cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tennis
En ballveksling starter med en serve av den ene spilleren. Spilleren står bak egen grunnlinje på den ene siden, kaster ballen over hodet og slår den diagonalt over nettet og ned i mottagerens serverute på den andre siden. Mislykkes serven har spilleren rett til ytterligere en serve, men etter to mislykkede forsøk på rad (dobbeltfeil) tapes ballvekslingen. Ballvekslingen tapes også hvis en spiller (utenom første serve) skyter ballen ut av banen eller i nettet.
Historikk
På tross av at historikere hevder å ha bevist at tennis har sin opprinnelse i antikkens Hellas, regner vi «Jeu de paume» (spillet med håndflaten) som ble utviklet på 1200-tallet i Frankrike, som den moderne tennisens forløper. Dette spillet var populært i kongelige kretser. Først tidlig på 1500-tallet oppsto det første spillet der racketer var involvert. Blant datidens tennis ivrigste tilhengere var kong Henrik VIII, som bygget en av de første tennisbanene ved Hampton Court palace i 1530. Spillet utøves den dag i dag under det originale navnet «Jeu de paume», men bare i tre land: Australia, Storbritannia og Frankrike.
Opprinnelsen til ordet tennis er uklar, men den vanligste teorien er at ordet stammer fra det franske ordet «tenez» som betyr å ta i mot. Angivelig skal en server ha ropt «tenez» til motstanderen i det vedkommende traff ballen.
Tennis, opprinnelig lawn-tennis (lawn = gressmatte/gressplen), ble oppfunnet i 1873 av den britiske majoren Walter Clopton Wingfield (1833–1912). Hans tanke var å skape et lett tilgjengelig utendørsspill som kunne passe for både damer og herrer, og som var livligere og mer interessant enn det da dominerende krokketspillet. Han kalte i begynnelsen sitt nye spill "Sphairistikè" (gresk for ballspill, ofte forkortet til "Sticky"), men gikk etter noen år over til betegnelsen lawn-tennis. Lignende spillidéer, basert på ulike ballidretter som ble spilt med eller uten racket, hadde versert i England i noen årtier før dette. Forbildene hadde sin opprinnelse i ulike land. Et eksempel på et slikt spill var pelota fra Spania. En modifisert form av pelota, som kunne minne om moderne tennis og med regler utviklet av majoren Thomas Henry Gem, ble spilt allerede i 1859 på gressbaner i England. I 1872 dannet Gem sammen med J.B. Pereira the "Leamington Lawn Tennis Club", til hans spillvariant. Wingfield hentet imidlertid mange av spillprinsippene til sitt nye utendørsspill fra real tennis (amerikansk court tennis, fransk jeu de paume), en gammel racketsport som siden middelalderen hadde vært spilt innendørs i spesielle ballhus. Betegnelsen real tennis er et retronym for å skille sporten fra lawn-tennis. Wingfield markedsførte sitt nye spill som en "portabel bane for spill av det eldgamle spillet tennis". Han fikk i 1874 patent på sin oppfinnrlse. Patentet beskrev blant annet en "timeglassformet" mobil spillebane der banehalvdelene ble delt av et høyt nett. Spillet ble solgt i en trekasse med instruksjoner for hvordan banen skulle settes opp på en plan gressflate. I esken var det tau som skulle legges ut for å markere banens begrensninger og et høyt nett (1,4 – 1,5 meter) som kunne spennes opp for å skille de to banehalvdelene. I esken lå også flere tennisballer og en regelbok. Fire tennisracketer av tre ble solgt separat. Disse var av omtrent samme utseende og funksjon som de for real tennis.
Tennis etter Wingfields modell fikk en rask spredning i England. På grunn av banens form og nettets høyde bestod spillet fra begynnelsen av mest av underskrudde baller fra midten og spill framme ved nettet. Fra flere hold ble det satt spørsmålstegn ved berettigelsen til Wingfields patent, lignende spill med en viss spredning fantes jo allerede i England. Da Wingfields patent gikk ut i 1877 ble også bruken av mobile tennisbaner helt borte, i stedet ble det anlagt faste rektangulære baner. Også Wingfields regler ble modifiserte til å ligne mer dagens regler for tennis. Allerede i 1877 arrangerte All England Lawn Tennis & Croquet Club (tidligere bare All England Croquet Club) det første nasjonale mesterskapet i form av Wimbledonturneringen der deltager- og publikumsavgifter ble øremerket til å dekke kostnadene for nyanskaffelse av gressklippere. Spencer Gore ble kåret som vinner. Erfaringene fra denne turneringen lå til grunn for en omfattende revisjon av reglene. Blant annet ble banens utseende og mål endret til det som i prinsipp gjelser fortsatt i dag. Målene ble bestemt til lengde, 78 fot (23,77 meter) og bredde 27 fot (8,23 meter) for singelspill og 36 fot (10,97 meter) for dobbelspill. Viktigst var kanskje at serverutene ble forkortet for at den som servet ikke skulle ha for stor fordel. Nettets høyde ble senket til en knapp meter på midten. Nettstolpenes høyde ble senket i omganger mellom årene 1880–82, og i 1883 fikk nettet sin nåværende høyde (0,915 m på midten og 1,07 meter ved stolpene) og utformning. Endringene medførte at spillet raskt utviklet seg, først gjennom en mer systematisk utnyttelse av volleyspill, siden kom lobben og sist stadig mer effektive grunnslag. Til tross for et omfattende regelverk som omfattet spillebanens mål og beskaffenhet, nettet og poengregningen, ble det ikke innført regler rundt tennisracketens utformning.
I 1884 fikk også kvinnelige spillere konkurrere i Wimbledonturneringen. Den første vinneren på damesiden ble Maud Watson, som i finalen vant over sin søster Lilian.
Wingfields opprinnelige tanke om at tennis skulle spilles utendørs på en gressbane viste seg snart å være mindre praktisk. Gressbaner er vanskelige og dyre å vedlikeholde. Det var (og er) også behov for å spille innendørs i årets kalde og mørke måneder, og et antall ulike underlag ble utprøvd på såvel inne- som utebaner. Grus, sement, tre og kanvas ble tidlig tatt i bruk.
De første tennisstjernene ble de engelske tvillingbrødrene Ernest og William Renshaw som dominerte på hele 1880-tallet, og delte på flere seire blant annet i Wimbledonturneringen. Brødrene Renshaw var de første spillerne som benyttet smash som offensivt våpen og blant de første som servet "over hodet".
