999). Som ansatt hos en kjøpmann tilførte hun også familien en noe bedre økonomi, mens Erik Reksten fortsatte med å arbeide til sjøs. Nettopp sjøen fanget tidlig Hilmar Rekstens oppmerksomhet og beholdt grepet om ham livet ut.
Lewis Creek gasskraftverk
Lewis Creek gasskraftverk er et varmekraftverk i Montgomery County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 460–542 MW fordelt på 2 turbiner på 230 – 271 MW hver. Operatør er energiselskapet Entergy Texas LLC.
Hilmar Reksten
Fra folkeskolen til handelskolen
Fra 1904 gikk Reksten på Nordnes skole og deretter på Baldersheim middelskole på Sydnes. Han tilhørte riktignok ikke noe akademisk miljø, men viste seg som en begavet elev. Likevel valgte han å prøve seg i yrkeslivet allerede etter avsluttet middelskoleeksamen i 1912. Han klarte å få arbeid i det velrenommerte grosserer- og eksportfirmaet Johan C. Martens & Co. I fritiden engasjerte Reksten seg i buekorpset Nordnæs Bataillon, hvor han ble faneoffiser i 1916, for deretter å være fanebærer de tre påfølgende årene, en bragd han oppnådde som førstemann. Årene hos Martens & Co. overbeviste Reksten om at praksis alene ikke var nok dersom han skulle gjøre forretningskarriere. Tilstrekkelige teoretiske kunnskaper måtte også til, særlig følte han behov for å lære fremmedspråk. I 1915 begynte han derfor som elev ved Bergen Handelsgymnasium, hvor han lærte seg å beherske språkene engelsk, tysk og fransk. To år senere tok Reksten sin avsluttende eksamen. Han innstilte seg deretter på å gjøre karriere innen shipping.
Lewis Creek gasskraftverk
Det stod ferdig utbygd i 1970–1971. Brenselkilden er naturgass.
Hilmar Reksten
Inn i yrkeslivet
Den første verdenskrig pågikk fortsatt og skapte ustabile forhold i shippingbransjen. Det var vanskelig, særlig for en nyutdannet uten kontaktnett, å få arbeid i bransjen. Reksten prioriterte derfor å få arbeidspraksis i stedet. Han henvendte seg til flere rederier og tilbød seg å arbeide for dem som volontør. Positivt svar fikk han fra det nystartede bergenske smårederiet A/S D/S Birkelund. Der begynte Reksten som praktikant i 1917. Rederiet ble kjøpt opp av skipsrederen Thoralf Holta i 1918 og Reksten fulgte med på flyttelasset til Nordstrand, denne gangen som ansatt. Holta ga dessuten Reksten en plass i styret i sitt rederi, og skulle mer enn 55 år senere omtale Reksten som det største aktivum han fikk gjennom sin investering i Bergen. Men rederiets konkurs i 1919, fremkalt av den økonomiske nedgangstiden som shippingbransjen opplevde etter den første verdenskrig, tvang Reksten til å søke andre utfordringer.
Ingeborg Refling Hagen
Wergeland-formidling
Stein skole på Romerike kalles i dag «Eventyrskolen». Sammen med lærer Erling Elverhøy bidro Ingeborg Refling Hagen til utsmykningen av skolen. Dette ble en oppgave hvor hun utnyttet sitt nettverk av venner blant samtidskunstnerne, mellom dem Reidar Aulie, som malte et bilde av Henrik Wergeland som såmann. Maleriet dekker en vegg i et av klasserommene. inspirert av Refling Hagens diktning om ham, slik som boka I natt red'n Henrik forbi, og «Steinbarnas Wergelandsang». I mellomkrigstiden arbeidet Ingeborg Refling Hagen arbeidt utrettelig for å samle inn penger til dette prosjektet.
Andre verdenskrig
Ved krigsutbruddet i 1940 var Ingeborg Refling Hagen allerede svartelistet som forfatter, på grunn av bøker som Utenfor Balkongen og Den gamle pionér, som inneholder krass kritikk av fascismen og nazismen. Hun gikk inn i det illegale motstandsarbeidet, og redigerte undergrunnsavisen Jøssingposten. Parallelt opprettet hun, på initiativ fra venner, en litterær barnehage. Hun skrev sanger og fortellinger med emne fra norrøne myter med tanke på barna, og hun skrev også en litteraturhistorie for barn på vers som kunne synges på kjente melodier. Arbeidet med barna fungerte tildels som dekkoperasjon for det illegale arbeidet hun drev, med utgivelse av illegale aviser og flyktningtransport. I desember 1941 ble hun arrestert i sitt hjem på Nordjordet. Birgit Abrahamsen ble av venner smuglet over til Sverige.
