cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geokoding
Bruksområde
Slike koordinater kan mates inn i grensesnittet til lokasjonsbaserte sosiale nettverk, som blant annet kan sammenligne med koordinater til andre medlemmer av nettverket.
Robert Moch
Robert «Bob» Gaston Moch (født 20. juni 1914 Montesano i Washington, død 18. januar 2005) var en amerikansk roer som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Moch ble olympisk mester i roing under OL 1936 i Berlin. Han var styrmann på den amerikanske åtteren som vant foran en italiensk båt. Det amerikanske laget var sammensatt av roerne fra University of Washington. Mannskapet var roerne; Herbert Morris, Charles Day, Gordon Adam, John White, James McMillin, George Hunt, Joseph Rantz, Donald Hume og Moch som var styrmann.
Geokoding
Referanser
Code géographique Geocoding ディジタルマッピング
Beroun
Beroun er en tsjekkisk by som ligger vest i de sentrale delene av landet. Den har cirka 20 000 innbyggere (2022). Byen ligger i regionen Sentral-Böhmen cirka 30 kilometer sørvest for Praha, der elva Litavka munner ut i Berounka.
Den første bosetningen i området til dagens by ble nevnt i 1088, og i 1295 var Beroun blitt en befestet kongeby, hvor mange av innbyggere var tyske kjøpmenn. Den 1. april 1421, 15 dager etter erobringen av Chomutov, ble Beroun erobret av de husittiske troppene under Jan Žižka. Siden den gang har byen hovedsakelig vært tsjekkisk. Byens betydning avtok etter konfiskeringen av byens gods i 1547 og etter tredveårskrigen. Etter sammenslåingen av Podbrdsko-distriktet med Moldau-distriktet (Vltavsko), ble Beroun sete for det nye Beroun-distriktet i 1714. Distriktsetet ble flyttet fra Beroun til Praha i 1791. Først etter 1860, da malm og kalkstein ble funnet i området og tekstilindustrien etablerte seg i Beroun, vokste byen igjen.
Siden 1997 har det vært holdt et håndverks- og keramikkmarked i Beroun på hovedtorget i mai og september. Markedet er det største i sitt slag i Tsjekkia; det består av 200 stands og har rundt 25,000 besøkende.
1984
1984 (MCMXXXIV) i den gregorianske kalenderen var et år med skuddag som begynte på en søndag.
Se også
Tiår: 1930-årene – 1940-årene – 1950-årene – 1960-årene – 1970-årene – 1980-årene – 1990-årene – 2000-årene – 2010-årene – 2020-årene – 2030-årene
År: 1979 – 1980 – 1981 – 1982 – 1983 – 1984 – 1985 – 1986 – 1987 – 1988 – 1990
A Real Dead One
A Real Dead One er et konsertalbum fra det britiske heavy metal-bandet Iron Maiden.
Albumet ble spilt inn i 1992/93 på konserter rundt omkring i Europa og ble sluppet 25. oktober 1993. Albumet inneholder sanger fra starten av karrièren (1975) og inn i Powerslave-perioden. Men i motsetning til A Real Live One inneholdt dette albumet bare sanger fra Powerslave og tidligere. Da Iron Maiden gav ut alle albumene sine på nytt i 1998, ble dette albumet kombinert med A Real Live One i en 2-disc utgave, A Real Live Dead One. Albumets cover ble laget av Iron Maidens personlige coverdesigner Derek Riggs og forestiller Eddie som en DJ i Helvete som spiller gamle Maiden-låter. Ved siden av dette album ble «Hallowed Be Thy Name» utgitt som en konsert-singel.
Dødsmarkene
Dødsmarkene var et antall steder i Kambodsja hvor store antall mennesker ble drept og lagt i massegraver av kommunistregimet Røde Khmer mellom 1975 og 1979. Estimater over ofre varierer fra 1,5 millioner til 3,3 millioner av en befolkning på i underkant av 8 millioner. Det mest etablerte estimatet er omkring 2 millioner ofre.