På andre halvdel av 1890-tallet og i 1900-tallets første år dominerte brødrene Doherty (Reginald og Laurie) fra London med flere seire i Wimbledon.
Tennisspillets internasjonale spredning
Tennisspillet spredte seg ikke bare i England, det ble allerede tidlig på 1880-tallet internasjonalt populært, riktignok mest i den engelskspråklige verden. Til USA kom spillet allerede i 1874 og ble spredt gjennom pionerinnsatsen til legen James Dwight og Mary Outerbridge. Kort etter begynte tennis å spilles også i Frankrike. Til Japan kom spillet i 1880. Der ble en variant av lawn-tennis, kalt Soft-ball tennis populær. Begge spillene skulle der komme til å spres parallelt. I USA ble allerede i 1881 US Lawn Tennis Association dannet med formålet å organisere turneringer. det amerikanske mesterskapet US Open ble arrangert for første gang i 1881. I Norge forekom tennis som mosjonsidrett allerede på slutten av 1870-tallet. Norges Tennisforbund ble stiftet i 1909 og har per 1. januar 1998 21,000 medlemmer.
I 1903 ble en av de engelske brødrene Doherty, Laurie Doherty, den første utlending som vant US Open. Det franske mesterskapet (som senere har fått navnet French Open) ble første gang arrangert i 1891 og det internasjonale australske mesterskapet (nå Australian Open) i 1905. Tennis var med på OL-programmet allerede i 1896. Davis Cup ble innstiftet av amerikaneren Dwight Davis som en årlig internasjonal konkurranse mellom nasjonale tennislag. Davis Cup ble første gang avholdt i 1900 og et amerikansk lag gikk av med seieren.
Australieren Norman Brookes vant i 1907 Wimbledon, han var den første spilleren som benyttet seg av noe i nærheten av moderne slagteknikk. Han gikk blant annet bort fra den eldre teknikken med å slå backhand "bakvendt" med samme sida av racketen som ved forehand. Han kunne også levere hardt sideskrudde server. Han var den første utpregede "serve-volley"-spilleren.
International Lawn Tennis Federation, (ILTF), ble grunnlagt allerede før første verdenskrig, men først i 1919, etter krigen, kom organisasjonen i gang på alvor med sin oppgave som koordinator av turneringsvirksomhet i verden. Oppgavene bestod også av å arbeide for spredning av tennis rundt om i verden og støtte grunnleggelser av nasjonale tennisforeninger. Dessuten hadde organisasjonen som oppgave å fastslå regelverket som i prinsipp ble ferdig i 1924. Den eneste viktige regelendringen som har kommet siden den tid er innføringen av tiebreak etter James Van Alens modell. I 2008 er 205 nasjonale tennisforbund assosierte med ITF (betegnelsen "lawn" er nå fjernet). Så sent som i 1963 ble dametennisens svar på Davis Cup, "Federation Cup", innstiftet av ITF. USA ble første seiersnasjon.
Tennisbanen
Tennis spilles på en rektangulær plan overflate, utendørs på gress, grus, sement eller asfalt (gummiasfalt), innendørs på tre eller andre varianter av "hard court" (kunstmaterial, kanvas og filt).
Banen er 23,77 meter (78 fot) lang og 8,23 meter (27 fot) bred for singelmatcher og 10,97 meter (36 fot) bred for dobbelmatcher. Alle linjene skal være mellom 2,5 cm og 5 cm brede, bortsett fra grunnlinjen som kan være opp til 10 cm bred, og alle mål på banen skal tas fra utsiden av linjen. Linjene som markerer spilleflatens begrensninger kalles grunnlinjer og sidelinjer (to indre sidelinjer for singelspill (singellinjer) og to ytre for dobbelspill (dobbellinjer)). På begge grunnlinjene fins en midtmarkering. Halvdelen til høyre for denne kalles internasjonalt "Deuce Court" og den til venstre "Advantage Court". Tvers over midten av banen er det spent opp et nett mellom to 1,07 meter høye stolper. Nettets høyde midt på skal være 0,915 meter (3 fot). Nettet deler banen i to halvdeler som i sin tur er inndelte i tre felter som avgrenses av servelinjene tvers over banen parallelt med nettet på 6,4 meters (21 fot) avstand fra dette og en sentral langsgående servelinje (kalles gjerne midtlinje) parallelt med sidelinjene. De to feltene nærmest nettet benevnes som serveruter og det tredje feltet baserute. Området mellom singel- og dobbelsidelinjene kalles dobbelkorridorer. Serverutene har samme mål for singel-og dobbelspill.
Området utenfor banen bak grunnlinjen må i mange offisielle turneringer være minst 6,4 meter til vegg og på sidene minst 3,7 meter.
Utstyr
For tennisspill skal spillerne være utrustet med hver sin tennisracket. På midten av 1980-tallet ble de eldre typene tennisracketer som hadde rammer bygget av laminert tre erstattet av lettere, større og mer holdbare grafittracketer som dominerer i dag. For mosjonsspillerne innebar dette at det ble lettere å treffe ballen rent, og samtidlig få større kraft i slagene. For avanserte spillere og profesjonelle innebar utviklingen økte muligheter til å slå harde server og effektive overskrudde (toppede) grunnslag fra grunnlinjen, typisk for dagens elitetennis.
I tennis skal ballene være hvite eller gule (treningsballer kan ha andre farger) og ha en diameter mellom 65,4 og 73,0 mm (2,58 – 2,87 tommer). De skal veie mellom 56,0 og 59,4 gram. Ballene skal stusse 135–147 cm etter å ha blitt sluppet fra en høyde av 254 cm på et betonggolv. Ved konkurransespill benyttes i dag gassfylte baller, men mer holdbare trykkløse baller markedsføres også.
Spillets prinsipper
Spillerne (to i singel eller fire i dobbel) står på banen mot hverandre på hver sin side av nettet. I prinsippet slår spillerne ved hjelp av sine tennisracketer en tennisball fram og tilbake over nettet inn på motstanderens banehalvdel. Hver spiller forsøker å spille ballen slik at motstanderen får størst mulig problem med å slå en regelrett retur. En retur er korrekt om ballen stusser på motstanderens banehalvdel innenfor begrensningslinjenes utside. Spilleren vinner poengene når motstanderen ikke når ballen for en retur, returnerer ballen utenfor spillerens banehalvdel eller i nettet.
En av spillerne er den som server, det vil si setter ballen i spill, og motstanderen er servemottaker. Serven spilles i mottakerens serveruter, alternerende mellom de begge rutene. Serveren levererer serven stående bak grunnlinjen mellom midtmarkeringen og sidelinjen. Mottakeren står i baseruten eller bak grunnlinjen. For at en serve skal godkjennes må ballen havne i den riktige serveruten, uten å berøre nettet. Serveren har to forsøk på serve, om begge mislykkes vinner mottakeren poengene.
