cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Konrad Adenauer
«Magnet-teorien», veien til Tysklands gjenforening
Adenauer så det slik at Vest-Tyskland ikke kunne makte en slik oppgave alene, og hans løsning var å knytte landet så tett som mulig til Vesten. Han prioriterte integrasjon av Forbundsrepublikken Tyskland i Vesten, foran en gjenforening av Vest-Tyskland med Øst-Tyskland.
Valget i øst-vest-konflikten. «De alliertes kansler»? (1949)
Når Adenauer kunne få flertall i Forbundsdagen for Petersbergavtalen, skyldtes det blant annet at han fikk støtte fra landsorganisasjonen Deutscher Gewerkschaftsbund. Stansen i demonteringen av viktige industribedrifter, sparte landet for tap av viktige arbeidsplasser.
Integreringen av Tyskland i et samlet Europa, hørte til Adenauers fremste mål. Et viktig skritt i dette arbeidet med europeisk integrasjon var etableringen av kull- og stålunionen, som i 1951 avløste Ruhrstatuttet. Senere bidro han til videreutvikling av dette samarbeidet gjennom opprettelsen av Det europeiske økonomiske fellesskap og Det europeiske atomenergifellesskap, begge i 1957.
Greven av Gral
Greven av Gral er en oppdiktet rollefigur i Kaptein Sabeltann og den forheksede øya, den femte forestillingen om Terje Formoes sjørøverskikkelse Kaptein Sabeltann.
Konrad Adenauer
Remilitarisering av Tyskland
Ifølge Potsdamkonferansen skulle Tyskland etter den andre verdenskrig være demilitarisert. Gjenopprettelsen av landets forsvar foregikk deretter i flere etapper. Den ble et symbol på landets selvstendighet, og var resultatet av Adenauers diplomatiske og politiske arbeid.
Adenauer startet sitt arbeid for en remilitarisering straks Forbundsrepublikken var etablert, 24. mai 1949. Han hadde et klassisk syn på den suverene nasjonalstat: Staten kunne ikke oppnå selvstendighet uten et eget forsvar. På utenriksministerkonferansen i New York i september 1949, presenterte han sitt prinsipp: Tyskland skulle få sin suverenitet, mot å bidra til gjenoppbygging av forsvaret.
Greven av Gral
Greven av Gral er en livsfarlig og ondskapsfull magiker og trollmann som hersker over alt og alle på øya Gral. Hans mål er å ta fra alle deres frie vilje, få alle til å oppføre seg som hans lydige tjenere, Lucifer, Piodor og Lola (i den nye versjonen heter disse Grufull, Slu og Grisk). De gjør hva som helst som for å tilfredsstille alle Grevens ønsker. Greven av Gral har også en egen trylledrikk, den som drikker av den, mister sin frie vilje og blir Grevens slave.
Greven vil ved hjelp av heksa Miriam av Gral prøve å lokke Kaptein Sabeltann fra sin borg over sjørøverlandsbyen Abra, på øya Det usynlige land, til Gral, på Den forheksede øya. Lokkematen er en stor sabeltanntiger i rent gull.
Konrad Adenauer
Remilitarisering av Tyskland
I et intervju med den amerikanske avisen Cleveland Plain Dealer i desember 1949, utviklet Adenauer sitt syn videre. Remilitariseringen skulle skje som ledd i et forsvarssamarbeid mellom de vesteuropeiske land og USA. For Adenauer var remilitariseringen således en del av arbeidet for integrering av Tyskland i Vesten.
Vestmaktene ga i mai 1950 aksept for Adenauers plan. Ved Koreakrigens utbrudd i juni 1950, ble vestmaktene, og særlig USA, ytterligere interessert i at Vest-Tyskland bidro militært.
Den første tyske forsvarsminister, Theodor Blank, ble utnevnt i 1955. Han hadde helt fra 1950 administrert «Blank-kontoret», som med de vestlige okkupasjonsmaktenes samtykke, arbeidet for gjenopprettelsen av forsvaret. I 1956 ble førstegangstjenesten gjeninnført, og de første rekruttene innrullert i 1957. Hæren nådde i 1965 en størrelse på 500 000 soldater.
Moral og politisk kalkyle
Tysklands vilje til økonomisk «Wiedergutmachung» (gjenoppretting) for forbrytelsene mot jødene under andre verdenskrig, kom til uttrykk i en regjeringserklæring fremlagt av Konrad Adenauer i Forbundsdagen 27. september 1951.
Både moralske hensyn og politisk kalkyle motiverte Adenauer til å forhandle med jødene. Han mente Tyskland måtte betale erstatning med grunnlag i de forbrytelser som nazistene hadde begått mot jødene. Samtidig ønsket han å knytte Tyskland til USA, og der fantes det innflytelsesrike jødiske interesseorganisasjoner. Deres hat mot tyskerne måtte mildnes.
Møte med jødenes leder, Nahum Goldmann (1951)
Nahum Goldmann var leder for den jødiske verdenskongressen, og representerte også den nystiftede Claims Conference. Adenauer og Goldmann møttes i London i november 1951, og ble der enige om å starte forhandlinger om erstatning. Israel skulle også være med som part.
I møtet med Goldmann tok Adenauer i bruk uvanlig store ord til ham å være. Han uttalte at han mens Goldmann talte, – hadde kjent verdenshistoriens vingeslag («die Flügel der Weltgeschichte») i rommet. Goldmann skulle vite at hans, Adenauers, vilje til wiedergutmachung var oppriktig. Men Adenauer gikk også et skritt lengre enn bare å forsikre om sin forhandlingsvilje. Israel hadde i en note til de allierte 12. mars 1951, fremmet krav om at Tyskland skulle betale en milliard dollar i erstatning. Dette var to tredeler av det Tyskland fikk gjennom Marshall-hjelpen, og kravet ble vennlig avvist av de allierte. Da Adenauer møtte Goldmann meddelte han imidlertid i et brev at Tyskland likevel ville forhandle om det enorme krav Israel tidligere hadde fremmet.
Luxemburg-avtalen med Israel og Claims Conference
Forhandlingene med jødene førte til den såkalte Luxembourg-avtalen om materiell erstatning til jødene i og utenfor Israel. Konrad Adenauer og Israels utenriksminister Moshe Scharett underskrev avtalen 10. september 1952 i Luxembourg. Avtalen innebar en forpliktelse for Tyskland til i løpet av 14 år å betale erstatning eller levere varer for til sammen 3 milliarder tyske mark. I tillegg skulle Claims Conference som representerte jødedommen utenfor Israel, motta 450 millioner tyske mark.