Fristad (Västergötland)
Fristad er et tettsted i Borås kommune i Västra Götalands län i landskapet Västergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 4 924 innbyggere.
Dødsmarkene
Historie
Forfølgelsene innebar at regimet utstedte advarsler for enhver forseelse og for «politiske forbrytelser». Alle som hadde fått to slike advarsler ble sendt til «omskolering», noe som i de fleste tilfeller betød døden. Folk ble oppfordret til å tilstå sin «før-revolusjonære livsstil og forbrytelser» (noe som kunne inkludere en form for handelsvirksomhet, eller noen som helst kontakt med verden utenfor Kambodsja), og ble fortalt at regimet ville tilgi dem og «begynne på nytt». Dette betød ofte at man ble ført til steder som Tuol Sleng eller Choeung Ek for å bli torturert og/eller henrettet.
De henrettede ble begravet i massegraver. For å spare ammunisjon ble henrettelsene ofte utført med skarpe bambus-stokker. Soldatene som utførte henrettelsene var hovedsakelig yngre menn eller kvinner fra bondefamilier.
Regimet arresterte og henrettet nesten alle som var mistenkt for forbindelser med den tidligere regjeringen eller utenlandske regjeringer. I tillegg ble alle mennesker med utdannelse forfulgt av regimet (klasseforfølgelse). Etniske vietnamesere, kinesere, kambodsjanske kristne og buddhistmunker ble forfulgt av etniske eller religiøse årsaker.
.berlin
.berlin (dotBERLIN) er et foreslått toppnivådomene for Internett. Det er planlagt som et sponset toppnivådomene for byen Berlin.
Dødsmarkene
Historie
Choeung Ek er den mest kjente dødsmarken. Idag står det et buddhistisk minnesmerke over den kommunistiske terroren, og Tuol Sleng har et museum om folkemordet.
Dødsmarkene ble kjent for et bredt vestlig publikum gjennom den britiske filmen Dødsmarkene fra 1984.
.berlin
Som bakgrunn for forslaget om .berlin har forkjemperne presentert følgende rasjonale:
Monferrato (region)
Monferrato er en del av regionen Piemonte i Nord-Italia som omfatter dagens provinser Asti og Alessandria. Italias viktigste sentra for produksjon av vin og musserende vin ligger i Monferrato.
Historie
Området ble opphøyd til markisat under grev Aleramo i 961, som følge av maktoverføringen i Nord-Italia fra Berengar av Ivrea til Otto I av Det tysk-romerske rike. Markiene og familiene deres var beslektet med det franske kongehuset og de tysk-romerske keiserne. Familiemedlemmer av markiene deltok i flere korstog, og giftet seg også inn i den kongelige familien i Kongeriket Jerusalem og adelsfamiliene Komnenos og Palaiologos i Østromerriket.
Bymarken
Bymarken var et område med åpen mark vest for Akerselva som omkranset Christiania og ble gitt byens innbyggere i 1629 som fellesmark for beite og dyrking av grønnsaker, korn og vinterfôr. Til hver eiendom i selve byen (i dag Kvadraturen) kunne det gis rett til å gjerde inn en del av bymarken, etablere en løkke, mot å betale løkkeskatt. Løkkene var ment å være tilknyttet eiendommen i byen, men allerede på 1600-tallet ble det solgt løkkeeiendommer. Ved oppmåling i 1697 fantes 320 løkker som omfattet om lag 40 % av bymarkens areal på rundt 4500 dekar.
Monferrato (region)
Historie
De mannlige etterkommerne av Aleramo regjerte over Monferrato fram til området ble overtatt av den bysantinske Palaeologusfamilien i 1305. Fra 1533 til 1536 ble det kontrollert av Spania før det ble overtatt av hertugen av Mantova, som var av slekten Gonzaga. Han styrte i Monferrato fra 1536 til 1708. I Krigen om den mantuiske arvefølgen (1628–1631) ble et stykke av marki-lenet overtatt av hertugen av Savoia. Resten ble overtatt av hertugen i 1708, og Leopold I, en av de hellige romerske keiserne, tok Gonzagaenes territoriet i besittelse.