Hagen ble hardt forhørt og torturert, og holdt i fangenskap i to og et halvt år, dels på Grini fangeleir, dels på Ullevål sykehus, der åtte mann skiftesvis holdt vakt over henne døgnet rundt. Hun røpet ingen hemmeligheter, og unngikk å bli skutt eller sendt til Tyskland ved å spille sinnssyk, og ved å påføre seg selv livsfarlige sykdommer, blant annet difteri, som hun bare så vidt overlevde. Professor P.M.Holst, overlege på «Smitten» på Ullevål, har fortalt om denne tida:
Hilmar Reksten
Inn i yrkeslivet
Han gjennomførte Marinens Befalskole, der ble han uteksaminert som premierløytnant, og gikk inn i intendanturkorpset. Gjennom tjenesten i marinen ble det tallrike reiser til sjøs for Reksten. Etter at tjenestetiden var over i 1920, forsøkte han forgjeves å få arbeid igjen. De neste ni månedene var Reksten arbeidsledig. I denne vanskelige perioden ba han Holta om råd. Det endte med at han søkte og fikk studieplass ved Handelshochschule, Universität zu Köln. 5000 kroner ble gitt ham i stipend fra Hans Westfal-Larsens rederi. Men denne kapitalen ble snart, mot slutten av 1921, kraftig forringet i verdi som følge av hyperinflasjonen i Tyskland. Tross akutte økonomiske problemer klarte Reksten seg likevel gjennom de tre gjenværende årene av økonomistudiene. Litt inntekt skaffet Reksten seg gjennom en rekke korrespondentbrev som han skrev fra Tyskland og fikk publisert i Bergens Tidende i studietiden. Han bodde i Trajanstrasse i Kölns gamle romerbydel. Det var her hans livslange fascinasjon for Romerriket ble vakt.
Som ferdigutdannet diplomøkonom reiste Reksten tilbake til Bergen høsten 1924, men arbeidsmarkedet viste seg fortsatt svært vanskelig. Nok en gang kom Thoralf Holta ham til hjelp. Reksten fikk arbeide på rederikontorene ved Borgestad i Skien, først som sekretær og siden som kontorsjef for Holta.
Ingeborg Refling Hagen
Andre verdenskrig
«Dag og natt lå hun anspent og parat til å ta imot inspeksjon. Aldri lykkedes det noen uvedkommende å se annet enn et elendig menneskevrak, som lå apatisk, klynkende i sengen. Men i hennes indre flammet en hellig ild, som ingen tysker kunne slukke. Når jeg bøyet meg over sykesengen, skiftet ansiktet øyeblikkelig uttrykk. Den imbecile maske falt bort, og man opplevde plutselig å stå på randen av en vulkan hvor det kokte og boblet. Man sto ansikt til ansikt med et temperament som selv da evnet å juble med de glade og hulke med de bedrøvede. I 2 1/2 år kjempet Ingeborg Refling Hagen sin kamp mot mørkets makter, en vill, fortvilet og betagende kamp, hvor hun seiret stort. Mine fattige ord er ikke gode nok til å skrive det epos hun fortjener.» (Fra den danske avisen Land og Folk, 25. juli 1946.)
Hun ble løslatt sommeren 1944, da man mente hun uansett ikke ville overleve. Ettersom hun ikke kunne stå på bena, ble hun sendt på båre til barndomshjemmet Fredheim. Hennes mor Johanne Hagen var død i 1942 mens Ingeborg Refling Hagen var i fangenskap, men søsteren Hilda Hagen, som hadde kjøpt huset tilbake i 1930, tok i mot henne. På Fredheim lå hun i varmebøyle for å holde kroppsvarmen, og huset var stadig bevoktet av tyske soldater.
Hilmar Reksten
Reksten etablerer seg som skipsreder (1929–1934)
Oppholdet i Skien ga Reksten uvurderlige kunnskaper om shipping. Han kjøpte også aksjer i andre rederier og engasjerte seg til en viss grad i deres anliggender. Da han så tidlig i 1929 fikk muligheten til å bli skipsreder, helt uventet, grep han sjansen. Det skjedde da bergensrederne Klaus Wiese Hansen og Christian R. Torp avsluttet sitt kompaniskap og sistnevnte forespurte Reksten om han ville overta etter Wiese Hansen. Dette sa Reksten ja til, men samarbeidet ble aldri realisert. Reksten valgte da heller å satse på egen hånd. Ved hjelp av svigerfaren, Anton Johannesen (1873–1958), og andre forbindelser fikk han nødvendig startkapital.
