cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elnes holdeplass
Elnes holdeplass var en holdeplass på Gjøvikbanen ved Nittedal i Akershus fylke. Holdeplassen ble opprettet i 1932 men har siden 11. mai 2006 ikke blitt brukt som stoppested.
Da banen ble bygd mellom 1895 og 1902 var stor aktivitet på Elnes. Nord for stoppestedet ligger en bred morenerygg. NSB anla et sandtak her og sand ble tatt ut for hele strekningen fra Grefsen til Kutjern, en strekning på omtrent 85 km.
Nathan Smith (ishockeyspiller)
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det amerikanske landslaget.
Asamisimasa
asamisimasa er et norsk samtidsmusikkensemble basert i Oslo. Ensemblet ble startet i 2001 av slagverker/perkusjonist, sopran Janne Berglund og gitarist.
De ga ut debutalbumet Simon Steen-Andersen: Pretty Sound - Solo and Chamber Music i 2012 med muikk av den danske komponisten Simon Steen-Andersen. For albumet fikk de Spellemannprisen 2012 i klassen samtidsmusikk.
I 2015 ga de ut Neon Forest Space - asamisimasa plays the music of Øyvind Torvund med musikk av Øyvind Torvund og fikk sin andre Spellemannpris i klassen samtid under 2015-utdelingen.
KV57
Gravkammeret KV57 som befinner seg i Kongenes dal nær dagens Luxor i Egypt, ble brukt som gravsted for Horemheb, den siste farao i det 18. dynasti.
Graven er markert forskjellig fra andre kongelig hovedgraver fra det 18. dynasti. Den var ikke formet som et hundebein som var det vanligste, og hadde malt som relieffer, heller enn bare malte vegger. Utdrag fra Portboken vises for første gang. Utsmykningen var ikke fullført, selv om kongen regjerte i over tjue år.
Sarkofagen til kongen var laget av hugget, rød kvartsitt, og ble funnet med ødelagt lokk. Den inneholdt bein og rester fra mange gravleggelser, men ingen av dem er helt sikkert av Horemheb.
Knut Wereide
Knut Wereide (født 1. april 1928 i Fredrikstad, død 22. mai 2014) var en norsk lege, dermatolog og professor ved Universitetet i Oslo og Ullevål universitetssykehus.
Wereide tok medisinsk embetseksamen ved Universitetet i Oslo i 1952 og ble spesialist i hud- og veneriske sykdommer i 1961. Frem til 1970 var han ansatt ved hudavdelingen ved Rikshospitalet, deretter hudavdelingen ved Ullevål sykehus. Fra 1983 ble han dosent og senere professor. I 1998 gikk han av med pensjon.
Wereide var gift med Bente Wereide og hadde én datter; tannlege, Anne-Mette Winther-Larsen.
Brock Faber
Brock Faber (født 22. august 2002) er en amerikansk ishockeyspiller.
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det amerikanske landslaget.
Stjør- og Værdalen fogderi
Stjør- og Værdalen fogderi (Stør- og Værdal(en)s Fogderie) var et fogderi i Nordre Trondhjems amt. Det grenset til Inderøen fogderi i nord, Fosen fogderi i vest og Strinden og Selbu fogderi i sør. Fogderiets geografiske utbredelse tilsvarer den sørlige del av distriktet Inntrøndelag.
Fogderiet ble opprettet på slutten av 1500-tallet og eksisterte inntil 1920-tallet da den nye embetsordningen gjennomført og fogdeembetet ble nedlagt.
Fra 1917 benevnt Stjør- og Verdal fogderi.
Paranaita
Utseende
Små til middelsstore, ovale, blanke, gjerne brokete fargede jordlopper. de er ofte tegnet i gult og svart.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten, som kan være fra flere ulike plantefamilier.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen, sørlig i Brasil.
Frøydis Walstad
Frøydis Walstad (født 12. februar 1954 i Trondheim) er en norsk jazzvokalist.
Hun startet sangkarrieren 16 år gammel, og vant Trøndersk mesterskap i 1970. I 1971 kom hun på annenplass i NRKs konkurranse Talentkonkurranse. På det tidspunktet var hun vokalist i bandet Fuge. Senere var hun i ett års tid med i trønderbandet Vikings, før hun flyttet til Ålesund i desember 1972. I Ålesund var hun først vokalist i bandet Combos, deretter i åttemannsbandet West Coast Swing som turnerte landet rundt med originale storbandarrangementer arrangert for åtte musikere. West Coast Swing hadde flere tv-opptredener og spilte flere ganger på Moldejazz og Sildajazz. I 1994 sang Frøydis Walstad med Blue Horn Jazzband på et jazzcruise på Nilen.
I 2004 ga hun ut debutplata In the wee small hours. Etter platedebuten turnerte hun i Midt- og Sør-Norge med sitt band Frøydis & Møre Jassforsyning. Andreas Lunnan spilte piano på denne turneen.
I tillegg til sangkarrieren skriver Frøydis Walstad sangtekster som hun også tonesetter selv.
Soveromskultur
Soveromskultur (engelsk: Bedroom culture) er et begrep innen barnemedieforskning som er med på å forklare medienes rolle i barns læringsprosess. Begrepet stammer fra en stor britisk undersøkelse kalt Children and their changing media environment gjort mellom 1997 – 1999.
Resultater fra undersøkelsen viser at økende velstand, endrede samværsmønster i familien, reduksjon av størrelse på familier, ny ungdomskultur og et stadig større forbruksmarked er faktorer som ligger til grunn for at mediene kommer inn i huset. Soverommene til europeiske barn er jevnt over godt utstyrt med bøker, radio, tv, videospill og spillmaskiner koblet til tv og PC, dette gjør soverommet til et viktig sted for fritid og læring hos barnet.
Uttrykket soveromskultur (bedroom culture) har vanligvis vært brukt om tenåringers forbrukskultur, spesielt jenter og deres søken etter personlig identitet. (McRobbie & Garber 1986) Dagens soveromskultur viser til at barn og unge mennesker tilbringer store deler av fritiden hjemme, oftest sammen med medier, i økende grad skjermbaserte, og de oppholder seg på soverommet fremfor i familiestuen.
Coelocorynus decellei
Coelocorynus decellei er en bille som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea). Disse billene har larver i død ved eller humus, de voksne finnes ofte på blomster.
Nick Abruzzese
Nick Abruzzese (født 4. juni 1999) er en amerikansk ishockeyspiller.