Serveren kan vinne poengene direkte om mottakeren ikke når ballen ("serve-ess") eller mislykkes i å returnere ballen korrekt.
Poengregning
Game er en av poengregningsenhetene i spillet. For å vinne et game kreves det at fire baller vinnes og at man leder med minst to vunnede baller. Etter tradisjon regnes hver vunnede ball i rekkefølgen 15, 30, 40 og game. Om en spiller ikke har vunnet noen baller betegnes dette som null (på engelsk love). Om begge spillerne har vunnet tre baller hver betegnes dette som A-40 (deuce), hvorpå den som vinner neste poeng får fordel (på engelsk advantage). Vinner så den andre spilleren neste poeng går stillingen tilbake til deuce. Spillet fortsetter da til en av spillerne har vunnet to baller i strekk etter deuce, og den som gjør det vinner gamet. Det forekommer også i mosjonsspill, etter overenskomst spillerne imellom, at gamet tilfaller den spilleren som har vunnet en ball fra 40-40 (kort game, også no ad). Slike korte game har også blitt tatt i bruk i profesjonelt dobbelspill.
Andre typer av poengregning innenfor et game har også vært brukt, for eksempel James Van Alens VASSS, der poengene ble regnet fra 1–21 eller 1–31 for vunnet sett eller match omtrent som (tidligere) i bordtennis.
Spillerne bytter side (banehalvdel) etter det første, tredje, femte (og så videre) gamet. Seier i seks game innebærer normalt at spilleren vinner et sett (se nedenfor).
Det bør observeres at uttrykket deuce fra begynnelsen ble brukt først når en spiller mislyktes med å utnytte en fordelsball og stillingen gikk tilbake til 40–40. Det kan ha vært spillerens skuffelse, uttrykt i et "deuce!" ("søren også!"), som skapte regneordet. Andre hevder det kommer fra det franske 'à deux le jeu', som betyr spillet til begge, altså at begge spillerne har like mange poeng, eller bare 'deux', to, fordi en spiller må oppnå to poeng for å vinne gamet.
Mange teorier har også blitt framlagt rundt den noe merkelige poengregningen i tennis. Opprinnelsen til 15, 30 og 40 score antas å være middelaldersk fransk. Det er mulig at en urskive ble brukt på banen, hvor viseren ble flyttet en kvart runde for å indikere en score på 15, 30, og 45. Når hånden flyttes til 60, var spillet over. Imidlertid, for å sikre at spillet ikke kunne bli vunnet med en et-poengs forskjell i spillernes score ble ideen deuce innført. For å gjøre sikre at viseren holdt seg innenfor de "60" minuttene på urskiven, ble 45 endret til 40. Dermed, hvis begge spillerne har 40, får den første spilleren til å score flyttet viseren ti hakk fram, til 50. Hvis spilleren scorer en gang til før motstanderen er i stand til å score, blir han eller hun tildelt en ny tier og klokken går til 60 år. 60 betyr dermed slutten av spillet. Men hvis en spiller ikke scorer to ganger på rad ville viseren flyttes tilbake til 40 for å etablere en ny deuce.
En annen teori er at scoringssystemet kom fra det franske spillet Jeu de Paume (en forløper til tennis hvor de opprinnelig brukte hånden i stedet for en racket). Jeu de Paume var svært populært før den franske revolusjonen, med mer enn 1000 baner bare i Paris. Den tradisjonelle banen var 90 fot lang, med 45 fot på hver side. Når serveren scoret, flyttet han frem 15 fot. Hvis han scoret igjen ville han flytte nye 15 fot, men om han scoret en tredje gang, kunne han bare flytte 10 fot nærmere midten.
Sett er den høyeste poengregningsenheten i tennis. For å vinne et sett kreves seier i seks game og en ledelse med minst to game. Et sett kan etter denne regelen vinnes med sifrene 6–0, 6–1, 6–2, 6–3 eller 6–4. Om gamestillingen 6–5 oppstår fortsetter i stedet spillet for å avgjøre settet. Om ledende spiller vinner også neste game, tilfaller settet denne med sifrene 7–5. Skulle stillingen bli 6–6 i antall vunnede game avgjøres settet gjennom spill av et avgjørende game, kalt tiebreak (se nedenfor). Vinneren av tiebreak-gamet vinner settet med sifrene 7–6.
Seier i to sett (best av tre), eller tre (best av fem sett) avhengig av turneringens art, innebærer matchseier. I større turneringer spilles matchene i herreklassene ofte i best av fem sett, mens damene som regel spiller matchene i best av tre sett.
Prinsippet om at damene i større turneringer bare spiller matcher om tre sett har vært kontroversiell. Denne tilpasningen fant sted allerede fra begynnelsen i Wimbledonturneringen, men i US Open spilte også damene matcher i best av fem sett. I turneringen i 1901 spilte amerikanske Elisabeth Moore to femsettskamper to dager på rad i totalt 105 game. Det det amerikanske tennisforbundet bestemte da at dameturneringen i stedet i fortsettelsen skulle spilles i matcher om best av tre sett. Moore og øvrige konkurrerende hadde ikke framført klager angående femsettskampene og føyet seg bare motvillig etter beslutningen som de opplevde som en nedverdigende handling fra den mannlige delen av forbundet.
Tiebreak spilles som et ekstra game i tennis ved stillingen 6–6 i antall vunnede game og innebærer et spill om best av 12 baller (først til sju vunnede baller) samt med krav om to ballers ledelse. Om poengstillingen i tiebreaket blir seks like fortsetter altså spillet til en av spillerne har to poengs margin. Vunnet tiebreak innebærer settseier. Tiebreaket ble innført fra 1970 etter et forslag fra James Van Alen, modifisert av Rod Laver, for at man lettere skulle kunna beregne spilletidens lengde. Dette har vært til stor fordel ved for eksempel TV-sendte matcher. Supertiebreak benyttes i visse sammenhanger som avgjørende sett, dette spilles til ti vunnede poeng og med to ballers margin.