Bymarken
Det var tillatt å bygge låver på løkkene, men ikke boliger. Men fra rundt 1820 ble det bygget mange sommerhus, og fra 1830-årene mange helårsboliger på bymarken, og hele området ble regnet som fullt og helt en del av byen fra byutvidelsen i 1859. Mange av løkkene har gitt navn til senere strøk, gater og boliganlegg.
Helt fra byen ble anlagt lå det forsteder på det som ble bymarken. Fra 1810 delte bymyndighetene ut tomter på restarealene med byggetillatelse til fattige innbyggere som bygget små trehusforsteder, først Ruseløkkbakken som ble revet og erstattet av Victoria terrasse i 1880-årene, Telthusbakken, Bergfjerdingen og Akersbakken.
I kommunens regi ble satt opp felles låver for oppbevaring, kalt Byens Lader.
Middelalderbyens takmark
Også i middelalderen hadde Oslo en bymark eller «takmark», en allmenning på rundt 750 dekar hvor byens borgere kunne drive jordbruk til egen husholdning, som å skaffe vinterfôr og ha sommerbeite til husdyrene. I 1582 ble gårdene Ulven, Teisen og Bryn lagt ut som bymark etter press fra befolkningen. Da byen ble flyttet i 1624, ble disse gårdene slottsmark for festningen, som hadde avgitt Akershagen, marken der den nye byen ble bygget.
Fem gårder ble bymark for den nye byen i 1629
Etter at hovedstaden brant i 1624 og ble flyttet og nyanlagt på vestsiden av Bjørvika under navnet Christiania, bestemte kong Christian IV at disse fem gårdene «skjænkedes den nylig anlagde Stads Beboere til Græsgang for deres Kreature»:
Alle de fem lå på god dyrkingsjord, og ingen av dem hadde vært ødegårder etter svartedauden. Inntil reformasjonen lå det meste av dette området under Nonneseter kloster i Oslo, men ble deretter lagt inn under kronen.
Bymarken hadde et samlet areal på nær 4 500 dekar og omga byen på alle kanter. Bymarken grenset til gården Frogner ved Skillebekken i vest, og videre mot gårdene Frøn, Blindern, Ullevål, Lindern (gården nord for den Lindern som ble del av bymarken), Bjølsen og mot Akerselva. Men gården Schultzehaugen, langs elva på vestsiden fra dagens Alexander Kiellands plass og syd til Kuba, ble liggende utenfor.
Byens grunn, fellesmark og bruksrett til løkke, knyttet til eiendom i byen
Bymarken ble omtalt som byens grunn, motsatt landets grunn som var de bymessige områdene i Aker herred øst for Akerselva. Det meste av bymarken besto av utmark som fritt kunne brukes av borgerne til dyrking av korn, grønnsaker og vinterfôr, beite og vedforsyning. Det innebar at ikke bare velstående mennesker fikk nyte godt av bymarken.
Helt fra bymarken ble lagt ut, ble det utparsellert byløkker knyttet til den enkelte eiendom i byen, dagens Kvadraturen. Løkkene kunne inngjerdes og skulle i utgangspunktet følge bygården, men forbli kommunal eiendom uten å kunne omsettes. Det var ikke tillatt å sette opp låver for korn og høy i bymarken, men på tildelte løkker kunne man gjøre dette. Datidens byhusholdninger var for en stor del basert på selvforsyning, og de fleste borgere holdt husdyr og drev hagebruk. Vognmenn og velstående borgere holdt også hester. Til dette trengtes beitemark, slåtteland og hagejord. Om sommeren ble dyrene drevet ut på beite i bymarken om morgenen og tilbake om kvelden.