Coelocorynus decellei
Utseende
En middelsstor (ca. 15 millimeter), avlang, nokså blank, brunrød til svart gullbasse. Kroppsformen er nokså jevnbred, beina ikke spesielt lange. Hannene har fire rundede tenner på clypeus ("snuten") og en uthulning foran på pronotum. Hannen har også at kort, litt flatt horn i pannen. Pronotum er spredt og grovt punktert, tettere punktert i uthulningen. Dekkvingene har markerte punktrader.
Ralph Townsend (skiløper)
Ralph Joseph Townsend, Jr. (født 28. desember 1921 i Lebanon, New Hampshire, død 27. mai 1988 i Williamstown, Massachusetts ) var en amerikansk skiløper, mest kjent som kombinertløper og langrennsløper.
Nick Abruzzese
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det amerikanske landslaget.
Arne Løvlien
Arne Harald Løvlien (født 30. juni 1949, død	8. juli 1989) var en norsk bassist, låtskriver og sanger. Han var mest kjent som bassist, låtskriver og sanger i det oppløste rockebandet Morgans fra 1966 til 1969 hvor bl.a. senere New Jordal Swingers-vokalist Eigil Berg var med på gitar, piano og sang. Han spilte også i Morgans' forgjengerband The Buttons fra 1965 til 14. juni 1966. Han døde i 1989.
Coelocorynus decellei
Levevis
Disse artene lever i fjellområder. Larvene utvikler seg inne i døde, mosekledte trestammer, både stående og liggende.
Ralph Townsend (skiløper)
Townsend trosset legenes spådommer og tok opp igjen idrettskarrieren etter at han var blitt frisk av krigsskaden. Han ble Øst-USA-mester i slalåm og alpin kombinasjon i 1947. Samme år ble han nasjonal mester i kombinert, og ble igjen kombinertmester i 1949. I OL i St. Moritz i 1948 ble han nummer 33 av 38 fullførende deltakere i kombinert og nummer 74 av 83 fullførende deltakere på 18 km langrenn. I VM i Lake Placid i 1950 fikk han 23.-plass i kombinert og var på USAs lag som ble nummer 5 på 4 x 10 km stafett.
Coelocorynus decellei
Utbredelse
Arten er kjent fra Rwanda.
Ralph Townsend (skiløper)
Ralph Townsend ble uteksaminert fra University of New Hampshire i 1950. Samme år ble han ansatt som assisterende professor i kroppsøving og skitrener ved Williams College i Williamstown, Massachusetts. Han ble tatt opp i US National Ski Hall of Fame i 1975.
Trine Dehli Cleve
Trine Karina Dehli Cleve (født 8. november 1960) er en tidligere danser som i en årrekke konkurrerte i sportsdans og selskapsdans sammen med sin dansepartner og daværende samboer Geir Bakke. Hun er fire ganger verdensmester og fem ganger europamester i disse grenene og har til sammen 21 medaljer fra VM og EM. Hun har vunnet kongepokalen tre ganger.
Trine Dehli Cleve er nasjonal og internasjonal dommer i sportsdans og selskapsdans og representerer klubben LSK Dans. Hun har vært med fra starten i 2006 som dommer i programmet Skal vi danse på TV 2. Hun ble valgt til president i Norges Danseforbund i 2022.
EM i volleyball for menn 1963
EM i volleyball for menn 1963 (europamesterskapet i volleyball) ble arrangert i Romania i 1963.
EM i volleyball for menn 1967
EM i volleyball for menn 1967 (europamesterskapet i volleyball) ble arrangert i Istanbul i Tyrkia i 1967.
Romsdal fogderi
Romsdal fogderi (Romsdals Fogderie) var et fogderi i Romsdals amt (nå Møre og Romsdal fylke). Det grenset til Nordmøre fogderi i nordøst, Nordre Gudbrandsdalen fogderi i sørøst og Søndmøre fogderi i sørvest. Fogderiets geografiske utbredelse tilsvarer i hovedtrekk distriktet Romsdal.
Politiinstruksen
Politiinstruksen (fullt navn: alminnelig tjenesteinstruks for politiet) er en norsk forskrift som gir grunnleggende bestemmelser om utøvelse av politimyndighet, alminnelige tjenesteregler og alminnelige regler for politimenns personlige forhold og opptreden.
Forskriften ble fremmet av Justis- og beredskapsdepartementet og fastsatt ved kronprinsregentresolusjon 22. juni 1990 med hjemmel i politiloven. Den trådte i kraft 26. juni 1990.
Politiinstruksen gjelder for enhver som er gitt politimyndighet i medhold av politiloven, og ellers for øvrige tilsatte i Politi- og lensmannsetaten når det er fastsatt i den enkelte bestemmelse. Den gjelder også, med tilpasninger, for Sysselmesteren på Svalbard og andre som er gitt politimyndighet på Svalbard, og for øvrig for personell som utfører politioppgaver under tjeneste i Kystvakten, mannskaper som tjenestegjør i Politireserven i tilfelle denne er oppsatt og beordret til tjeneste, studenter ved Politihøgskolen og militært personell ved den norsk-russiske grensen som er tildelt begrenset politimyndighet under utøvelse av grenseoppsyn.
HMS «Challenger» (1858)
HMS «Challenger» var en dampdreven korvett i Pearl-klassen i Royal Navy (den britiske marinen). Den ble sjøsatt 13. februar 1858 ved Woolwich Dockyard. «Challenger» var flaggskipet til Australia Station mellom 1866 og 1870.
Rhacocassis
Rhacocassis er en slekt biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
HMS «Challenger» (1858)
Skipet ble bestilt som et skoleskip for den britiske kystvakten og Royal Naval Reserve ved Harwich i juli 1876.
Rhacocassis
Utseende
Middelsstore, bredt ovale, halvblanke, lyst gulbrune skjoldbiller, vanligvis med svarte flekker eller streker. Sett fra siden er de kjegleformede. Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er kraftig utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen oval. Pronotum er rundet, dekkvingenes "skuldre" varierende framskytende. Det opphøyde midtpartiet av dekkvingene har ujevn, fin punktering.
HMS «Challenger» (1858)
Som en del av North America and West Indies Station tok «Challenger» i 1862 del i operasjonene mot Mexico, inkludert okkupasjonen av Vera Cruz. Det ble flaggskipet til Australia Station i 1866 og i 1868 ble det gjort straffeoperasjoner mot noen folk på Fiji for å hevne mordet på en misjonær og noen av hjelperne hans. Skipet dro ut fra Australian Station sent i 1870.