Herretennis
Elleve norske herrespillere har vært ranket blant de 500 beste singlespillerne i verden: Fem norske spillere vant kamper i OL og Grand Slam i herresingle før 2. verdenskrig: Ni norske spillere vant kamper i Grand Slam fra 1945 til amatørtennis og profftennis i 1968 ble forent i ATP: Tre norske spillere har vunnet kamper i OL og Grand Slam siden 1968:
Dametennis
Tre norske damespillere har vært ranket blant de 500 beste singlespillerne i verden: Tre norske spillere deltok i OL og Grand Slam før 2. verdenskrig: Seks norske spillere har deltatt i Grand Slam i damesingle etter 2. verdenskrig:
Flest Grand Slams
Roger Federer regnes som tidenes beste mannlige tennisspiller med sine 20 Grand Slam-titler. I 2020 fikk også Rafael Nadal 20 "slams", Novak Đoković følger etter med 17, Pete Sampras med 14, Roy Emerson med 12 og Rod Laver og Björn Borg på 11. På kvinnesiden har Margaret Court 24 titler, Serena Williams 23 og Steffi Graf 22.
Flest uker som verdensener
Siden ATP-rankingen ble etablert i 1973, har Roger Federer vært verdensener lengst med 302 uker. Han følges av Pete Sampras (286 uker), Ivan Lendl (270 uker), Jimmy Connors (268 uker) og John McEnroe (170 uker). Federer har også rekorden for flest sammenhengende uker som verdensener, med 237 uker.
Flest år som verdensener
Siden 2004 har det bare vært tre verdensenere - Federer, Nadal og Djokovic. Dette i stor kontrast til foregående tiårsperiode hvor hele 12 spillere var verdensener: Sampras, Agassi, Muster, Rios, Moya, Kafelnikov, Rafter, Safin, Kuerten, Hewitt, Ferrero og Roddick.
Lengste tennismatch
Amerikanen John Isner og franskmannen Nicolas Mahut møttes i første omgang i Wimbledonturneringen på bane 18 den 22. juni 2010. Ved stillingen 2–2 i set ble kampen avbrutt på grunn av mørket og ble gjenopptatt dagen etter. Ved gamestillingen 59–59 i femte set ble matchen på nytt avbrutt på grunn av mørket. På torsdag 24. juni vant så Isner til slutt med sifrene 6–4, 3–6, 6–7, 7–6, 70–68. Matchen varte i totalt 11 timer og 5 minutter. Etterpå ble begge spillerne og den svenske hoveddomeren Mohamed Lahyani prisbelønnet for den historiske hendelsen. Det er også kampen med det lengste settet (138 games, 8 timer og 11 minutter) og flest serve-ess i en match, 112 for Isner og 103 for Mahut.
Timbuktu (artist)
Jason Michael Robinson Diakité (født 11. januar 1975), kjent under artistnavnet Timbuktu, er en svensk hiphop-artist.
Diakité er fra Skåne og rapper ofte på dialekt. Han tok artistnavnet etter en by i Mali, der han har sine røtter på farssiden. Timbuktu har lansert fire album, og har etablert seg selv som en politisk rapper. Viktige inspirasjonskilder er folkemusikk, amerikansk blues og musikk fra Vest-Afrika og Jamaica.
Timbuktu startet sin rappekarriere tidlig på 1990-tallet, og ble raskt populær på hiphopscenene i Malmö, Stockholm og København. Rundt midten av 1990-tallet startet han gruppen Excel, sammen med en dansk rapper. I 2000 lanserte han sitt første album, T2: Kontrakultur. Det doble albumet inneholdt en CD med engelske tekster, og en med svenske tekster. Rundt den samme tiden som han spilte inn T2, var han på turne med de to andre kjente svenske rapperne Petter og Thomas Rusiak.
Jason Diakité er sønn av den svenske, amerikanskfødte menneskerettighetsadvokaten Madubuko Diakité.
Guanyinyan-demningen
Guanyinyan-demningen er en demning med vannkraftverk under bygging i Kina, på elva Jinsha Jiang (øvre Yangtze) i provinsen Yunnan. Arbeidet med demningen ble påbegynt i 2008, og er planlagt ferdigstilt i 2015. Ved igangsettelse skal vannkraftverket ha en kapasitet på 3.000 MW. Det installeres 5 francisturbiner på 600 MW hver.
Demningen blir 159-168 meter høy og 1.158 – 1.250 meter lang, en spkalt RCC betong gravitasjonsdam.
Grand Valley State University
Grand Valley State University (GVSU) er et universitet med hovedbase i Allendale i Michigan i Amerikas forente stater. GVSU har også campuser andre steder i Michigan, i byene Grand Rapids og Holland.
GVSU ble stiftet i 1960. Det er 23 295 studenter ved universitetet, og 1 414 vitenskapelig ansatte i 2006.
Kjente tidlige studenter er bl.a. Tommy Remengesau, tidligere president i Palau, og skribenten Patrick Sheane Duncan.
GVSU består av fem fakulteter:
James H Zumberge Library er universitetets hovedbibliotek.
Tommy Smith (1945)
Tommy Smith (født 5. april 1945 i Liverpool, død 12. april 2019 i Liverpool) var en britisk fotballspiller. Smith vokste opp bare noen hundre meter fra Anfield, og ble senere en av de største publikumsheltene i Liverpool FCs historie.
Smith var defensiv midtbanespiller, og regnes som en typisk «hard man». Han er kjent for sine beinharde taklinger, og ville sannsynligvis fått gult eller rødt kort i nesten hver kamp om han hadde spilt i dag. Han spilte over 500 kamper for Liverpool i perioden 1963–1978, og var med på å vinne fem ligamesterskap samt Europacupen for serievinnere i 1977. Han avsluttet karrieren med én sesong i Swansea City FC, og livnærte seg senere som fotballskribent.
Tirsdag 5. juni 2007 ble Smith rammet av hjerteinfarkt, og ble fraktet til sykehus.
Nicolas-Henri Jardin
Nicolas-Henri Jardin (født 22. mars 1720 i Saint-Germain-des-Noyers, Frankrike, død 31. august 1799 i Paris), var en fransk arkitekt, som i sin karriere var hoffarkitekt i Danmark og Frankrike. Han introduserte klassisismen i Danmark.
Herregården Glorup, som han lot ombygge ved sin elev Christian Joseph Zuber, er med i Kulturkanonen.
Ungdom i Paris og Roma
Ifølge Jardin begynte han arkitekturstudier som 10-åring. Han studerte ved Académie française (Académie Royale d'Architecture) i Paris før 1738. Han studerte under A.C. Mollet og vant Prix de Rome i 1742 for et prosjekt til et kor/apside i en katedral. Han bodde derfor i Roma fra 1744, hvor klassisismen på dette tidspunktet var under utvikling.