Avtalen var omstridt både i Tyskland og Israel. I Forbundsdagen stemte SPD uten unntak for avtalen, mens det var motstand i CDU/CSU. Avtalen ble vedtatt med 238 av de 358 tilstedeværende medlemmene av Forbundsdagen. DDR avslo å betale erstatning, i det landet ikke anså seg som etterfølger av det nasjonalsosialistiske Tyskland, og dermed ikke hadde noen forpliktelse til å bidra til reparasjon.
Attentatet mot Adenauer 1952
Samtidig som forhandlingene om Luxembourg-avtalen pågikk i Wassenaar ved Den Haag, overleverte en ukjent mann 27. mars 1952 på München Hauptbahnhof, en pakke til to gutter. Pakken var adressert til forbundskansler Konrad Adenauer, og guttene ble bedt om å levere pakken til posten. Guttene fattet mistanke, og overleverte pakken til politiet. Om kvelden eksploderte pakken hos politiet, og én politimann ble drept. Kort tid etter nådde ytterligere to brevbomber Wassenaar. En organisasjon som kalte seg jødiske partisaner, tok på seg ansvaret for bomben.
Formålet med bombene var tilsynelatende å ødelegge forhandlingene mellom Israel og Tyskland. Senere hevdet den påståtte attentatmannen Elieser Sudit at det var Menachem Begin som var oppdragsgiveren hans. Utbrytergrupper fra den paramilitære Irgun, som Begin tidligere hadde ledet, hadde uttalt seg sterkt negativ til avtalen. De betraktet avtalen som tyskernes frikjøp fra en utilgivelig synd.
Parallelle forhandlinger om utenlandsgjeld
Parallelt med forhandlingene om Luxembourgavtalen, forhandlet Tyskland i London om nedsettelse av sin utenlandsgjeld fra mellomkrigstiden. Finansmannen Hermann Josef Abs ledet Tysklands delegasjon i London. Disse forhandlingene ville bli vanskeliggjort dersom det ble klart at Tyskland samtidig pådro seg en stor gjeld overfor Israel. Forhandlingene førte til slutt frem til Londonavtalen om tysk utenlandsgjeld i 1953.
Europeisk fellesforsvar oppgis i 1954 – «En svart dag for Europa»
Den franske statsminister René Pleven fremla i 1952 en plan (Pleven-planen) for et europeisk forsvarssamarbeid mellom de seks medlemmene av Det europeiske kull- og stålfellesskap. Medlemslandene skulle etablere en felles hær. Den kalde krigen og dessuten Koreakrigen, gjorde at man i vesten anså et tysk forsvar nødvendig for å demme opp for Sovjetunionen. Selv om Tyskland dermed ikke kunne forbli demilitarisert, slik Potstamkonferansen forutsatte, ville en felles hær medføre kontroll over de tyske styrker. Tyskland krevde som gjenytelse at de skulle få sin suverenitet tilbake.
Konrad Adenauer ble meget skuffet over Frankrikes endelige avvisning av planen, og kalte avstemningsdagen «en svart dag for Europa». I utgangspunktet klandret han Forbundsdagen for resultatet, som etter hans oppfatning hadde brukt for lang tid på å ratifisere avtalen. Slikt var egnet til å gjøre de øvrige landene usikre på om avtalen ville bli gjennomført. Den egentlige årsak til utfallet, tilskrev han imidlertid Sovjetunionens diplomatiske innsats. Sovjetunionen ønsket ikke et EFF som den ikke hadde innsyn i. Russerne arbeidet for å få istand en firemaktskonferanse om en tysk gjenforening, avholdt mellom seierherrene fra andre verdenskrig. Adenauer hadde ingen tillit til at et slikt samarbeid med russerne ville bli vellykket for tyskerne.
Parisavtalene i 1954: Tyskland får ny selvstendighet
Vest-Tysklands status som okkupert område ble avsluttet i 1954, da Adenauer underskrev de såkalte Parisavtalene. Tyskland fikk tilbake det vesentlige av sin suverenitet. Avtalepartene var Tyskland, USA, Storbritannia og Frankrike. Paris-avtalene beredte grunnen for Tysklands og Italias inntreden i Vestunionen, NATO, og for den senere Saaravtalen mellom Frankrike og Tyskland. Fortsatte begrensninger i landets suverenitet var blant annet at det skulle stå allierte tropper på tysk jord. En viktig sidevirkning av avtalen var at Tyskland i lang tid ville være delt i to stater. Sovjetunionen sto fortsatt i Øst-Tyskland, og var ikke part i avtalene.
Først i 1991, da den såkalte to-pluss-fire-avtalen ble inngått, ble den siste rest av okkupasjonsregimet fjernet. Med denne avtalen godkjente de fire seiersmaktene fra andre verdenskrig (Sovjetunionen, USA, Storbritannia og Frankrike), Tysklands gjenforening.
Moskva-reisen i 1955: Krigsfanger i bytte mot diplomati
Etter andre verdenskrig befant mer enn ti millioner tyskere seg i alliert fangenskap, hvorav 3,3 millioner i Sovjetunionen. 1,3 million av disse døde eller ble meldt savnet. I fangeleirene i Sibir overlevde frem til 1944 bare hver tiende.
I april 1947 møttes de fire allierte utenriksministrene i Moskva, der de ble enige om at alle tyske krigsfanger skulle løslates innen utgangen av 1948. Russerne begynte å sende krigsfanger hjem høsten 1945.
Da Josef Stalin døde i 1953, bedret det internasjonale forhandlingsklimaet seg noe. I 1955 inviterte Sovjetunionen Adenauer til Moskva, idet de ønsket å opprette diplomatiske forbindelser med Tyskland.
Reisen til Moskva, fra 9. til 13. september 1955, var Adenauers første utenrikspolitiske handling etter at Tyskland, ved Parisavtalene, var blitt en suveren stat. Adenauer tok opp spørsmålet om gjenforening av de to tyske statene, men en slik avtale var det på dette tidspunkt ikke grunnlag for. Krigsfangene ble forhandlingenes hovedtema. Forhandlingene holdt flere ganger på å bryte sammen, men etter fire dager kom gjennombruddet under en festbankett. Nikita Khrusjtsjov og Nikolaj Bulganin ga sitt æresord på at fangene skulle bli hjemsendt. Fra oktober 1955 til januar 1956, ble 9 626 krigsfanger og 20 000 internerte returnert til Tyskland. Blant disse var det også politiske fanger, som var forvist til Sovjetunionen. Hjemsendelsen av fangene skulle bli Adenauers mest populære politiske handling noensinne.