Rhacocassis
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen.
HMS «Challenger» (1858)
«Challenger» ble valgt ut til å utføre den første globale marine forskingsekspedisjonen, Challenger-ekspedisjonen. For å kunne gjøre sondemåligner i dybden måtte alle utenom to av kanonene på skipet fjernes og sperrene måtte reduseres for å gi mer plass. Laboratorier, ekstra lugarer og en spesialbygd dreggsøkk ble bygd. Skipet ble lastet med glasskolber med alkohol for bevaring av prøvene, mikroskop og kjemiske apparat, trål og dregg, termometre og vannprøveflasker, sondelodd og utstyr for å hente opp sediment fra havbunnen, og store mengder tau for å heise utstyret ned i havdypet. I alt hadde skipet med 291 km med italiensk hamp.
Rhacocassis
Utbredelse
Slekten er kjent fra Sri Lanka, Vest-Malaysia, Sumatra og Borneo.
HMS «Challenger» (1858)
«Challenger» hadde et mannskap på 243 offiserer, vitenskapsfolk og mannskap på reisen som var på 68 890 nautiske mil (127 584,28 km).
Rhacocassis
Systematisk inndeling
Den systematiske plasseringen av gruppen skjoldbiller er uavklart, den har tradisjonelt vært regnet som en underfamilie av bladbiller, slik som i denne oversikten. Mens enkelte plasserer den inn som en stamme (tribe) i delgruppe Hispinae, som tradisjonelt har vært regnet som søstergruppe til skjoldbillene, eller motsatt blir Hispinae plassert som en undergruppe (da kalt Hispini) av skjoldbillene.
HMS «Challenger» (1858)
Tross i suksessen med Challenger-ekspedisjonen, led «Challenger» en skammelig skjebne. Skipet ble solgt til Chatham Dockyards i 1878 og forble i reserve frem til 1883, da det ble ombygd til losjiskip i River Medway. Her ble det værende til det ble solgt til J. B. Garnham den 6. januar 1921 og hugd opp for å ta vare på verdien i kobberbunnen i 1921.
Let It Last
Let It Last er et musikkalbum med Bob Haley. Albumet ble utgitt i 2008.
HMS «Challenger» (1858)
Bare gallionsfiguren er tilbake fra skipet. Den står på utstilling i foajeen til Nationalh Oceanography Centre i Southampton. Den amerikanske romfergen «Challenger» ble oppkalt etter dette skipet.
Haitis geografi
Haitis geografi beskriver Republikken Haiti, landet som utgjør den vestlige tredjedelen av øya Hispaniola, vest for Den dominikanske republikk. Øya ligger mellom Det karibiske hav og Atlanterhavet, bare rundt 45 nautiske mil (83 km) unna Cuba, og er den nest største øya i De store Antiller. Haiti er det tredje største landet i Karibia etter Cuba og Den dominikanske republikk. Landet har et areal på 27 750 km², og av dette er 27 560 km² landjord og 190 km² vann. Haiti har med en kystlinje på 1 771 km den nest lengste kystlinjen i De store Antiller, og deler en 388 km lang landegrense med Den dominikanske republikk. Landskapet i Haiti omfatter hovedsakelig kuperte fjell med små kystsletter og elvedaler. Omtrent av landarealet ligger høyere enn 500 moh.
Topografi
Fire fjellkjeder av kalkstein strekker seg gjennom landet i retning øst–vest. På de høyeste fjellpartiene består av mye magmatiske bergarter, krystallinsk skifer eller eldre sedimenter. I den nordlige delen av landet ligger Massif du Nord (Nordmassivet) og Plaine du Nord (Nordsletta). Massif du Nord er en forlengelse av Cordillera Central i Den dominikanske republikk. Det begynner på Haitis østlige grense, nord for elven Guayamouc, og går videre mot nordvest gjennom den nordlige halvøya i landet. Lavlandet på Plaine du Nord ligger langs den nordlige grensen mot Den dominikanske republikk, mellom Massif du Nord og Nord-Atlanteren. Området i midten av landet omfatter to sletter og to fjellkjeder. Plateau Central (Sentralplatået) går langs med begge sidene av elven Guayamouc, sør for Massif du Nord. Det går fra sørvest til nordvest. Sørvest for Plateau Central ligger Montagnes Noires, som møter Massif du Nord i nordvest. Det vestligste punktet i landet er kjent som Cap Carcasse.
Den sørlige delen av landet omfatter Plaine du Cul-de-Sac (i sørøst) og den fjellrike halvøya i sør, som er kjent som Tiburonhalvøya. Plaine du Cul-de-Sac er et naturlig lavland som omfatter saltsjøene i landet, som Trou Caïman og Étang Saumâtre, som også er den største innsjøen i Haiti. Fjellkjeden Chaîne de la Selle – som strekker seg fra den sørlige fjellkjeden i Den dominikanske republikk (Sierra de Baoruco) – går fra Massif de la Selle i øst til Massif de la Hotte i vest. Denne fjellkjeden omfatter Pic la Selle, det høyeste punktet i Haiti, på 2 680 moh.
Den viktigste dalen i landet med tanke på landbruk er Plaine de l’Artibonite, som ligger sør for Montagnes Noires. I dette området ligger den lengste elva i Haiti, Artiboniteelva, som også er den lengste på hele Hispaniola. Den springer ut i det vestlige området av Den dominikanske republikken, og går videre gjennom det sentrale Haiti, før den renner ut i Gonâvebukta. Den østlige og sentrale delen av øya er et stort og høyt platå. Haiti omfatter også flere øyer utenfor kysten. Den historisk kjente øya Tortuga (Île de la Tortue) ligger utenfor nordkysten av Haiti. Arrondissementet La Gonâve ligger på øya med samme navn i Gonâvebukta. Denne øya er bebodd av landsbyfolk. Île à Vache (Kuøya), som er en frodig øy med mange turistattraksjoner, ligger utenfor den sørvestlige spissen av Haiti. Les Cayemites og Île de Anacaona hører også til Haiti.