I 1845 hadde både bymarken og dyrking inne i byen og forstedene fortsatt betydning for matforsyningen: Det året ble det satt 892 tønner poteter, som dekket bortimot en tiendedel av potetbehovet, mens mengde sådd korn var 38 tønner. Og på de velstående løkker var landbruket og dyreholdet variert, Fritz Heinrich Frølich på løkken Lovisenberg hadde i 1850-årene fisk, kreps, høns, ender, kalkuner, duer, perlehøner, marsvin, kaniner, hunder og et esel.
Privatisering, de rikes løkker med lystgårder
Byens styre var dominert av de mest velstående borgerne, og mange av dem sørget for å tildele seg selv de beste og største løkkene, og noen ansatte folk til å drive løkkene som rene gårdsbruk. Etter bybrannen i 1686 ble det bestemt at noen bygårder nær festningen ikke skulle bygges opp igjen. Da oppsto behovet for å fordele løkkene knyttet til disse, og det ble gjennomført salg. Dette bidro til at løkker kom i salg.
Borgermester Lauritz Ruus fikk i 1640-årene kongelig tillatelse til å underlegge seg Ruseløkken på 100 mål, med hovedbygning der Nationaltheatret ligger nå. Andre store løkker som tidlig ble privatisert var Marselienborg ved Piperviken og Munkedammen og Filipstad lenger vest. Byggeforbudet ble tidlig omgått ved å oppføre lave stuer for tjenestefolkene som drev løkken, og ovenpå høyloftede rom som eierfamilien og vennene deres kunne bruke til landlige utflukter om sommeren. En annen kjent hustype var arklåvene med soverom i en stor takark på loftet over låven.
Bymarken ble målt opp i 1697 og det ble laget en egen jordebok for den. Det året fantes rundt 320 løkker, som omfattet rundt 40 % av bymarkens areal. I 1795 var det meste av bymarken oppdelt i løkker.
Etter midten av 1700-årene ble byggeforbudet ikke lenger håndhevet. , og tidens sans for naturromantikk og landlig idyll gjorde det populært å bygge vakre sommerhus på løkkene. Ved videre utparsellering ble det anlagt mange nye landsteder med idylliske navn som «Bellevue», «Sommerro», «Sorgenfri» og «Frydenlund», eller med navn etter eierne, som «Petersborg» og «Karenslyst». I årene 1823–1841 ble det bygget 58 landsteder i bymarken. Fra rundt 1820 kommer det stadig flere sommerboliger på bymarken, der det var vanlig at eierne bodde fra mai til september, og fra rundt 1830 kom det stadig flere helårsboere, flest embetsmenn. I tillegg bodde det husmenn og andre som passet på løkkeeiernes bygninger og buskap.
Og etter byutvidelsen i 1859 kom det en kraftig økning i byggevirksomhet i bymarken, med flerdobling av antall anmeldte bygninger allerede fra 1859. Villaforstaden Homansbyen var tidlig ute, med byggestart i 1858. Fra 1860-årene ble det bygget leiegårder i mur på bymarken, slik at den i 1900 var blitt kjerneområdet for boliger til byens velstående befolkning, vestkanten.
Forsteder på bymarken
Allerede på 1600-tallet kom det bymessige forsteder på Bymarkens grunn, med Piperviken, Vaterland og Sagene som de eldste. På 1700-tallet fulgte utbygging av forstedene Grensen som en byutvidelse nordover, og av Hammersborg, Bergfjerdingen og Fjerdingen. På begynnelsen av 1800-tallet ble alle de tidligste forstedene fortettet. Fra 1810 ble det delt ut tomter på gjenværende arealer, stort sett bratte og lite attraktive områder. Den første forstaden av denne typen var Ruseløkkbakken, som ble bygget frem til 1819, og flere nye oppsto, som Telthusbakken, Bergfjerdingen og Akersbakken. I 1835 bodde det 11,005 i forstedene og på bymarken, av disse 591 ikke i en av forstedene. Den mest folkerike forstaden var Vaterland med 2925.