Som motytelse fra Tysklands side, ble det opprettet diplomatiske forbindelser med Sovjetunionen.
Hallsteindoktrinen (1955)
I Hallsteindoktrinen som kom 22. september 1955, krevde Forbundsrepublikken Tyskland enerett til å representere det tyske folk. Landet ville bryte diplomatiske forbindelser med ethvert land som anerkjente DDR. Begrunnelsen var at forbundsrepublikken var representert av en demokratisk valgt regjering, mens DDR ble styrt som et diktatur, avhengig av Sovjetunionen. Unntak ble gjort for selve Sovjetunionen, som var en ansvarlig seiersmakt for hele Tyskland.
«Den lille gjenforeningen» med Saarland (1957)
Saarland ble etter andre verdenskrig først okkupert av amerikanerne, men kom deretter raskt inn under den franske okkupasjonssonen. Det bodde få fransktalende i området, men deler av Saarland hadde tidligere vært fransk, og Frankrike hadde økonomiske interesser i de store forekomster av kull som fantes der. Frankrike hadde allerede i 1919 forsøkt å annektere området, og startet etter 1945 på en tilsvarende prosess. Saarland ble adskilt fra resten av okkupasjonssonen med en tollgrense.
Sett fra tysk side ville bestrebelsene for en gjenforening av Vest-Tyskland og Øst-Tyskland miste mye av sin troverdighet, dersom Tyskland ga avkall på Saarland i vest.
Konrad Adenauers troverdighet som europeisk statsmann tilsa for hans del at han gikk inn for en felleseuropeisk løsning. Gjennom Parisavtalene ble det avtalt at Saarland skulle underlegges Den vesteuropeiske union, men at saken skulle endelig avgjøres ved en folkeavstemning.
Tre måneder før folkeavstemningen, 23. oktober 1955, ble tyske partier og aviser som til da hadde vært forbudt i Saarland igjen tillatt, og sensuren ble opphevet. Adenauer sto nokså alene med sitt standpunkt på tysk side. Han hadde ingen støtte i det hjemlige politiske miljø, heller ikke i sitt eget parti. Jakob Kaiser, som var minister i Adenauers egen regjering, lot departementet finansiere opposisjonens valgkamp. Adenauer var ifølge valgplakatene «brodermorder». Han slo selv tilbake med å minne om at motstandernes ledere hadde en fortid i NSDAP.
Folkeavstemningen 23. oktober 1955 avviste, med 67,7 % flertall, en felleseuropeisk administrasjon av Saarland. Valgdeltakelsen var mer enn 97 %. Avstemningen ble tolket som et ja til innlemmelse i Tyskland. Fra 1957 ble Saarland, etter avtale mellom Tyskland og Frankrike, forbundsrepublikkens tiende delstat. Prosessen er senere omtalt som «Den lille gjenforening».
Det første møtet med de Gaulle (1958), opptakt
Kuppet i Alger 13. mai 1958 ble utført ved hjelp av franske militære styrker. Dette førte til bekymring i Frankrike for om de også ville prøve seg på kupp der. Charles de Gaulle aksepterte derfor å komme tilbake til makten, for å skape stabilitet. Han ble først regjeringssjef, og deretter president, i 1959.
Det første møtet mellom Adenauer og de Gaulle, fant sted 14. og 15. september 1958 i de Gaulles hjem i Colombey-les-Deux-Églises. De Gaulle hadde uttalte seg rosende om Adenauer, og kalte ham «en god tysker». Adenauer var likevel nervøs foran møtet, og spent på hvordan de ville samarbeide.
Adenauer og de Gaulle vinner tillit hos hverandre
Adenauer startet forsiktig, og med synspunkter han tenkte de Gaulle ville være enig i. Han uttalte seg således kritisk til amerikanerne, nedlatende om britene og reservert med hensyn til NATO. Han understreket samtidig at en europeisk sammenslutning var den eneste måten å gjøre seg gjeldende, som «europeere i verdenspolitikken». Det grunnleggende var i denne sammenheng det tysk-franske samarbeidet. Sovjetunionen var ikke lenger en kommunistisk stat, men «et asiatisk diktatur».
De Gaulle ga på sin side uttrykk for at han ønsket å skape tillit. Europa kunne ikke bygges opp uten Tyskland, og Frankrike følte seg ikke lenger truet av sin nabo. De Gaulle ønsket imidlertid også å skape fred med landene lengre øst, så som Polen, Tsjekkoslovakia, Ungarn og Romania, kanskje også med det europeiske Russland, helt til Ural. Det som ikke ble berørt i møtet var et felles atomvåpenprogram, og forsvaret i det hele tatt.
Adenauer ble positivt overrasket over den betydning de Gaulle tilla ham, og over den respekt han ble vist. Han ga uttrykk for at han var lykkelig over å finne et ganske annet menneske enn det han hadde ventet seg, og at de nok skulle klare å samarbeide tillitsfullt.
En dialog som Adenauer utførlig refererer i sine erindringer, er da den 67 år gamle de Gaulle uttalte at han selv nok var den yngste av dem i leveår, men at den femten år eldre Adenauer, i virkeligheten var den yngste. –Han forklarte at han ikke hadde min fysiske og psykiske kraft, skriver Adenauer. Men han kunne trøste generalen med at han ville komme til å oppleve «hvordan nye krefter ville vokse i ham med arbeidet». Denne erfaringen hadde han selv gjort etter 1945.
Samarbeidsavtalen med Frankrike (1963)
En samarbeidsavtale, senere kjent som Élysée-avtalen, ble inngått mellom Tyskland og Frankrike i 1963. Datoen avtalen ble signert har siden vært feiret i begge land hvert år. Ved 50-årsjubileet i 2013 var hele statsledelsen i begge land, begge parlamenter, regjeringer og statsoverhoder, til stede til festakt i Riksdagsbygningen i Berlin.
Kristelig sosialisme
Det første partiprogrammet i CDU i den britiske okkupasjonssonen i 1945, var preget av den kristelige sosialisme. Katolisismen i denne del av Tyskland sto også sterkt i arbeiderklassen.