Klima
Haiti ligger i tropene og domineres hele året av nordøstpassaten, men får likevel ikke like mye vind som Den dominikanske republikk, fordi landet ligger på lesiden av øya Hispaniola. Terrengforhold og plassering i forhold til den rådende vindretningen gir store variasjoner i årsnedbøren. Generelt faller det mindre nedbør i lavlandet enn i fjellene, og nedbøren er vanligvis størst på nord- og nordøstvendte skråninger. Cap-Haïtien på nordkysten får således omkring 3 250 mm i året, med nedbør i alle måneder. Det faller mest nedbør om vinteren, da passaten er sterkest på denne tiden av året. Hovedstaden Port-au-Prince ligger derimot i le av de nordlige fjellkjedene og får i snitt rundt 1 340 mm nedbør, som hovedsakelig faller i sommerhalvåret. Andre deler av landet får mindre enn 700 mm nedbør per år. Den nordvestlige halvøya og Gonâveøya (Île de la Gonâve) er spesielt tørre.
Temperaturene varierer med høyden, men normal årstemperatur ligger rundt 26°C i lavlandet. Døgntemperaturene svinger generelt mer enn årsnormalene. Landsbyen Kenscoff, som ligger 1 430 moh., har en normal temperatur på 16 °C, mens Port-au-Prince, som ligger på havnivå, har en normal på 26 °C. Om vinteren kan det komme frost i de høyeste områdene.
Den sørlige halvøya er mer utsatt for tropiske orkaner enn andre deler av landet, og har tatt stor skade av orkaner som Allen (1980), Gilbert (1988) og Georges (1998). I august og september 2008 skapte flere orkaner stor skade, og rundt 800 liv gikk tapt.
Plante- og dyreliv
Der landformene gjør det mulig vokser det mangroveskog langs kysten. Haiti hadde tidligere regnskog i nord, men den er for det meste hogd ned. Mot sør og i innlandsdalene finnes det savanner. Tropiske og subtropiske nyttevekster som avokado, mango, lime og appelsin vokser vilt. I de tørreste strøkene gror steppevegetasjon med blant annet kaktus og alfagress. I høyere områder vokser det fremdeles spredte populasjoner av barskog. Over omtrent 1500 moh. blir vegetasjonen alpin. Floraen er relativt artsrik: det er registrert over 5 000 arter karplanter.
Pattedyrfaunaen er fattig og omfatter hovedsakelig flaggermus, gnagere og innførte arter som katt, hund og mangust. Den sjeldne haitialmiquien hører til den primitive insekteterfamilien furespissmus. Sammen med en nær slektning på Cuba er den en av bare to gjenlevende arter i familien. Det har også blitt funnet fossiler av store, marklevende dovendyr i Haiti.
Amerikamanat eller lamantin, som er en sjøku, finnes i kystfarvannet. Mange fugler er knyttet til våtmarkene og kysten, som brunpelikan, lattermåse, suler, hegrer, rikser, vadere og terner. Foruten disse er det også forekomster av papegøyer, gjøk, kolibrier, trogoner, todier og spetter i landet. Flere av de nesten 250 artene som er observert i Haiti er stedegne for Hispaniola.
Heidi Heitkamp
Mary Kathryn «Heidi» Heitkamp (født 30. oktober 1955 i Mantador i Nord-Dakota) er en amerikansk jurist, forretningskvinne og politiker for Det demokratiske partiet. Hun ble valgt til senator for Nord-Dakota i 2012 etter hun slo den republikanske motkandidaten Rick Berg med snau margin. Hun var Attorney General (justisminister, statsadvokat) i Nord-Dakota fra 1992–2000.
I 2000 tapte Heitkamp valget om å bli guvernør i Nord-Dakota. Hun har senere vært direktør for Dakota Gasification Company som omgjør kull til naturgass.
Brendan Brisson
Brendan Brisson (født 22. oktober 2001) er en amerikansk ishockeyspiller.
Heidi Heitkamp
Under valgkampen for å bli ny senator for Nord-Dakota i 2012 framholdt hun seg selv som en uavhengig innstilt kandidat og markerte avstand fra Barack Obama. Hun støtter byggingen av oljeledningen Keystone Pipeline og var imot noen av Obamas foreslåtte tiltak for å begrense energiforbruket i USA.
Brendan Brisson
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det amerikanske landslaget.
Heidi Heitkamp
Hun var den første kvinnen som representerer Nord-Dakota i Senatet. I 2018 tapte hun senatsvalget mot republikaneren Kevin Cramer.
Rugby union under Stillehavslekene 1971
Rugby union under Stillehavslekene 1971. Rugby union var en av flere sporter som var med i de fjerde Stillehavslekene som ble arrangert i Papeete i Fransk Polynesia i perioden 25. august til 5. september 1971. Det var fjerde gangen som rugby union var med på programmet i stillehavslekene. Det var en turneringer for menn.
Mark Edward Brennan
Mark Edward Brennan (født 6. februar 1947 i Boston i USA) er en amerikansk katolsk prelat og biskop av Wheeling-Charleston.
Prest
Mark Edward Brennan tok bachelorgrad fra Brown University og begynte ved Albany Seminary i 1969. Fra 1970 studerte han ved det pavelige gregorianske universitet i Roma og ble ordinert til prest av kardinal William Wakefield Baum for erkebispedømmet Washington 15. mai 1976.
I tillegg til forskjellige oppgaver innen pastoral omsorg og blant annet språkstudier i Den dominikanske republikk og i Colombia i 1985 og 1986, fikk han oppgaven som kallsdirekrør for prestekall i erkebispedømmet Washington i ti år fra 1988. Han var medlem av Presterådet og Konsultorkollegiet i erkebispedømmet.
Fra 2003 frem til han ble utnevnt til biskop var han sogneprest i Gaithersburg.
Biskop av Wheeling-Charleston
Den 23. juli 2019 ble Brennan utnevnt til biskop av Wheeling-Charleston. Innsettelsen i embedet fant sted 22. august samme år.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Nedre Prinsdals vei (Oslo)
Nedre Prinsdals vei er en lokal samlevei som går fra fylkesvei 155 på Hauketo til fylkesgrensa mot Akershus, der den fortsetter som fylkesvei 132 (Skiveien). Veien trafikkeres av bussrute 81.
Navnet ble vedtatt i 1932.
Selvportrett (film)
Selvportrett en norsk dokumentarfilm fra 2020 produsert og regissert av Margreth Olin for med  og  som medregissører. Filmen følger kunstfotograf Lene Marie Fossens liv med anoreksi fram til like før hun døde i 2019. Filmen hadde premiere 17. januar 2020. En forkortet utgave ble senere samme år vist på NRK og gjort tilgjengelig på NRK TV.