I Roma studerte han ved Det Franske Akademi i Roma i perioden 1744-1748, finansiert med understøttelse fra Akademiet. Han studerte matematikk og geometri hos jesuittpresten Ruggero Joseph Boscovich og muligens grafikk hos tegneren Giuseppe Vasi. I Italia ble han venn med sin landsmann billedhuggeren Jacques-François-Joseph Saly, og begge ble betatt av Giovanni Battista Piranesis kobberstikkserier, som dengang satte dramatisk fokus på Romas ruiner.
Tilbake i Paris var han tegner hos Michel Tannevot 1753-1754.
Invitasjon til Danmark
Saly var blitt kalt til Danmark i 1752 og etter Nicolai Eigtveds død i 1754 foreslo han for kong Frederik V at vennen Jardin kunne overta stillingen som arkitekt for Frederiks kirke (Marmorkirken). Kongens toneangivende rådgivere, J.H.E. Bernstorff og A.G. Moltke, var franskorienterte og har muligens også støttet saken. Det ble inngått kontrakt med Jardin og broren Louis-Henri Jardin, som også var arkitekt, 12. oktober 1754. Avtalen ga en betydelig årlig inntekt til de to arkitektbrødrene, som ble medlemmer av Kunstakademiet 15. januar 1755. Jardin ble professor i arkitektur og broren i perspektiv. Louis-Henri døde allerede 1759 av barnekopper.
Sammen med Saly var Jardin med på å lede Akademiet opp til et høyt faglig nivå. Hans største betydning for ettertiden fikk han nok gjennom elevene på Kunstakademiet som kom til å definere den danske klassisismen; først og fremst C.F. Harsdorff, Georg Erdman Rosenberg, Christian Joseph Zuber og Hans Næss.
Pikaljovo
Pikalyovo (russisk: Пикалёво) er en by i Leningrad oblast i Russland. Den ligger rundt 240 km sørøst for St. Petersburg og 25 km øst for Boksitogorsk. Innbyggertall: 22 400 (estimat 2006), 23 325 (folketelling 2002), 24 510 (folketelling 1989).
Nicolas-Henri Jardin
Invitasjon til Danmark
I de følgende 15 årene preget Jardin alle nybygg av betydning. Han var blant de mange arkitektene som leverte utkast til Marmorkirken, det sentrale monumentet i Frederiksstaden. Han overtok ledelsen av oppføringen 1. april 1756. Planene for kirken var særdeles innovative og foregrep elementer av den senere «revolutionsarkitektur» ved Claude-Nicolas Ledoux og Étienne-Louis Boullée. Planene ble imidlerid avvist på grunn av de ekstremt høye utgiftene og Jardin leverte et mer beskjedent utkast.
Pikaljovo
Historie
Byen ligger på stedet til en bosetning kjent siden 1620. I 1906 ble jernbanestasjonen Pikaljovo på St. Petersburg–Vologda-banen åpnet. Den var oppkalt etter bonden Pikaljov, som hadde grunnlagt en khutor i nærheten. Den nåværende bosetningen Pikaljovo, som fikk navn etter jernbanestasjonen, ble grunnlagt i 1932 for å betjene en sementfabrikk. Pikaljovo fikk status som bymessig bosetning i 1947, og bystatus i 1954.
Nicolas-Henri Jardin
Invitasjon til Danmark
Etter Laurids de Thurahs død ble Jardin i 1760 hoffbyggmester med ansvar for de kongelige slott; herunder Fredensborg slott, som han bygget om i 1756. Jardin innehadde denne posten inntil 1770.
Pikaljovo
Økonomi
Byens industri besto av en RusAl-fabrikk, som produserer natriumbikarbonat og kaliumhydrogenkarbonat, en sementfabrikk og et sagbruk.
Nicolas-Henri Jardin
Invitasjon til Danmark
Allerede i 1756 hadde Jardin utført det første danske interiør i Louis-seize-stil, nemlig spisesalen i Moltkes palé (det senere Christian VIIs palé på Amalienborg). Han fullførte også riddersalen med pietet overfor Eigtveds rokokkostil.
Innen 1760 var han blitt æresmedlem av akademiene i Firenze og Bologna og i 1762 ble han korresponderende medlem av Académie Française. Samme år og året etter oppholdt han seg i Frankrike.
I 1769 ble han æresmedlem av akademiet i Marseille og samme år mottok han den franske Sankt Michaels orden. 1768-69 reiste han sammen med Johannes Wiedewelt i Frankrike, England og Nederland.
Struensee-tiden og avskjed med Danmark
I 1765 publiserte han et kobberstukkent verk av Frederiks Kirke: Plans, coupés et elevations de l'église royale de Frédéric V. Den ustabile perioden under Christian VII, som var blitt konge i 1766, fikk imidlertid avgjørende betydning for Jardins karriere. I 1770 ble det anslått at det ville ta 27 år å fullføre Marmorkirken hvis byggingen fortsatte i samme tempo. Interiøret ville ta ytterligere 50 år. Spareiveren hos landets reelle hersker, Johann Friedrich Struensee, rammet derfor Jardin. Ved kongelig resolusjon av 9. november 1770 løste Struensee Jardin fra hans forpliktelser og solgte stillas m.m. på kirkens byggeplass på offentlig auksjon.
C.F. Harsdorff leverte et nytt forslag til kirken i 1795, men byggingen kom først i gang igjen i 1874 da C.F. Tietgen finansierte arkitekt Ferdinand Meldahls reduserte prosjekt.
André Lakos
Andre Lakos (født 29. juli 1979) er en østerriksk ishockeyspiller.
Nicolas-Henri Jardin
Struensee-tiden og avskjed med Danmark
Struensees fall første til en generell utrensking av utlendinger i dansk tjeneste. Det gikk ut over Jardin, som tok avskjed 26. mars 1771, samt hans franske kollega, billedhuggeren Saly (som tok avskjed tre måneder senere). De måtte begge to forlate Danmark og vende tilbake til Frankrike. 23. desember samme år ble Jardin medlem av det franske akademi, og 10. mars 1792 ble han medlem av første klasse av akademiet. 11. mai 1778 ble han utnevnt til hoffarkitekt for kong Ludvig XVI av Frankrike
Erik Enge
Erik Mathiassen Enge (1852–1933) var en norsk politiker og bonde fra Gausdal. Han var Norges landbruksminister 1912–1913 og stortingsrepresentant for Oppland i periodene 1896–1906, 1910–1912 og 1928–1930.