Reksten dro hjem til Bergen, som han var begynt å savne, og startet 8. mai 1929 sitt eget skipsaksjeselskap, Trajan, hvor DS «Doris» ble hans første skip. Det ble kjøpt kontant og Reksten slapp dermed å ha gjeld hengende over seg, noe som fikk stor betydning i fortsettelsen. Umiddelbart etter kjøpet omdøpte han det 14 år gamle skipet til DS «Trajan». Det var oppkalt etter en romersk keiser, slik de aller fleste av hans senere skip skulle bli. DS «Trajan», en fraktdamper på 1400 dødvekttonn (dvt), ble satt i fart både i Nord-Europa og på De store sjøer i USA. Faren, som hadde gått arbeidsledig i over et år i Bergen, ble skipets første maskinsjef. Rederivirksomheten drev Reksten fra hjemstedet Minde, hvor han bodde frem til 1932. Målt etter tonnasje var rederiet hans det 55. største i Bergen. I virksomhetens oppstartfase var Reksten et ukjent navn i det etablerte bergenske redermiljøet. Skipsrederne her visste ikke engang at han var bergenser, men han gjorde snart inntrykk i enkelte lokale rederkretser. Reksten så på viljen til å ta risiko som veien å gå for å bygge seg opp og ekspandere som forretningsmann. Selv forklarte han senere: «Jeg tok risikoer på områder hvor der bød seg store sjanser. Risikoen var også kalkulert, jeg drev den så langt som jeg trodde og regnet med at mine konkurrenter ikke ville tørre eller kunne. Og det var i grunnen basisen for videre utvikling.»
Reksten gikk klar av de verdensomspennende konsekvensene av børskrakket i 1929 og maktet til alt overmål å konsolidere sitt nystartede rederi. I disse trange tidene valgte han å leie inn flere skip, for på den måten å spre risikoen. Skipene, som hadde ligget i opplag i Bergen og andre steder, satte han inn i certepartier til gunstige rater. Reksten fikk et stort antall oppdrag i USA, i sterk kontrast til de fleste andre bergensrederne, mye takket være ryktet han bygget seg opp der, og opplevde et oppsving som ga grunnlag for nye investeringer. Han gjorde seg særlig bemerket med sitt aktivitetsnivå og sin måte å håndtere fraktoppdragene. I 1933 tok Reksten sjansen på å kjøpe enda et skip, som han ga navnet DS «Hadrian». Reksten hadde i forkant analysert seg frem til at markedet ville gå lysere tider i møte etter årene med økonomisk depresjon.
Ingeborg Refling Hagen
Andre verdenskrig
I 1947 laget Henrik Sørensen bildet "Friheten", der motivet er en kvinne som bryter seg løs fra lenkene som har holdt henne fast. Ingeborg Refling Hagen er brukt som inspirasjon og modell for skikkelsen. Den samme skikkelsen ses i tredje midtfelts høyre del på det store fondbildet "Arbeid. Administrasjon. Fest" som han malte til Oslo rådhus. En krigsfange befridd fra sine lenker kommer ut fra et mørkt fangehull, og er et symbol på motstand og seier over nazismens destruktive krefter.
Suttung-bevegelsen
Etter krigen blev Ingeborg Refling Hagen boende på Fredheim. Det litterære arbeidet hun begynte i fangenskapet grep om seg, og utviklet seg til det kulturarbeidet som med tida fikk navnet Suttung, og som er kjent som Suttung-bevegelsen. Det heter i norrøn mytologi at den som drikker av skaldedrikken Suttungs mjød enten blir skald eller vis. Suttungarbeidet gikk hånd i hånd med hennes dikteriske virksomhet. Wergelandsstevnet fra Eidsvoll ble tatt opp igjen på Romerike i 1948 med Stein skole som base, men siden 1950 har det vært avviklet på Tangen, med Blomsterprosesjonen som en sentral del av programmet.