Filmen vant klassen for beste dokumentarfilm under Amandaprisen 2020 og var i tillegg nominert i klassene beste norske kinofilm og beste klipp ved og. Den var også nominert i klassen for beste dokumentarfilm under. Under Gullruten 2021 ble den nominert i klassen beste TV-dokumentar mens Billing og Leszczylowski igjen ble nominert for beste klipp, dokumentar.
Nordmøre fogderi
Nordmøre fogderi (Nordmørs Fogderie) var et fogderi i Romsdals amt (nå Møre og Romsdal fylke). Det tilsvarte tidligere Edøy syssel og Nordmøre len Nordmørafylke. Det grenset til Fosen fogderi og Orkedalen fogderi i øst, til Nordre Gudbrandsdalen fogderi i sør og til Romsdal fogderi i vest. Fogderiets geografiske utbredelse tilsvarer i hovedtrekk dagens distrikt Nordmøre.
Deutsche Zeitung in Norwegen
Deutsche Zeitung in Norwegen var en dagsavis utgitt i Oslo av den tyske okkupasjonsmakten fra 1940 til 1945. Avisens målgruppe var de tyske soldatene i Norge.
Avise ble utgitt av Europa-Verlag, et datterfirma til Franz-Eher-Verlag, ledet av Max Amann. Den viste seg snart å være et lukrativt foretagende, ikke minst fordi de tyske okkupasjonsmyndigheter i Norge vanligvis garanterte Amanns aviser minsteleveranser på 30–40.000 eksemplarer.
Avisen ble trykket i Aftenpostens trykkeri. Den kom ut fra 20. mai 1940 til 8. mai 1945. Høyeste opplag var 98000 eksemplarer, som avisen nådde i 1943. Senere sank det mye.
Jackson Rodríguez
Jackson Jesús Rodríguez Ortíz (født 25. februar 1985 i Rubio, Táchira) er en venezuelansk landeveissyklisk. Han sykler for det profesjonelle kontinentallaget Androni Giocattoli-Venezuela.
Deutsche Zeitung in Norwegen
I Nord-Norge ble det fra 1941 utgitt en egen utgave, Deutsche Polarzeitung rettet mot soldatene på Nordkalotten.
Jackson Rodríguez
Meritter
5. etappe, Vuelta al Táchira
Deutsche Zeitung in Norwegen
Avisens konsept var som sivilavis, selv om leserskaren rimeligvis kunne bestå av nesten utelukkende soldater. I Norge utkom også ukeavisen Wacht im Norden, som gikk gratis til soldatene. Den utgjorde en konkurrent til Deutsche Zeitung in Norwegen.
Deutsche Zeitung in Norwegen stod modell for den Amsterdam-baserte Deutsche Zeitung in den Niederlanden, som imidlertid i større grad kunne påregne en ikke-militær leserskare.
Fotball under Stillehavslekene 1971
Fotball under Stillehavslekene 1971. Fotball var en av flere sporter som var med i de fjerde Stillehavslekene som ble arrangert i Papeete i Fransk Polynesia i perioden 25. august til 5. september 1971. Det var fjerde gangen som fotball var med på programmet i stillehavslekene. Det var en turneringer for menn. Ny-Caledonia vant finalen over Ny-Hebridene med 7-1 og bronsefinalen mellom Fransk Polynesia og Papua Ny-Guinea endte 8-1.
Harry Graf Kessler
Harry Clemens Ulrich Graf von Kessler (født 23. mai 1868 i Paris som Harry Clemens Ulrich Kessler; 1879–1881 von Kessler; død 30. november 1937 i Lyon; alment kjent som Harry Graf Kessler) var en tysk kunstsamler, mesén, skribent, publisist, pasifist og diplomat som levde i Frankrike og England. Hans dagbøker gjennom 57 år (fra 1880 til 1937) under det tyske keiserrike og det tredje rike er en betydelig samtidsdokumentasjon.
Steven Kampfer
Steven Kampfer (født 24. september 1988) er en amerikansk ishockeyspiller.
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det amerikanske landslaget.
Gaularmarknaden
Gaularmarknaden er et årlig arrangement på Sande i Sunnfjord i Gaular kommune. Gaularmarknaden blir holdt hvert år i begynnelsen av september, og ble arrangert første gang i 1981. Arrangør er Gaular Idrettslag, som har dette som en viktig inntektskilde for driften.
Arrangementet består av salgsmesse, tivoli, konserter med aktuelle artister og andre aktiviteter.
Eksterne lenker
Gaularmarknadens hjemmesider
Brian Cooper
Brian Cooper (født 1. november 1993) er en amerikansk ishockeyspiller.
Han representerte USA under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble utslått i kvartfinalen med det amerikanske landslaget.
Exestastica
Exestastica er en slekt biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Utseende
En middelsstor, oval, halvblank, gulbrun skjoldbille. Antennene er trådformede og middels lange. Kroppen er egentlig ganske normalt proporsjonert, med pronotum og dekkvingene er noe utvidet mot sidene slik at de helt dekker oversiden, både hodet og beina er skjult under dette skjoldet. Med utvidelsen blir kroppsformen oval, men hos denne arten er utvidelsen forholdsvis smal. Pronotum er rundet, dekkvingenes «skuldre» ikke framskytende. Det opphøyde midtpartiet av dekkvingene har ujevn, grov punktering.
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne (imago) sitter tett inntil planten og det store flate halsskjoldet og dekkvingene gjør at billen kan være svært vanskelig å oppdage, og det er vanskelig for rovdyr å nå den sårbare undersiden. Larvene gjemmer seg gjerne under et tak av gammel avføring og planterester som er festet til den fremoverbøyde bakkroppsspissen.
Utbredelse
Arten er kjent fra Brasil.