Nicolas-Henri Jardin
Struensee-tiden og avskjed med Danmark
Under skrekkveldet under den franske revolusjon (1793–94) trakk han seg tilbake til sin hjemby. Han døde i sin leilighet i rue du Doyenné i Paris 1799 (etter revolusjonskalenderen den 14. fructidor i år syv).
Erik Enge
Han vokste opp på gården Enge i Østre Gausdal. Foreldrene var Mathias Eriksen Enge og Kristine Gundersdatter, født Fougner. Stortingsmann Christian Gundersen Fougner var hans morbror, og stortingsmann Simen Fougner hans fetter. Han giftet seg i 1876 og overtok gården etter sine foreldre i 1877.
Nicolas-Henri Jardin
Struensee-tiden og avskjed med Danmark
Det finnes et maleri av Jean Barbault, som gjengir Jardin som ambassadør av Persia, nå i Beauvais, musée départemental de l'Oise, utført til maskeraden i 1748.
André Lakos
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 10.-plass med det østerrikske laget.
Erik Enge
Enge kom med i kommunepolitikken i Østre Gausdal som 28-åring. Han var Østre Gausdals ordfører 1888–1891 og 1896–1901. Han var stortingsrepresentant for Venstre 1896–1906, senere for Frisinnede Venstre 1910–1912. Han var landbruksminister i Jens Bratlies regjering 1912–1913 og formann i Frisinnede Venstre 1915–1918.
Enge var blant dem som gikk inn i Bondepartiet i 1920. Han var Bondepartiets nestformann 1921–1927 og formann 1927–1929, og stortingsrepresentant 1928–1930.
Eikemøll
Eikemøll (Carcinidae) er en liten gruppe av sommerfugler som bare omfatter slekten Carcina, med seks kjente arter. De blir ofte regnet til underfamilien Oecophorinae i familien prydmøll (Oecophoridae). I Europa, også i Norge, finnes én art, Carcina quercana. Denne er en fargerik, dagaktiv liten sommerfugl som stort sett finnes i nærheten av eiketrær, der larvene utvikler seg.
Utseende
Små (vingspenn 16 – 24 mm), tettbygde sommerfugler med lange, trådformede antenner, ganske fargerike. Kroppen er kort og kraftig, brystet ganske bredt og tett dekket med nedliggende hår. Hodet er forholdsvis lite, labialpalpene litt lengre enn hodet, oppoverkrummede, antennene er trådformede og litt lenger enn forvingene. Forvingene er avrundet trekantede, ganske brede, med markerte, spissvinklede forhjørner, gjerne mer eller mindre purpurfargede. Langs ytterkanten har de middels lange, fargesterke hårfrynser. Bakvingene er ganske brede, bleke med litt perlemorsskinn, med middels lange hårfrynser. Beina er forholdsvis korte og kraftige, kledt med nedliggende hår. Larvene er lange og slanke, sylindriske med korte bein, og grønne. Den europeiske arten, Carcina quercana, har purpurfargede forvinger med gul frankant og gule hårfrynser, med en stor gul flekk ved forkanten litt utenfor midten, en rødbrun flekk bak denne og et par små, hvite flekker nær roten. Bakvingene er hvite med perlemorglans.
SS-Verfügungstruppe
Historie
24. september 1934 ble det opprettet en militær gruppe innen Schutzstaffel, basert på en rekke nazistiske og ytterliggående paramilitære grupper, kjent som SS-Sonderkommandos og vaktstyrken ved hovedkontoret (SS-Stabswache). Den nye gruppen fikk opplæring og trening som tilfredsstilte de krav som ble stilt til infanteriet i Wehrmacht, og søkte slik å imøtekomme den skepsis mot dem som hadde vært i fagmilitære kretser. Enheten ble ikke inkorporert verken i det væpnede politiet eller satt under ordinær militær kommando, men sto til direkte disposisjon for der Führer i både krig og fred. Eksistensen av SS-Verfügungstruppe (kjent som SS-VT) ble offisielt kunngjort 16. mars 1935 og de øvet sammen med Hitlers personlige vaktstyrke Leibstandarte-SS Adolf Hitler.
Eikemøll
Levevis
Carcina quercana har larver som lever fortrinnsvis på eik, men de kan også finnes på hagtorn, rogn, hyll, plomme og andre løvtrær. De voksne møllene, som flyr om dagen, finner man gjerne på eller ved næringsplantene. Larvene lever under tynne silkespinn på bladene.
SS-Verfügungstruppe
Historie
Deler av SS-VT tjenestegjorde sammen med Wehrmacht under okkupasjonen av Østerrike, Sudetenland og Tsjekkoslovakia, deltok i felttoget i Polen i 1939 og felttoget i vest i 1940. Med utgangspunkt i SS-VT og de gruppene som inngikk i denne styrken, ble de ulike Waffen-SS enhetene opprettet gjennom hele andre verdenskrig, benevnelsen Waffen-SS ble ikke benyttet før Hitler gjorde dette i en tale i juli 1940.
Waffen-SS var delt inn i tre undergrupper
I 1941 kunngjorde SS-sjefen Heinrich Himmler at ytterligere Waffen-SS Verfügungstruppe enheter ville bli etablert med styrker bestående av andre nasjonaliteter enn tyske statsborgere. Med dette ønsket en å få et større tilfang av soldater fra de okkuperte landene. I første omgang ble det stilt krav til «arisk» bakgrunn, og hovedfokus ble rettet mot folk fra Skandinavia, Nederland og Flandern, men dette kravet gikk en snart bort fra.
Peugeot 104
Peugeot 104 var en liten bil produsert av Peugeot mellom 1972 og 1988.
Fra 1972 til 1976 var bilen en 4-dørers Sedan. Men i 1976 fikk bilen en «ansiktsløftning», og ble en 5-dørers bil. Den ble levert med 1.0 til 1.4 L motorer. Peugeot 104 ble produsert i mange forskjellige former fra 1972 til 1988, og den motoren som ble mest brukt var 1.0 L Douvrin-motoren. Den ble laget av Renault.
Peugeot 104 var en av de mest suksessfulle bilene på 70-tallet. Da Peugeot lanserte Peugeot 205 i 1983 ble 104 tatt av det europeiske markedet. Men bilen ble produsert i Frankrike helt til 1988. I løpet av denne 16-årige perioden var det blitt produsert 1 624 992 Peugeot 104.
Kaya (album)
Kaya er Bob Marley & the Wailers sjette studioalbum. Plata ble spilt inn mens bandet bodde i London i 1978. Albumet inneholder flere kjente The Wailers låter som «Sun is Shining», «Is This Love» og «Time Will Tell».
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Bob Marley.