Konrad Adenauer tok fra 1946 del i programarbeidet. Ord som Gud og Kristus ble da fjernet fra programteksten og det sosialistiske preget dempet. Samtidig ble respekten for enkeltmenneskets frihet og verdighet understreket, noe som tilskrives Adenauer. Adenauer lot imidlertid lenge det sosialistiske preg henge ved programmet. Han ønsket å beholde de katolske arbeiderne i velgerskaren, og få støtte innad i partiet for den sosiale markedsøkonomien. I 1949 ble den sosiale markedsøkonomien programfestet for CDU og CSU.
Den sosiale markedsøkonomien
I praksis ble den sosiale markedsøkonomien innført i Vest-Tyskland allerede i 1948. Næringsminister Ludwig Erhard hadde ansvaret for gjennomføringen. Grunnlaget for den sosiale markedsøkonomi var etiske, filosofiske og kristelige betraktninger. Tanken var å kombinere prinsippet om friheten i markedet, med den enkelte borgers ansvarsfølelse og anstendighet. En ledetråd i denne politikken er konkurranse på like vilkår, kombinert med sosiale utjevningstiltak. Den sosiale markedsøkonomien utgjør etter formålet en tredje vei, mellom den tøylesløse kapitalismen og den sosialistiske planøkonomien.
Den sosiale markedsøkonomien tilskrives som en av årsakene til det såkalte Wirtschaftwunder, tysk for «det økonomiske under» eller «mirakel», etter andre verdenskrig. Tyskland opplevde, særlig i 1950- og 1960-årene, en meget stor økonomisk vekst. Blant andre årsaker til denne utviklingen er også nevnt Marshall-hjelpen, valutareformen med overgang til D-mark i 1948 og Londonavtalen om tysk utenlandsgjeld fra 1953.
Et dilemma: embetsmennenes fortid under nazismen
Avnazifisering var betegnelsen på en prosess som de allierte okkupasjonsmyndighetene gjennomførte i det tyske samfunnet etter andre verdenskrig. Kultur, skole og medier ble omdannet, og nazister ble fjernet fra ledende stillinger i alle samfunnssektorer. Dette var bestemt under Potsdamkonferansen mellom de fire seiersmaktene, og vedtatt som lov av den militærregjering som styrte det okkuperte Tyskland. Som følge av samfunnets behov for fagkunnskap, ble imidlertid mange av dem likevel rehabilitert etter kort tid.
Herbert Blankenhorn var Adenauers nærmeste medarbeider fra 1948, og fra 1951 var han leder av oppbygningen av det nye Auswärtiges Amt. Blankenhorn rekrutterte flere sine medarbeidere fra det gamle utenriksdepartementet i Berlin, nedlagt i 1945. Blant disse fantes en rekke tidligere medlemmer av NSDAP, såvel som SS. I en diskusjon i Forbundsdagen høsten 1953, la Adenauer vekt på behovet for fagkunnskap.
Generelt kommenterte Adenauer slike saker med et rhinlandsk ordspråk: - man heller ikke ut det skitne vannet før man har fått et nytt og friskt et.
Ledelsen i DDR fremsatte i 1960 anklager om krigsforbrytelser mot Theodor Oberländer, minister i to av Adenauers regjeringer, Adenauer II og Adenauer III. Adenauer ville først ikke fjerne Oberländer, og mente at man ikke burde slå hodet av en mann, bare fordi SED ønsket det. Til slutt ble saken en så stor belastning for Adenauer at Oberländer fikk gå av med pensjon i 1960. Det kom senere frem at DDRs anklager var falske, og statsadvokaten i Bonn avsluttet saken i 1961. I 1999 konkluderte en historisk avhandling med at det ikke fantes bevis mot Oberländer.
Spiegelaffæren
Konrad Adenauers samtykke til politiaksjonene mot tidsskriftet Der Spiegel i 1962 (Spiegelaffæren), er betegnet som hans største innenrikspolitiske tabbe. Samtykket ble gitt til forsvarsminister Franz Josef Strauss. Aksjonene, som fant sted 26. oktober 1962, omfattet arrestasjoner av en rekke redaktører av magasinet. Blant andre ble artikkelforfatteren Conrad Ahlers arrestert en natt under sitt ferieopphold i Spania, og da redaktør Rudolf Augstein meldte seg for politiet, ble han omgående satt i varetekt. Augstein kom ikke ut før etter 103 dager.
Politiaksjonene var begrunnet i en mistanke om at artikkelen i Der Spiegel 8. oktober 1962 bygget på forsvarshemmeligheter. I artikkelen ble det blant annet avslørt at forsvarsminister Strauss ville slå tilbake med atomvåpen, selv om Sovjetunionen angrep med kun konvensjonelle våpen. Strauss mente at landets konvensjonelle forsvar var for svakt til å stå imot et angrep. I departementet var det uenighet om dette synet. Tysklands høyesterett slo senere fast at artikkelen ikke hadde inneholdt forsvarshemmeligheter.
Opprinnelig var det riksadvokaten som innledet etterforskning. Strauss hadde deretter tilført etterforskningen stor kraft, samtidig som han holdt justisministeren utenfor. Han nektet først å ha hatt noe med aksjonene å gjøre, men måtte senere innrømme sin medvirkning. Regjeringspartiet FDP truet med å forlate regjeringen, dersom Strauss ikke gikk av.
Spiegelaffæren hadde likevel svekket Adenauer i sitt eget parti. Den 7. desember meddelte han at han kom til å gå av som kansler høsten 1963. Senere i desember 1962 tiltrådte Konrad Adenauers femte regjering, uten Strauss.
Politikken etter kanslerembetet
Da Konrad Adenauer gikk av som kansler 15. oktober 1963, var han blitt 87 år. Han var fortsatt i god fysisk form, og behersket sine oppgaver, slik som tidligere. Ifølge historikeren Henning Köhler var det således ikke alderdom, men partiets holdning til ham, som førte til avgangen. Det partiet som i begynnelsen hadde hatt respekt for ham, hadde nå stilt seg kritisk, og til og med delvis tatt avstand fra sin leder. Adenauer gikk av som leder av partiet 14. mars 1966. Han var medlem av Forbundsdagen helt til sin død.
Adenauer inntok selv en kritisk holdning til sin etterfølger Ludwig Erhard, og utenriksminister Gerhard Schröder. En konkret grunn til misnøye fant Adenauer i Erhard og Schröders valg av USA som politisk alliansepartner fremfor Frankrike. Han motarbeidet imidlertid også Erhard på andre måter, og søkte åpenlyst å finne Erhards etterfølger.