Tubular Bells
Tubular Bells er debutalbumet til den engelske gitaristen, multi-instrumentalisten, komponisten og låtskriveren Mike Oldfield. Det ble utgitt 25. mai 1973 som det første albumet på Virgin Records. Oldfield var 19 år gammel da det ble spilt inn, han spiller nesten alle instrumentene på det instrumentale albumet. Albumet solgte ikke så bra i begynnelsen, men fikk oppmerksomhet over hele verden i desember 1973 da åpningstemaet ble brukt til lydsporet til skrekkfilmen The Exorcist (1973). Dette førte til en økning i salget, økt omtale av Oldfield og det spilte en viktig rolle i Virgin Group sin vekst. Den ble liggende på topp ti av UK Albums Chart i ett år fra mars 1974, hvor den nådde nummer én i en uke. Den nådde nummer tre på den amerikanske Billboard 200, og nådde topplassering i Canada og Australia. Albumet har solgt over 2,7 millioner eksemplarer i Storbritannia og anslagsvis 15 millioner over hele verden.
En orkesterversjon produsert av David Bedford ble utgitt i 1975 med tittelen The Orchestral Tubular Bells. Oldfield har spilt inn to oppfølgere: Tubular Bells II (1992) og Tubular Bells III (1998). Til albumets trettiårs jubileum spilte Oldfield inn albumet på nytt som Tubular Bells 2003. En remastered utgave ble utgitt i 2009. Oldfields bidrag til britisk musikk ble anerkjent da Oldfield spilte utdrag av Tubular Bells under åpningen av sommer-OL 2012 i London.
Bakgrunn
Sent i 1971 ble Oldfield med i bandet til Arthur Louis som spilte inn demoer i The Manor Studio. Studioet ble bygget i den tidligere squashbanen i et gammelt herregård i Shipton-on-Cherwell, Oxfordshire, som nylig var blitt kjøpt av den unge gründeren Richard Branson og som var omgjort til et opptaksstudio ledet av hans musikkproduksjonsteam Tom Newman og Simon Heyworth. Oldfield var sjenert og litt sosialt utilpasset, men fikk et vennskap med de to produsentene etter at de hørte gitarspillet hans. Oldfield ba Newman om å lytte til demoene sine: Imidlertid var disse i leiligheten i Nord-London, så en av Louis 'roadies tilbød seg å kjøre Oldfield til London og tilbake for å hente dem. Newman og Heyworth laget en kopi av demoene og lovet Oldfield at de ville snakke med Branson og hans forretningspartner Simon Draper om dem.
Oldfield tilbrakte store deler av 1972 med solo-prosjektene sine hvor han samarbeidet med sine gamle bandkamerater fra hele verden. Samtidig prøvde han å finne et plateselskap som var interessert i demoene hans. Oldfield henvendte seg til EMI, CBS og forskjellige andre merker, men alle selskapene avviste ham og mente at stykket var usalgbart uten vokal.
Stadig mer frustrert over plateselskapets avslag og mangel på penger, hørte Oldfield at Sovjetunionen betalte musikere for å gi offentlige forestillinger – ifølge ham var han på det punktet i ferd med å lete i telefonkatalogen etter telefonnummeret til den sovjetiske ambassaden da Simon Draper ringte og inviterte Oldfield til å spise middag med ham og Branson på Bransons husbåt som lå fortøyd i London. Under middagen fortalte Branson Oldfield at han likte demoene og inviterte Oldfield til å komme tilbake til The Manor og tilbringe en uke der innspillingen av «Opus One».
Side en
Oldfield spilte inn «Opus One» i løpet av sin tildelte uke på The Manor i november 1972. Albumet ble spilt inn på en Ampex 2-tommers 16-spors båndopptaker med Dolby støyreduseringssystem, som var The Manor's beste innspillingsutstyr på tiden. For å lage sin musikk ba Oldfield Virgin om å skaffe forskjellige instrumenter, inkluderer forskjellige tangent og slaginstrumenter. Oldfield har fortalt forskjellige historier gjennom årene om hvorfor han tok med rørklokkene (Tubular Bells): i en artikkel om albumproduksjonen i Q magazine i 2001 sier han at de var blant instrumentene han ba Branson om å skaffe, men i intervjuer i 2013 for Sound on Sound for en TV-dokumentar uttalte han at han så dem blant instrumentene som ble fjernet fra studioene etter at John Cale var ferdig med innspillingen der, og ba om at de skulle bli liggende igjen for sine egne innspilling.
Oldfield spilte de fleste av instrumentene på albumet som en serie med overdubb, noe som var en uvanlig innspillingsteknikk den gangen. Totalt ble det laget 274 overdubs og anslagsvis to tusen «punch-ins» ble lagt til senere.
Til tross for at forskjellige gitarer er oppført på plateomslaget for eksempel «speedgitarer», «fuzzgitarer» og «gitarer som lyder som sekkepiper», var den eneste elektriske gitaren som ble brukt på albumet en Fender Telecaster fra 1966 som tidligere hadde tilhøre Marc Bolan og som Oldfield hadde lagt til en ekstra Bill Lawrence pick-up. Alle gitarene ble spilt inn med direct injection (DI Unit) i miksepulten. For å lage «speedgitar» og «mandolin-like gitar» som det står på plateomslaget, ble båndet ganske enkelt kjørt på halv hastighet under innspillingen. En ekte mandolin ble bare brukt på det siste sporet, «Sailor's Hornpipe».
Vivian Stanshall, et tidligere medlem av den komiske rockegruppen Bonzo Dog Doo-Dah Band, skulle bruke The Manor etter Oldfield, og hadde ankommet mens han var i ferd med å spille inn «Opus One» (Stanshall skulle begynne å spille inn hans første solo album Men Opening Umbrellas Ahead). Oldfield var en fan av måten Stanshall hadde introdusert instrumentene ett og et på Bonzos' sang «The Intro and the Outro». Han sa til Newman at han ønsket at Stanshall skulle introdusere instrumentene på samme måte på «Opus One» sin «finale»-seksjon, og Newman gikk med på ideen. Imidlertid trengte den sjenerte Oldfield noen overtale av Newman for å gå og spørre Stanshall om han ville gjennomføre ideen. Stanshall godtok å være «master of ceremonies» (seremonimester) på plata, men Newman husket at jobben viste seg å være vanskeligere enn forventet, for Stanshall glemte navnene på instrumentene og introduserte dem på gale tidspunkter. Oldfield måtte skrive en listen over instrumenter i rekkefølge, og indikerte hvor Stanshall skulle introdusere dem. Det var måten Stanshall sa «plus... tubular bells» da han introdusere det siste instrumentet i finalen som ga Oldfield ideen om å kalle albumet Tubular Bells.