Musikere
Albumet er produsert av Bob Marley & The Wailers.
Raphael Herburger
Raphael Herburger (født 2. januar 1989) er en østerriksk ishockeyspiller.
Han representerte landet sitt under Vinter-OL 2014 i Sotsji, der han kom på 10.-plass med det østerrikske laget.
Lianghekou-demningen
Lianghekou-demningen er en demning med vannkraftverk under bygging i Sichuan, Kina. Den anlegges ved Yalongelva, ei vnstre sideelv til Chang Jiang i vestlige fjelltrakter av den sentrale provinsen Sichuan. Arbeidet med demningen ble påbegynt i 2009, og er planlagt ferdigstilt i 2015. Ved igangsettelse skal vannkraftverket ha en kapasitet på 3000 MW.
Bijapur (distrikt)
Bijapur (hindi: बीजापुर जिला ) er et distrikt i den indiske delstaten Chhattisgarh. Det ble opprettet 11. mai 2007. Distriktets hovedstad er Bijapur.
Demografi
Ved folketellingen i 2011 var det 255,180 innbyggere i distriktet, mot 234,637 i 2001. Den urbane befolkningen utgjør 11.60 % av befolkningen.
Barn i alderen 0 til 6 år utgjorde 15,66 % i 2011 mot 19,67 % i 2001. Antallet jenter i den alderen per tusen gutter er 978 i 2011 mot 1000 i 2001.
Comics Code Authority
Comics Code Authority (CCA) er en frivillig amerikansk autoritet som regulerer tegneserier og dets innhold. Retningslinjene er en del av den amerikanske bransjeforeningen for tegneserieutgivere i USA (Comics Magazine Association of America, CMAA), og ble opprettet for å regulere innholdet i tegneseriehefter i USA, og disse blir autorisert for salg ved at deres segl blir trykket på omslaget om tegneserien er innenfor retningslinjene. På høyden av sin makt var ordningen ikke frivillig, men effektivt påbudt da de forlag som ikke underla seg forhåndssensuren ikke fikk distribuert og solgt sine tegneserier.
Opprettelse
Retningslinjene, CCA, ble opprettet i 1954 som en del av CMAA som svar på offentlig kritikk av hva som ble oppfattet som uønsket materiale i mange tegneseriehefter. Dette omfattet grafiske avbildninger av vold og gørr i kriminal- og skrekktegneserier, foruten også hva som ble oppfattet som seksuelle hentydninger. Fredric Werthams bok Forførelse av de uskyldige (Seduction of the Innocent) sørget for at opposisjonen ble samlet mot tegneseriene og argumenterte at barn som utgjorde den største lesergruppen av serier kunne bli skadelidende. Werthams bok fikk stor oppmerksomhet og ble oversatt til en rekke språk, også nordiske. I Norge ble blant annet et eget utvalg nedsatt for å vurdere tegneserienes mulige skadelige virkninger. I USA ble det høringer i Senatets underavdeling for kriminalitet blant barn- og ungdom i 1954 og som fokusert særlig på tegneserier. Mange tegneserieforlag fryktet statlig regulering og sørget derfor for å opprette en bransjestyrt regulering.
Den såkalte CCA-koden ble hovedsakelig basert på en ikke gjennomført serie av retningslinjer som hadde blitt skissert av Association of Comics Magazine Publishers i 1948, og som igjen var modellert løselig etter Hollywoods retningslinjer for film fra 1930. CCA påla dessuten mange flere restriksjoner. Som de tidligere retningslinjene påbød koden at enhver presentasjon av «politimenn, dommere, representanter fra myndighetene og respekterte institusjoner... på en slik måte at det skapte respekt for etablerte autoriteter» og la til kravet at «i enhver henseende skal de gode triumfere over det onde” og motvirke at representanter for loven ”døde som et resultat av kriminelle aktiviteter.» Særlige restriksjoner ble plassert på portretteringen av kidnapping og skjulte våpen.
Avbildning av «overdreven vold» var forbudt, det samme var «skummel, usmakelige og makabre illustrasjoner». Vampyrer, varulver, likrøvere og zombier skulle ikke bli vist. I tillegg skulle tegneserier ikke bruke ord som «skrekk» eller «redsel» i titlene. Bruken av ordet «forbrytelse» alene var underlagt tallrike begrensninger.
Der hvor de tidligere retningslinjene hadde fordømt utgivelse av «tegneserier med sexy, løsaktig» kvinner var CCA langt mer presis: bilder av «seksuelle perversjoner», «seksuelle abnormiteter», og «utillatelig» eller «ulovlige seksuelle forhold» foruten også forførelse, voldtekt, sadisme, masochisme var særlig forbudt. I ord som ga ekko til Hollywoods forhåndssensur fra 1930-tallet skulle kjærlighetshistorier framheve «ekteskapets ukrenkelighet» og ved gjengivelse av scener av lidenskap ble det rådet å unngå å stimulere «lavere og nedre følelser».
All reklame for sprit, tobakk, kniver, fyrverkeri, nakne pinuper, postkort, og «toalettartikler av tvilsomt vesen» var forbudt.
Gjennomføring og kritikk
CCA hadde ingen juridisk autoritet over andre tegneserieutgivere, men distributører nektet å formidle tegneserier uten kodens godkjenningssegl. En del utgivere stortrivdes og blomstret under begrensningene mens andre tilpasset seg ved å legge ned enkelte titler og fokusert på innhold som var akseptabelt. Andre forlag gikk konkurs og forsvant.
Utgiveren William Gaines fra EC Comics mente at klausulene som forbød ordene «crime», «horror» og «terror», det vil si «forbrytelse, skrekk og redsel» i tegneserietitler hadde blitt bevisst rettet mot hans egne bestselgere som Crime SuspenStories, The Vault of Horror, og Tales from the Crypt. Disse restriksjonene, foruten å forby vampyrer, varulver og zombie bidro til at tegneseriene fra EC Comics ikke lenger solgte. Alle titlene til EC Comics ble etter kort tid nedlagt, unntatt humormagasinet MAD, etter at koden ble innført.
Wertham mente at koden ikke var nok, og avviste den som utilstrekkelig. Tegneren og en kjent serieteoretiker, Scott McCloud, kommenterte på den annen side at om alt det som ble trukket opp i retningslinjene var de krav som en film trengte for å få godkjennelsen G ble doblet, og at det var ingen andre akseptable graderinger.