Hilmar Reksten
Mellomstor Bergens-skipsreder på Fjøsanger (1935–1939)
Sammen med sin kone Bjørg Elisabeth Reksten (født Johannessen), som han hadde giftet seg med i 1925, og deres tre barn, flyttet Reksten inn i en villa han hadde fått bygget i Fjøsanger utenfor Bergen i 1935. Han hadde da hatt bolig og kontor i Strandkaien de tre siste årene. Villaen på Fjøsanger var todelt, tegnet av bergensarkitekten Leif Grung, og hadde navnene «Einbu» og «Nordbo». Rekstens svigerfar bodde i sistnevnte del. Helt i starten hadde også Rekstens lille rederiadministrasjon sine arbeidslokaler i «Einbu», noe som fortsatte med å understreke det mildest talt utydelige skillet mellom privatmennesket og forretningsmannen Reksten. I 1937 stod imidlertid en hvit liten treetasjers murbygning, «Solbakken», ferdig på samme eiendom, like ved siden av villaen og ble da rederiets nye kontorer. Også denne bygningen var tegnet av Grung, som Reksten dernest engasjerte til å tegne et boligfelt nær Paradis, Gunvorstreet, planlagt for hans nåværende og fremtidige rederiansatte.
Rekstens optimistiske spådommer for shippingmarkedet holdt stikk, han gikk offensivt til verks, og kjøpte i 1935 og 1936 henholdsvis MS «Titanian» og DS «Nerva». Gradvis trådte Reksten ut av de ukjente Bergens-redernes skygger. Etter hittil å bare ha kjøpt eldre, kullfyrte skip, fikk han i 1938 levert sitt første nybygg fra Akers mekaniske verksted i Oslo: det oljefyrte DS «Octavian». Samme år overtok han enda et nytt skip, DS «Julian», denne gangen fra Fredrikstad Mekaniske Verksted. Reksten solgte imidlertid raskt skipet, til god fortjeneste. Kontraheringene demonstrerte at Reksten hadde opparbeidet seg god kredittverdighet hos bankene. Økt oljeforbruk ga tankmarkedet medvind, noe som motiverte Reksten til å satse på tankfart. Inntil da hadde han holdt seg til trampfart. Han kontraherte sitt første tankskip i Sverige i 1938, med sikte på levering i 1941, men krigsutbruddet førte til at leveransen måtte utsettes.
Ingeborg Refling Hagen
Suttung-bevegelsen
Fredheim utviklet seg til et særegent studiesenter. Parallelt med litteratur- og teaterstudiene med Fredheim som arnested, tok studentene gjerne gymnas, lærerskole og universitetseksamener. Mange regner studietiden på Fredheim som sin viktigste utdanning.
Hilmar Reksten
Mellomstor Bergens-skipsreder på Fjøsanger (1935–1939)
Tre nye skipseiende aksjeselskap ble stiftet av Reksten, som innen 1939 hadde seks skip i drift, idet han dette året også kjøpte skipet han ga navnet DS «Vespasian.» Rekstens lot alle skipene sine seile under samme rederiflagg, og det ble vanlig å omtale rederiene hans under fellesbetegnelsen «Hilmar Rekstens rederi.» Reksten var på dette tidspunktet den trettende største skipsrederen i Bergen, og hadde som et synlig tegn på fremgangen blitt utnevnt til tredje varamann i Bergens Rederiforenings styre. Også i næringslivet utenfor shippingmiljøet var hans stjerne stigende. I 1939 ble han valgt inn i styret til Store Norske Spitsbergen Kulkompani.
23. august dette året døde hans kone Bjørg Elisabeth etter kortere tids sykdom, 36 år gammel. Reksten ble dermed alene med sine fem barn, født i årene 1930–1939. Etter å ha tatt hånd om de praktiske følgene rundt sin kones dødsfall, ventet ikke Reksten med å ofre seg for arbeidet. Et innhogg i hans arbeidsrutiner kom derimot like etter, i september 1939. Den andre verdenskrig hadde da startet, og som vernepliktig løytnant ble Reksten innkalt til tjeneste i det gjenopprettede norske nøytralitetsvernet. Her tjenestegjorde han på marinebasen Marineholmen i Bergen sentrum i tiden fremover. Innimellom fikk han fri slik at det i en viss utstrekning ble mulig for ham å samtidig ta hånd om rederidriften.
Krigstid (1940–1945)
Ved det tyske angrepet på Norge i 1940, var Reksten stadig tjenestegjørende på Marineholmen i Bergen. Senest 8. april tilbrakte han dagen der. Tidlig om morgenen 9. april dro han derfor tilbake til Marineholmen i Bergen, kledd i sivil, bløffet seg forbi de tyske vaktene ved inngangen og fikk smuglet ut den norske kommandanten samt viktige, hemmelige papirer.