Å produsere lyden som Oldfield ville ha fra rørklokkene viste seg å være problematisk: Han ville ha en høy klang fra dem, men både de standard skinnbelagte og en nakne metallhamrene ga ikke volumet han ønsket. Til slutt skaffet Newman en tyngre snekkerhammer som Oldfield brukte til å produsere ønsket lydintensitet, men som gjorde at instrumentet fikk sprekker.
Side to
Da del én av Tubular Bells var blitt spilt inn, fikk Oldfield mer studiotid på The Manor for å gjøre ytterligere overdubbinger. Han tilbrakte jul og nyttår hjemme hos familien, men kom tilbake til The Manor fra februar til april 1973 for å spille inn den andre delen av albumet. Branson hadde besøkt Midem-musikkonferansen i Cannes i januar 1973 og hadde latt forskjellige musikkselskaper høre utdrag av del én av albumet, med samme mangel på suksess som Oldfield hadde hatt, så på dette tidspunktet hadde Branson og Draper planer om å starte sitt eget plateselskap med Tubular Bells som første utgivelse.
Oldfield fikk ikke studiotid på samme måte som for del én, så del to ble spilt inn over en periode på tre måneder når studioet var ledig og gratis. Oldfield har uttalt at han allerede hadde del to klart og sekvensert da han kom for å spille inn den.
«Caveman» (hulemann)-delen i del to var den eneste delen av albumet som hadde trommesett (spilt av Edgar Broughton Bands trommeslager Steve Broughton), som Oldfield senere sa gjorde seksjonen «nesten normal». Seksjonen begynte med et backing-spor av bass og trommer, så overdubbet Oldfield med alle andre instrumentene. Ropesekvensen ble utviklet nær slutten av innspillingen da han praktisk talt var ferdig med å spille inn instrumentene for seksjonen, men følte at den trengte noe mer. Teknikker Simon Heyworth husket at Branson ble utålmodig og presset Oldfield til å få ferdig albumet, og å ha vokal på et av sporene slik at det kunne gis ut som singel. Oldfield, ble rasende på Bransons forslag og svarte: «Du vil ha tekster? Jeg skal gi deg tekster!». Tilbake på The Manor drakk han en halv flaske Jamesons whisky fra studioets kjeller og krevde at teknikeren skulle ta ham med til studioet, hvor han, beruset, «skrek og skrek i ti minutter» i en mikrofon, og det førte til at han ble så hes at han nesten ikke snakke på to uker. Teknikkeren kjørte båndet med en høyere hastighet under innspillingen, slik at ved avspilling på normal hastighet droppet tonehøyde på vokalsporet og «Piltdown Man» ble oppført som vokalist på plateomslaget.
Kodaen på slutten av del to, «The Sailor's Hornpipe», var et spor Oldfield hadde spilt siden han var bassist med the Whole World. Det ble opprinnelig etterfulgt av en lengre gjengivelse av stykket, med et vokalt bidrag av Vivian Stanshall over musikalsk backing og marsjerende tramping. Ifølge vedlegget (liner) i vinylsamlingen Boxed skjedde denne økten klokka fire om morgenen etter at Oldfield, Stanshall og Newman hadde drukket mye. Newman plasserte mikrofoner i forskjellige rom på The Manor og begynte å spille inn, og trioen satte ut på en uplanlagt turné i huset, med Oldfield på mandolin og Newman på akustisk gitar, de spilte «Sailor's Hornpipe» mens Stanshall ga en beruset improvisert omvisning på The Manor. Senere ble det spilt inn en mer tradisjonell instrumentell versjon av «Sailor's Hornpipe» for Tubular Bells, selv om Stanshalls versjon senere ble inkludert i det Boxed hvor vedlegget beskriver det som «i all sin storslåtte tåpelighet». Det kan også høres på SACD-utgivelsen (bare flerkanals spor) og på Mercury utgivelsen i 2009 av Tubular Bells fra 2009. En spansk utgivelse av Boxed mangler «Sailor's Hornpipe» og ender med delen før.
Omslag
Plateomslaget til Tubular Bells ble laget av designeren og fotografen Trevor Key. I sin nekrolog over Key for The Guardian i 1995 mintes Sue Steward, som var Virgin Records' presseansvarlig i 1973, at Key ble foreslått som en mulig kandidat til å utforme albumomslaget. Key ble invitert til Virgin for å presentere porteføljen sin. Blant bildene hans var et av et kokt egg som dryppet blod, som Branson likte og ønsket å bruke til plateomslaget fordi han ønsket å kalle albumet Breakfast in Bed, men Oldfield hatet både bildet og tittelen og avviste dem. En modifisert versjon av bildet med blodet erstattet av eggeplomme ble senere brukt på albumet for Oldfields album fra 1991 Heaven's Open, hans siste album for Virgin Records.
Steward ble med Key til Sussex-kysten for å ta bilde som skulle bli bakgrunn til albumomslaget. Key hadde fått med seg beinene som vises brennende på stranden på albumets bakside, men dagen var bitter kald og det tok litt tid å sette fyr på dem. Perfeksjonisten Key brukte også flere timer på å fotografere sjølandskapet til han fikk et skudd av bølgene som han var fornøyd med. Den trekantede "bøyde rørklokken" på albumomslaget var inspirert av skaden Oldfield hadde forårsaket de rørklokkene mens han spilte inn plata. Key designet klokken og fikk modellen konstruert, som han deretter fotograferte i studioet sitt og la på bilde av stranden som et bakteppet. Oldfield ble betatt av det ferdige kunstverket, og insisterte på at navnet og albumtittelen på forsiden skulle være med små bokstaver og i en lysoransje farge (valgt av Oldfield selv) for ikke å distrahere helhetsbildet.
Ifølge Steward fikk Key utbetalt bare £ 100 for sitt arbeid på Tubular Bells.
Den «bøyde rørklokken» på forsiden har blitt det bildet som er mest assosiert med Oldfield, og vises på forsiden av alle Tubular Bells-oppfølgeralbumene, og brukes også som logoen til hans musikkselskap, Oldfield Music Ltd. Tubular Bells var blant de ti bildene valgt av Storbritannias Royal Mail for å bruke til frimerker «Classic Album Covers» som ble gitt ut 7. januar 2010.
Utgivelser
Tubular Bells markerte den første utgivelsen for den nystiftede Virgin Records og fikk tildelt katalognummeret V2001, selv om Gongs Flying Teapot (katalognummer V2002) og samlingen Manor Live (katalognummer V2003) ble utgitt på samme dato.