Brudd på retningslinjene
Det første tegneserieblad som delvis brøt retningslinjene kom så tidlig som i 1955 da William Gaines tykket opp på nytt fortellingen «Judgment Day» («Dommedag») fra Weird Fantasy #18 (1953) i bladet Incredible Science Fiction #33 (Jan-Feb 1955). «Judgment Day» var en erstatning for en fortelling som ikke ble godkjent av retningslinjene, men det ble gjort innvendinger mot denne fortellinger av grunner som ikke var nedtegnet i retningslinjene. Innvendingene var rasistisk betonte da den som utøvet retningslinjene ville ha fjernet en astronaut utelukkende ved at denne hadde svart hud, noe som var sluttpoenget i hele fortellingen.
Gaines' fortelling som var tegnet av Joe Orlando var en «sterk allegori på ondskapen i rasefordommer» hvor poenget nødvendigvis «opphørte om hovedfiguren» ikke var svart. Gaines informert kodens myndighetsperson på at de ikke ville utgi bladet med kodens segl, men til sist førte de tunge begrensningene på Gaines’ serier at han oppga samtlige tegneserietitler for å konsentrere seg utelukkende om humormagasinet MAD som ikke var et rent tegneserieblad og derfor ikke underlagt retningslinjene.
Undergrunnstegneserier
På slutten av 1960-tallet oppsto fenomenet undergrunnstegneserier i USA (og siden i andre land) hvor tegnere skapte serier som gikk utenom det ordinære distribusjonsapparatet og derfor kunne vise emner og språk som var særskilt forbudt av retningslinjene. Kombinasjonen av disse seriene var rettet mot voksne og med et voksent innhold som inneholdt både sex og vold, og med sosiale og politiske kommentarer, førte til at disse utgivelsene oppnådde en moderat suksess uten å være godkjent av de retningslinjene som den etablerte tegneseriebransjen var. Flere etablerte tegneserieskapere hoppet av fra de etablerte tegneserieutgivelsene for å nyte godt av friheten i undergrunnen.
Oppdatering av retningslinjene
I 1971 ble Stan Lee, sjefredaktør i Marvel Comics, bedt av det amerikanske departementet for helse, utdannelse og velferd å produsere en tegneseriehefte som advarte mot farene og helserisikoen ved narkotikamisbruk. Stan Lee takket ja til muligheten og skrev en serie i tre deler med sitt forlags tegneseriefigur Spider-Man som viste at bruk av narkotika var farlig og ikke glamorøst. Ettersom den som representerte CCA og utøvde retningslinjene var syk var det John L. Goldwater fra serieforlaget Archie Comics som bedømte serien. Han nektet å godkjenne den da den viste fram narkotika, og mente at fortellingens kontekst, at den var en bestilling av myndighetene, var irrelevant. Lee var overbevist at ved at han hadde myndighetene i ryggen og med tillatelse fra sin utgiver, utga han fortellingen uansett i bladet The Amazing Spider-Man #96–98 (Mai-juli 1971) uten kodens segl på forsiden. Fortellingen ble godt mottatt og CCAs argument for å nekte å godkjenne den ble bedømt som ikke produktivt. «Det var det eneste store saken vi hadde» med koden, minnes Lee i et intervju i 1998:
Retningslinjene ble revidert et antall ganger i løpet av 1971. Opprinnelig «liberalisert» før Marvels serie om Spider-Man den 28. januar 1971 for å tillate (blant andre ting) noen gang «sympatisk beskrivelse av kriminell oppførsel... [og] korrupsjon blant offentlige tjenesteytende» («så lenge som det ble portrettert som unntak og den tiltalte ble straffet») foruten å tillate en del kriminelle aktiviteter som å drepe politifolk og «antyde, men ikke portrettere forførelse». Det ble også akseptert at «vampyrer, likrøvere, og varulver...» ble nevnt «når det handlet om den klassiske tradisjonen som Frankenstein, Dracula og andre høyverdige litterære verker skrevet av Edgar Allan Poe, Saki, Conan Doyle og andre respekterte forfattere av bøker som er lest i skolene rundt om i verden.» Zombier som manglet den nødvendige «litterære» bakgrunnen forble tabu. Imidlertid omgikk Marvel forbundet mot zombier på midten av 1970-tallet da åpenbart avdøde, hjernekontrollerte tilhengere av ulike haitiske superskurker ved å kalle dem «zuvembies». Denne praksisen ble overført til Marvels superhelttegneserier. I tegneseriene Avengers da den gjenopplivde superhelten Wonder Man kom tilbake fra døde ble han også referert til som en «zuvembie».
Stan Lee og forlaget Marvel fikk kritikk fra Carmine Infantino, lederen av det konkurrerende forlaget DC Comics, «for å trosse koden», og hevdet at DC ikke ville «lage noen serier med narkotika om ikke koden ble endret». Som et resultat av mediaomtalen som kom fra at Helse- og omsorgsdepartementet hadde godkjent fortellingen til Stan Lee førte det til at CCA reviderte retningslinjene for å tillate beskrivelser av «narkotika og narkotikaavhengighet» om det presentert «som en lastefull vane».
«Ulvemannen» og kreditering
På et diskusjonspanel i New York i 1974 under temaet «Marvel Comics: Metodene og galskapen» fortalte Marv Wolfman de tilstedeværende at da han begynte å skrive for DC fikk han forbud mot å bruke sitt navn «Wolfman» på trykk grunnet at CCAs retningslinjer hadde forbud mot varulver. I 2007 utdypet Wolfman dette emnet at i serieheftet House of Secrets #83 (Jan. 1970): CCA hadde avvist fortellingen og merket «ulvmannen», altså «wolfman» som et brudd på retningslinjene. Medforfatter Gerry Conway forklarte CCA at fortellingens forfatter faktisk het Wolfman, og spurte om det ville være brudd på retningslinjene om hans navn ble klart markert på den første siden. CCA sa at det ikke ville være i brudd med retningslinjene og Wolfman mottok forfatterkreditering for fortellingen.
Situasjonen i dag
Til tross for periodiske revisjoner til retningslinjene for å reflektere endrede holdninger om bestemte emner, eksempelvis forbud mot å referere til homoseksualitet som ble revidert i 1989 for å tillate ikke stereotypiske beskrivelser av homser og lesbiske, fortsatte retningslinjenes påvirkning på tegneseriemediet å svinne hen, og utgiverne lot seglet på forsiden gradvis minske. Utviklingen av nye distribusjonskanaler, særlig direktemarkedet av tegneserier i egne tegneseriebutikker, gjorde det mulig å distribuere og selge serier som ikke var kodet, mens salg av serier i kiosker hadde stadig minsket i omsetning og ble således mindre viktig.