Blant Erhards tilhengere, hersket det til gjengjeld nærmest et hat til Adenauer. I 1966 måtte Erhard gå av som kansler. Adenauer fikk deretter besøk av Hermann J. Abs, forhandleren fra gjeldskonferansen i London i 1951. Adenauer hilste ham med spørsmålet – Nå, herr Abs, fikk jeg ikke rett i min kritikk av herr Erhard? Abs svarte, også det med et spørsmål: – Herr forbundskansler, hva har De overhode gjort for positivt for Deres etterkommer? Adenauer svarte: – Herr Abs, tar De kaffe eller te?
Konrad Adenauers memoarer utkom i fire bind i 1965. Samtlige bind inneholdt flere opplysninger som var gradert informasjon. Adenauer kommenterte ikke dette, og det førte heller aldri til noen reaksjon fra myndighetene.
Sin siste politiske tale holdt han i Ateneo i Madrid i 1967. Adenauer understreket viktigheten av en samling av Europa. Han påpekte videre den risiko for Europas sikkerhet som etter hans mening hadde oppstått, som følge av forbudet mot atomvåpen i Tyskland. Han mente at atomvåpenforbudet ville svekke det økonomiske liv i Tyskland, og resten av verden. Et svekket Tyskland og Europa ville, slik Adenauer så det, straks bli utnyttet av Sovjetunionen.
Adenauer tilbrakte fra 1959 til 1966, ferien i Cadenabbia ved Comosjøen. Der lærte han å spille boccia, og det førte til at han anla boccia-baner både i hagen i Rhöndorf og i parken til Palais Schaumburg i Bonn.
Sykeleie og død
Reisen til Spania hadde gitt ham lungebetennelse. Da Adenauer i tillegg hadde et svakt hjerte, hadde legene en vanskelig oppgave. Det gikk mot slutten, og 12. april 1967 møtte barna opp i Rhönsdorf for å ta farvel. Da han så tårene i øynene deres, bemerket han på dialekt: – Do jitt et nix zo kriesche, – det er ingen grunn til å grine!
En ung lege besøkte Adenauer på sin vakt, og fikk vanskelige spørsmål fra pasienten: Hvordan kunne han, legen, ta ansvaret for å holde i live noe som ikke lenger var i stand til å leve? Og hvordan kunne det være i samsvar med en leges samvittighet med alle midler å holde i live det som ifølge Vårherres vilje, nå skulle ta slutt?
Den første meldingen om Konrad Adenauers død, var feil. Et fjernsynsprogram på WDR 13. april 1967, ble avbrutt som følge av «triste nyheter fra Röhndorf». Den britiske forsvarsministeren som befant seg i Bonn, brakte straks informasjonen videre til London, og i Bonn senket forsvarsdepartementet flaggene på halv stang. Bayerns landdag i München, holdt ett minutts stillhet. Noen tydelig melding om at Adenauer var død, hadde faktisk ikke utgått fra fjernsynskanalen, og den ville uansett vært uriktig, for Adenauer var fortsatt i live. Det hadde oppstått en misforståelse i redaksjonen.
Anekdoter og sitater
Under et besøk i Bayern ble han møtt med en oppgitt kommentar fra lokale politikere: – Herr Kansler, De kan da ikke forlange at vi skal si Ja og Amen til alt De foreslår! – Det holder med et ja, lød svaret.
Adenauer hadde angivelig et negativt forhold til Berlin. Willy Brandt siterte Adenauer på at når han dro til Berlin, måtte han dra gardinene for vinduet med en gang toget hadde krysset Elben: «for å slippe å se den asiatiske steppen»
Steder og gjenstander oppkalt etter Adenauer
CDUs nåværende hovedkontor i Berlin ble oppført i 2000 og fikk navnet Konrad Adenauer Haus. Det tidligere partikontoret i Bonn som senere ble revet, bar samme navn. Köln Bonn lufthavn fra 1938 fikk tilnavnet Konrad Adenauer i 1994. Det samme gjelder flere plasser, gater, alleer og broer, blant annet Konrad Adenauer-Brücke over Rhinen i Ludwigshafen. Broen ble oppført i 1967.
Den tyske regjeringen har siden 2011 benyttet seg av to flymaskiner av typen Airbus A340-313 til tjenestereiser, hvorav den ene er døpt «Konrad Adenauer». Den andre maskinen er døpt «Theodor Heuss», etter landets første president. Regjeringen disponerte fra 1994 til 2011 en flymaskin Airbus 310, også den med tilnavnet Konrad Adenauer. En kaserne tilhørende Flugbereitschaft des Bundesministeriums der Verteidigung, er også oppkalt etter kansleren.
En rose utviklet av virksomheten Rosen Tantau, ble i 1953 oppkalt etter Konrad Adenauer.
Konrad Adenauer i kunsten
Hubertus von Pilgrims byste av Adenauer har en prominent plassering på Bundeskanzlerplatz i Bonn. En byste av Adenauer er også plassert i æressalen i Walhalla ved Regensburg. Helga Tiemanns skulptur befinner seg på Adenauer-Platz i Berlin, mens Wimmers og Weilands verk er i Köln. Hans Pfannmüllers kjente karikatur er fra 1954. Adenauer inngår også i Heinrich Hoerles verk Zeitgenossen (norsk: Samtidige).
Han regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte å være blant de 100 viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Mandala
Maṇḍala (devanagari: मण्डल) er sanskrit og betyr «krets», «sirkel» eller «ring». Ordet er sammensatt av roten mand, som betyr å «dekorere», «tegne», a som betyr «inneholde» – og suffikset la, som betyr «sirkel». En mer ordrett oversettelse er derfor «dekorasjon i en sirkel». Mandalaer spiller en viktig rolle som hellig geometri innenfor religiøs kunst i hinduismen, jainismen og buddhismen. Lignende geometriske former er også å finne i sjamanistiske tradisjoner, i taoismen, shinto, kristendommen og islam, såvel som i esoteriske tradisjoner i både øst og vest. Den sveitsiske dybdepsykologen Carl Gustav Jung betraktet mandalaer som symbol på Selvet, og hevdet at maling av mandalaer gjorde mennesker i stand til å identifisere emosjonelle forstyrrelser og bidra til personlighetens individualisering.
Symbolet er symmetrisk omkring et sentrum, ofte bestående av en firkant med sirkler, av og til mangedelt eller med spiralform eller hjulform.
I buddhistisk kult er Mandala et symbolsk diagram. Mandala er et symbolsk bilde på kosmos og en manifestasjon av gudene. Den benyttes som støtte i meditasjon, særlig i Tibet og Japan. Mandalaen er altså mest vanlig i tantrisk buddhisme.