Baksiden av albumet inkluderer den humoristiske uttalelsen «In Glorious Stereophonic Sound: Can also be playing on mono equipment at a pinch» (I strålende stereofonisk lyd: Kan også spille på mono-utstyr om nødvendig) og advarselen «This stereo record cannot be played on old tin boxes no matter what they are fitted with. If you are in possession of such equipment please hand it into the nearest police station»
Denne stereoplaten kan ikke spilles på gamle blikkbokser. Hvis du er i besittelse av slikt utstyr, må du levere det til nærmeste politistasjon).
Det er fem kjente varianter av vinylutgaven av Tubular Bells:
Tubular Bells ble utgitt på nytt som et album og en kassett med begrenset opplag ti år etter datoen for den opprinnelige utgivelsen. Dette falt også sammen med utgivelsen av Oldfields nye album Crises. Reklamen inneholdt 23. mai og årene 1973 og 1983, og det ble også reklamert med at albumet ble solgt «til 1973-prisen». Noen eksemplarer bar klistremerket «10th Anniversary issue"» (10 årsjubileumsutgaven).
Albumet ble også gitt ut på CD for første gang i 1983, med serienummer CDV2001. CD-utgivelsen av albumet Boxed inneholder en stereo-remiks av den kvadrofoniske versjonen.
2009-nyinnspilling
I 2008, da Oldfields opprinnelige 35-årige avtale med Virgin Records ble avsluttet, ble rettighetene til stykket returnert til ham og Oldfield signerte med Mercury Records. Alle Oldfields Virgin album ble overført til hans nye merke og gitt ut på nytt, med start året etter. Tubular Bells ble utgitt på nytt i juni 2009 i en rekke formater, inkludert vinyl, 2-CD og DVD, akkompagnert av en serie med klokkeslett-arrangementer klokka 06.00 den 6. juni (en referanse til «Dyrets tall»). En av eventene i London var på British Music Experience på the O2.
Alle formater med nyutgivelsen inkluderte en ny miks av albumet som ble produsert av Oldfield hjemme hos seg på Bahamas i mars 2009, mens Deluxe Edition inneholdt en 5.1 mix og Ultimate Edition inneholdt en tilhørende bok.
2 CD samlingen, med tittelen The Mike Oldfield Collection 1974–1983 inneholdt hele Tubular Bells på den første platen og en samling av noen av Oldfields verk fra Ommadawn til Crises på den andre platen. Albumet har et svart omslag med Tubular Bells-logoen, og nådde nummer 11 i UK Albums Chart.
Queen Elizabeth Hall-fremføring
Oldfield innrømmet at da han var ferdig med å spille inn Tubular Bells og den var blitt utgitt, følte han at han hadde «fått den ut av systemet sitt» og var motvillig til å promotere plata i det hele tatt. Branson overtalte ham til slutt til å spille en engangskonsert som fremførte albumet i sin helhet i Queen Elizabeth Hall i London 25. juni 1973. Oldfield var imidlertid nervøs for å spille verket live og insisterte han på at han ikke ville gjennomføre konserten. Konserten gikk allikevel av stabelen og ble tatt godt imot, til tross for at Oldfield vurderte den som en katastrofe, med ustemte instrumenter og Stanshall som introduserte dem i feil rekkefølge. På konserten opptrådte medlemmer av Henry Cow og musikere tilknyttet Canterbury Scene, samt Mick Taylor fra The Rolling Stones. Steve Winwood og Robert Wyat t skulle også delta, men Winwood trakk seg da han ikke klarte å finne tid til å delta i øvelsene, og Wyatt ble behandlet etter en ulykke.
Musikere under Queen Elizabeth Hall-fremføringen:
BBC TV 2nd House fremførelse
Oldfield og mange av musikerne som hadde deltatt i Queen Elizabeth Hall konserten fremførte del en igjen senere på året for BBCs kunstprogram 2nd House, men denne gangen som en forhåndsinnspilt forestilling i et studioområde uten publikum. Forestillingen ble spilt inn 30. november 1973 og sendt 5. januar 1974 på BBC2. Arrangementet inkluderte en ny del for obo, spilt av Soft Machines Karl Jenkins, og musikerne ble ledsaget av bilder av rørformede stålskulpturer og sekvenser fra filmen Reflections, begge skapt av kunstneren William Pye. Denne forestillingen ble inkludert på Elements DVD i 2004 og på DVD i Deluxe og Ultimate Editions of 2009-utgivelsen av Tubular Bells.
Musikere i 2nd House-utgaven:
1974-singler
I Canada ble singelen gitt ut som «Tubular Bells (Theme from Exorcist)», og toppet som nummer tre på RPM Top Singles-diagrammet 18. mai 1974, og ble plassert som nummer 103 i årets topp 200 singler.
Mottakelse
DJ-en John Peel var en tidlig beundrer av platen, og spilte den på sitt Top Gear radioprogram på BBC Radio 1 29. mai 1973, fire dager etter albumets utgivelse, og kalte det «en av de mest imponerende LP-ene jeg har noen gang hatt sjansen til å spille på radio, virkelig en bemerkelsesverdig plate.» Branson og Oldfield hørte på showet i Bransons husbåt, og Oldfield uttalte i sin selvbiografi at Peel spilte albumet i sin helhet, selv om oversikten over spillerekkefølgen fra BBC-arkivene og eksisterende lydkopier av programmet viser at Peel bare spilte del én. Peel anmeldte albumet for magasinet  The Listener  uken etter, og ga det strålende omtale. Storbritannias store musikkmagasiner var også enstemmige i å rose albumet.
Al Clark fra NME skrev "veritabel orgie av overdubbing resulterer i et bemerkelsesverdig stykke vedvarende musikk, aldri tilfreds med å gjøre det enkelt, men likevel tilbøyelige til å forvirre lytteren". Han konkluderte med at "Tubular Bells ... er en superlativ plate som ikke kan sammenlignes med noe tidligere utgitt. Det er et av de mest modne, vitale, rike og humoristiske musikkstykkene som har dukket opp fra poppens formspråket".
Melody Makers Geoff Brown mente at "Tubular Bells er et enormt verk, nærmest klassisk i sin struktur og på den måten temaene uttrykkes og er arbeidet grundig med" og at det var "et hyggelig, stemningsfullt album som lover godt for fremtiden for både landets nyeste plateselskap og Mike Oldfield".