Det finnes mange ulike mandalaer for ulike buddhistiske guddommer og for forskjellige former for meditasjon. Men de deler en del grunnleggende trekk. Guruen til den som mediterer viser hvordan mandalaen skal brukes og påkaller nødvendige guddommer. Mandalaen gjør da gudene tilgjengelig for den som mediterer. Gudene er plassert i sentrum av mandalaen, og den skal ha fire utganger eller porter. Disse portene vender mot de fire himmelretningene som alle har hver sin farge (grønn for nord, gul for sør, hvit for øst og rød for vest). Den som mediterer går så inn i mandalaen og blir på den måten innviet i den guddommelige virkelighet. Den som mediterer ser seg selv som den sentrale buddhaen i mandalaen. Denne buddhaen er en visualiseringsguddom.
Mange mandalaer er laget på papir, men de skal også være midlertidige. Derfor er det vanlig å lage mandalaer i farget sand. Når ritualene tilknyttet mandalaen er over blir sanden feiet opp og kastet i en elv eller sjø, for å understreke at bruken av den er visuell og kun midlertidig. Den varige og virkelige effekten skal kun finnes i den mediterendes bevissthet.
I Norge er Mandala blitt brukt som betegnelse på et selvutviklingssenter: Mandala Senter. Dette senteret ble startet i 1978 i Trondheim.
Michael Judge
Michael Judge (født 12. januar 1975) er en irsk profesjonell snookerspiller.
Hans beste resultat kom i Grand Prix 2004 hvor han spilte seg frem til semifinalen. Judge har to ganger kvalifisert seg til verdensmesterskapet i snooker og i 2001 gikk han videre til andre runde, hvor han tapte for landsmannen Ken Doherty. Han har tapt siste kvalifiseringsrunde til verdensmesterskapet seks ganger, noe som er rekord.
Etter å ha falt på verdensrankingen i flere år klatret Judge opp til 34.-plass foran sesongen 2007/2008, blant annet etter å ha kommet til åttendedelsfinalen i Welsh Open.
Fotballklubben Luna
Fotballklubben Luna (stiftet 18. desember 1968 som Bø Fotballklubb) er en fotballklubb fra Straume i Bø kommune i Nordland. Klubbens hjemmebane er Straume kunstgress. FK Luna har et seniorlag for menn i 5. divisjon.
28. august
28. august er den 240. dagen i året, 241. i skuddår. Det er 125 dager igjen av året.
Navnedag
Sverige: Gurli, Leila
Historie
[[Fil:Martin Luther King - March on Washington.jpg|miniatyr|Martin Luther King taler.
«I have a dream that my four little children will one day live in a nation where they will not be judged by the colour of their skin but by the content of their character.»]]
Fødsler
Se flere som er født 28. august i Kategori:Fødsler 28. august.
Dødsfall
Se flere som døde 28. august i Kategori:Dødsfall 28. august.
Bjarezina
Bjarezina (belarusisk: Бярэ́зіна), eller Berezina (russisk: Березина́), er en elv i Belarus, og en av sideelvene til Dnepr.
Jekaterina Tudegesjeva
Jekaterina Tudegesjeva (født 30. oktober 1987) er en russisk snøbrettkjører som konkurrerer i parallell. Hun representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der hennes beste resultat var en åttendedelsfinale i parallellslalåm.
Bjarezina
Bjarezinareservatet, som ligger ved elva, står på UNESCOs liste over biosfærereservater.
Nordmanns-Forbundet
Nordmanns-Forbundet/Norwegians Worldwide var en verdensomspennende organisasjon for nordmenn i alle land, deres etterkommere, nordmenn midlertidig bosatt i utlandet (expats) og andre norgesinteresserte. Organisasjonens mål var å være en viktig bidragsyter i å fremme Norge, norsk kultur og norske interesser internasjonalt. Organisasjonen var under beskyttelse av kong Harald og ble stiftet i 1907. Den hadde per 2012 medlemmer i 33 land og 21 selvstendige avdelinger, hvorav 17 i USA. I 2020 ble Nordmanns-Forbundet slått sammen med Norge-Amerika Foreningen (NORAM).
Medlemsblad
Organisasjonens medlemsblad Norwegians Worldwide omhandler norsk kultur og historie, samt mat, kunst, design, litteratur, reise og film. Det inneholder også intervjuer med aktuelle profiler i det norske samfunnet, som politikere, artister, filmskapere og designere. Bladet utgis fire ganger i året og erstattet The Norseman. Nordmanns-Forbundet utga også tidligere juleheftet Norges jul.
Nøkkelpersonell
* I krigsårene sa de valgte representantene fra seg sine posisjoner da nazistene tok over.
Nordmanns-Reiser
Nordmanns-Reiser er en turoperatør som har spesialisert seg på reiser til Amerika og cruise rundt om i verden, og har sitt utspring fra Nordmanns-Forbundet/Norwegians Worldwide. Selskapet ble stiftet i 1983 og overtatt av nåværende hovedaksjoner og daglig leder, Carl-Erik Anfindsen, i 1990. Hovedkontoret ligger i Oslo, og bedriften har en avdeling i Bergen. Det arrangeres turer i fellesskap, slik at medlemmene skal kunne opprettholde kontakt gjennom besøk både i Norge og USA.
Fusjon
I 2020 fusjonerte Nordmanns-Forbundet (NWW) og Norge-Amerika Foreningen (NORAM). Den nye organisasjonen heter Norge-Amerika Foreningen. Norge-Amerika Foreningens formål er å fremme transatlantisk samarbeid gjennom akademisk og kulturell utveksling som sikrer livslang læring.
Foreningen skal arbeide for:
NWW og NORAM er søsterorganisasjoner, og skal sammen ivareta en mer enn 100-årig historikk bl.a. gjennom en videreføring av samarbeidet med Norsk Utvandrermuseum, American Scandinavian Foundation og andre organisasjoner. Norge-Amerika Foreningen fortsetter som en medlemsforening, der alle med interesse for transatlantisk samarbeid er velkommen.
Stjertsmyger
Stjertsmyger (Urbanus proteus) er en sommerfugl som hører til familien smygere (Hesperiidae). Den er vidt utbredt i Nord-, Mellom- og Sør-Amerika og kan kjennes på at bakvingene er trukket ut til lange stjerter.
Ryke Yse
Ryke Yse var en nederlandsk hvalfanger. Han oppdaget rundt 1640 en øygruppe øst for Edgeøya på Svalbard, som fikk navn etter ham, Ryke Yseøyane.
Kina og FN
Kinas sete i De forente nasjoner har vært innehatt av Folkerepublikken Kina siden 23. november 1971. Det var tidligere innehatt av Republikken Kina (1912–1949).
Republikken Kina i FN
Republikken Kina var en av de opprinnelige grunnleggerne av FN og fast medlem i Sikkerhetsrådet fra etableringen i 1945. I 1949 tok det kinesiske kommunistpartiet makten over fastlandet og erklærte at Folkerepublikken Kina hadde erstattet Republikken Kina som den rette, lovlige styresmakten i Kina. Republikken Kina trakk seg tilbake til Taiwan, hvor den har fortsatt å eksistere. Republikken Kina mistet sin status som fast medlem av sikkerhetsrådet til folkerepublikken Kina i 1971.
Rena flyplass, Landsørkje
Rena flyplass, Landsørkje er en flyplass som ligger rundt fire kilometer nord for Rena leir i Åmot kommune i Innlandet. Rullebanen er 1300 meter lang. Det er planer om å utvide banen til 1600 meter.
Det foregår militær fallskjermhopping i forbindelse med plassen. Fly som passerer bør sende blindt på 135,300 MHz.
Nordøst for plassen ligger rikssenteret for fallskjermhopping på Østre Æra flyplass.
Neptidopsis
Neptidopsis er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen Biblidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Disse sommerfuglene lever i Afrika.
Utseende
Middelsstore, kontrastrikt tegnede sommerfugler. Vingenes ytterkant er bølgete. Oversiden er mørkbrun eller -grå med skinnende hvite bånd og flekker, dessuten noen svarte flekker på bakvingen utenfor de hvite båndene.
Levevis
Biblidinae er tropiske skogsinsekter. Larvene lever på planter i slekten Dalechampia og Tragia i vortemelkfamilien (Euphorbiaceae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika sør for Ekvator, inkludert Madagaskar.
Matilda av Boulogne
Dronning
Matilda var en tilhenger av tempelridderordenen, og hun grunnla Cressing Temple i Essex i 1137 og Temple Cowley i Oxford i 1139. Som hennes forgjenger, Edith av Skottland, den første hustruen til kong Henrik I, hadde hun et nært forhold til nonneklosteret for Den hellige treenighet i Aldgate i London. Hun benyttet priorinnen som sin bekjenner og to av hennes barn ble gravlagt der.
Etter at Stefan ble tatt til fange som følge av slaget ved Lincoln i 1141, samlet hun kongens venner og fikk rustet opp en ny hær ved hjelp av William av Ypres. Mens keiserinne Maud ventet i London i påvente av sin kroning, fikk Matilda og Stefans bror, biskop Henry av Blois, jagd henne ut av hovedstaden. Keiserinne Maud beleiret deretter biskop Henry, og da beleiret Matilda festningen til keiserinne Maud, drev henne vekk og tok til fange keiserinnens halvbror, Robert, 1. jarl av Gloucester. Med en betydningsfull fange hver ble de to kvinnene enige om utveksle dem for hverandre, og Stefan styrte da videre som konge og borgerkrigen fortsatte.
Som grevinne av Boulogne var hun samregent med sin ektemann fram til 1150, og hun var deretter grevinne alene fram til 1151 da grevskapet ble overført til hennes eldste sønn Eustace, og da han døde i 1153 var den hennes overlevende sønn William som arvet det, fram til 1159, da hennes datter arvet grevskapet. Hennes ektemann kong Stefan døde i 1154, antagelig knust over at den eldste sønnen og arvtageren til tronen døde før ham. Han inngikk en avtale med keiserinne Mauds sønn Henrik II at han skulle arve ham, men ikke før etter at han selv døde, noe som skjedde knappe året etter. Matilda selv døde av feber ved Hedingham Castle i Essex i 3. mai 1152, to år før Stefan. Hun ble gravlagt ved klosteret Faversham Abbey som hadde blitt grunnlagt av henne og ektemannen.
Som grevinne av Boulogne var hun samregent med sin ektemann fram til 1150, og hun var deretter grevinne alene fram til 1151 da grevskapet ble overført til hennes eldste sønn Eustace, og da han døde i 1153 var den hennes overlevende sønn William som arvet det, fram til 1159, da hennes datter arvet grevskapet. Hennes ektemann kong Stefan døde i 1154, antagelig knust over at den eldste sønnen og arvtageren til tronen døde før ham. Han inngikk en avtale med keiserinne Mauds sønn Henrik II at han skulle arve ham, men ikke før etter at han selv døde, noe som skjedde knappe året etter.
Matilda selv døde av feber ved Hedingham Castle i Essex da hun besøkte sin nære venn, Euphemia, grevinne av Oxford, den 3. mai 1152, to år før Stefan. Hun ble gravlagt ved klosteret Faversham Abbey som hadde blitt grunnlagt av henne og ektemannen.
Barn
Stefan og Matilda hadde tre sønner:
De hadde også to døtre:
Manfred Mann (musiker)
Manfred Mann (født Manfred Sepse Lubowitz, 21. oktober 1940 i Johannesburg i Sør-Afrika) er en britisk musiker, låtskriver og plateprodusent, mest kjent som leder av bandene Manfred Mann, Manfred Mann Chapter Three og Manfred Mann's Earth Band.
Historie
Mann startet sitt første band, The Vikings, i 1959. Dette bandet regnes som Sør-Afrikas første rock 'n' rollband. Bandet ga ut to album og ble oppløst i 1961 da Manfred Mann, som var en sterk og aktiv motstander av apartheid, flyttet til Storbritannia.
I 1962 startet han blues-jazzbandet Mann Hugg Blues Brothers sammen med keyboardisten og trommeslageren Mike Hugg. Bandet fikk i 1963 platekontrakt med EMI på deres underselskap HMV, og endret navnet på bandet til Manfred Mann.
Bandet Manfred Mann skiftet stil til radiovennlig popmusikk, og hadde en rekke hits fra 1964 til 1969, blant andre «Do Wah Diddy Diddy», «Sha La La», «Pretty Flamingo» og «Mighty Quinn». I 1969 ble bandet oppløst. Manfred Mann og Mike Hugg startet så det eksperimentelle bandet Manfred Mann Chapter Three, som ga ut to album i 1969 og 1970 før det ble oppløst.
Manfred Mann's Earth Band ble startet i 1971 som et mere rendyrket rockeband. Bandet hadde flere hits på 1970-tallet, blant andre «Blinded By the Light» som ble skrevet av Bruce Springsteen, «Runner» og «Davy's on the Road Again». Manfred Mann's Earth Band er fremdeles aktive.
Manfred Mann har også gitt ut album med soloprosjektet Manfred Mann's Plain Music.
Salah Khalaf
Salah Mesbah Khalaf (arabisk ; født 1933 i Jaffa, død 14. januar 1991 i Tunis), også kjent som Abu Iyad (arabisk: ), var nestleder og etterretningssjef for Palestinas frigjøringsorganisasjon (PLO), og var med på å danne det politiske partiet Fatah, sammen med blant andre Yasir Arafat.
Khalaf regnes også som leder av Svart september.
Ester Ledecká
Ester Ledecká (født 23. mars 1995) er en tsjekkisk alpinist og snøbrettkjører som konkurrerer i parallell.
Ledeckás bestefar Jan Klapáč var på Tsjekkoslovakias ishockeylag som tok sølv i OL i Grenoble i 1968 og bronse i Innsbruck i 1964.
Pallplasseringer i verdenscupen i alpint
Oppdatert etter sesongen 2019/20
Alsvåg Idrettslag
Alsvåg Idrettslag (stiftet 1937) holder til i Alsvåg i Øksnes kommune i Nordland. Klubben har avdelinger for fotball, alpint og langrenn. Den eier og driver stedets lysløype, alpinanlegg og fotballbane (grus), bygd i 1992.
Alsvåg IL hadde sist seniorlag i fotball for menn i 1999. For kvinner var Alsvåg sist representert i seriesystemet med et samarbeidslag mellom IL Morild, Melbo IL og Alsvåg IL i 2009.
Finsk tegnspråk
Finsk tegnspråk (finsk ) er et tegnspråk som brukes i Finland. Det er omtrent 5000 døve i Finland som har språket som morsmål. Finsk tegnspråk er nærmest beslektet med svensk tegnspråk, som det begynte å skille seg fra på 1800-tallet.
Finsk lovgivning anerkjente finsk tegnspråk som et av Finlands opprinnelige språk i 1995, da språket ble inkludert i den reviderte grunnloven. Finland ble dermed det tredje landet i verden til å anerkjenne tegnspråk som naturlige språk og stadfeste retten til å bruke det som morsmål.
Fuglefjorden
Fjorden ligger langt nord i Albert I Land. Området er en del av Nordvest-Spitsbergen nasjonalpark. Det ble kartlagt under Den norske Nordhavsekspedisjon 1876–78, hvor professor Georg Ossian Sars var med.
Fjorden har navn etter en rekke breer på vestsida av fjorden, som alle har navn etter latinske fuglenavn: Larus, Rissa, Sterna og Tringa.
Fredrik Hossmann
Fredrik Hossmann (født 15. september 1963 i Oslo) er forfatter, poet og gateartist. Han har gått på Forsøksgymnaset i Oslo. I 1998 begynte Fredrik Hossmann å lese dikt på gaten, først andres, senere egne dikt og tekster.
Ferjesambandet Stårheim–Isane
Sambandet er en del av fylkesvei 614 og driftes av Fjord1. Strekningen trafikkeres av MF «Selje», 17–20 ganger daglig i hver retning.
Sambandet ble startet opp av Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane i 1973.
Gianluca Pessotto
Gianluca Pessotto (født 11. august 1970) er en tidligere italiensk fotballspiller som er sportsdirektør i fotballklubben Juventus. Pessotto hadde nylig tiltrådt i en lederstilling i Juventus – som sportsdirektør. Han har tidligere spilt for klubben i ti år, og var også innom før han la opp i mars 2006.
EPO-juks
Pessotto er blitt avhørt i forbindelse med tidligere påstander om svært omfattende EPO-juks i klubben. Pessottos blodtester har vært brukt i rettssakene, og påtalemyndigheten mener at disse viser tydelige spor av EPO-misbruk. Saken er ennå ikke avsluttet i det italienske rettssystemet.
Dommerskandalen (2006)
Pessotto skal 27. juni 2006 ha hoppet ut av et vindu i klubbens hovedkvarter. Gianluca Pessotto ble deretter sendt til sykehus med alvorlige skader. Han landet på bakken mellom to parkerte biler etter fallet fra 2. etasje. Gazzetta dello Sport skrev at han ble funnet med en rosenkrans mellom hendene. Dette skal støtte en påstand om et mulig selvmordsforsøk. Konen til Pessotto bekreftet i intervjuer dagen etter hendelsen at det dreide seg om et selvmordsforsøk på grunn av depresjoner. Hans kone bekreftet at Pessotto ikke følte seg god nok for jobben. «Det er en annen ting å være på et kontor enn å være på en fotballbane», hadde Pessotto sagt til hans kone. 17. juli meldte legene til Pessotto at han nå var utenfor livsfare.
Meritter
Juventus
Karriere som spiller
Oppdatert 27. juni 2006
Chindasuinth
Chindasuinth (spansk: Chindasvinto, latin: Chintasvintus) (født ca. 563, død 30. september 653) var vestgoternes konge i Spania fra 642 til 653. Ifølge Edward Gibbon begynte muslimske plyndringstokt på Den iberiske halvøy i hans regjeringstid.
Han etterfulgte Tulga som han ranet tronen fra i et kupp (se Tulga). Han ble «offisielt» valgt av adelsmennene og innsatt av biskopene 30. april 642.
27. august
27. august er den 239. dagen i året, 240. i skuddår. Det er 126 dager igjen av året.
Navnedag
Roald, Rolf, Rolv.
Fødsler
Se flere som er født 27. august i Kategori:Fødsler 27. august.
Chindasuinth
Det syvende konsilet i Toledo, holdt den 16. oktober 646, gikk med på og støttet hans handlinger, gjorde straffene for de som satte seg opp mot monarken strengere og utvidet dem til og med til medlemmer av geistligheten som støttet dem.
Sulfoksid
Sulfoksid er en gruppe organiske forbindelser bestående av et oksygenatom (O) som er bundet til et svovelatom (S) bundet til 2 alkyl- eller arylgrupper. Oksygenatomet trekker i stor grad elektronene til seg og bidrar til å gjøre molekylet polart. Den enkleste varianten består av 2 metylgrupper og kalles dimetylsulfoksid (Kjemisk formel C2H6OS)