Bymarken blir fullt innlemmet i byen i 1859
Ved midten av 1800-tallet var det bare ubetydelige rester tilbake av byens gamle fellesarealer på bymarken, de mest kjente er de to bratte høydene som ble parken St. Hanshaugen fra slutten av 1850-årene og høyden Natmandshaugen med Blåsen som ble Stensparken i årene etter 1900. De som bodde på bymarken hadde lenge hørt til byen når det gjaldt politi, skole, fattigvesen, og deler av bymarken var underlagt byens bygningsbestemmelser med murtvang. Rett til å drive handel og håndverk var blitt mindre viktig med håndverksloven av 1839 og handelsloven av 1842. Den første større byutvidelsen, som også omfattet ubebygget grunn ment for fremtidig byvekst, kom i 1839.
Med byutvidelsen som trådte i kraft fra 1859 ble bymarken helt og fullt en del av byen, selv om regjeringens lovforslag og lovvedtaket ikke omtaler bymarken som en del av byutvidelsen. Det må ha blitt tatt for gitt at bymarken var en del av byen.
De historiske bøker (GT)
De historiske bøker er en samlebetegnelse på en gruppe bøker i Det gamle testamentet. Dette er den klart største delen av stoffet i GT.
Bymarken
Byens Lader
Da Trefoldighetskirken skulle bygges, ble ladene flyttet til tomten til det som i dag er Maridalsveien 8–10 på Fredensborg, ved krysset med Fredensborgveien. Ladegangene, 1., 2. og 3. Ladegang, var tre små gater mellom Fredensborgveien og Maridalsveien som gikk mellom rekkene av låvebygninger og fikk sine navn i 1864. Ladene ble senere brukt som lagerbygninger for Christiania Bryggeri i Maridalsveien 3. Ladene ble revet i 1937 og hele kvartalet Iduns gate (Bryggerigangen)–Fredensborgveien–Maridalsveien ble bebygd uten interne gater.
De historiske bøker (GT)
Det historiske stoffet i Det gamle testamentet blir igjen delt inn i tre deler:
I tillegg til disse, kan også Ruts bok, Esters bok, Jona og deler av Daniel klassifiseres som historisk stoff.
Bymarken
Løkkebygninger som står i dag
I dag eksisterer en del av bebyggelsen fra de gamle løkkene, særlig er eiendommen Vøienvolden gård bygningsmessig intakt. Noen andre løkebygninger er:
Helga Eng
Helga Kristine Eng (født 31. mai 1875 i Rakkestad, død 25. mai 1966) var en norsk psykolog og pedagog, og er omtalt som en pioner innen barnepsykologi.
Liv og virke
Helga Eng vokste opp i Rakkestad som nummer fire i en søskenflokk på åtte. Faren Hans Andersen Kirkeng var lærer, kirkesanger og småbruker, og alle hennes søsken ble også lærere. En av hennes brødre var døvelæreren Hans Eng.
Hun tok eksamen ved Asker seminar i 1895, og arbeidet deretter som lærer i folkeskolen, og var lærerinne i Kristiania fra høsten 1900. I 1903 tok hun artium som privatist og begynte deretter på studier innen barnepsykologi. Eng var blitt «fengslet av barnesjelen», som hun selv sa det. Det fantes ikke noe miljø for barnepsykologi i Norge, men Eng ble lagt merke til og mottok stipend. Hun fikk mulighet til studieopphold i Tyskland, og hadde opphold ved kjente læresteder som Leipzig, München og Hamburg.
I 1913 disputerte Helga Eng til doktorgrad på avhandlingen «Abstrakte begreper i barnets tanke og tale». Eng ble den tredje norske kvinne med doktorgrad, og samtidig Norges første barnepsykolog.
Som doktor gav Eng ut mange sentrale arbeider innen barnepsykologi. «Kunstpædagogik. Nutidspædagogik», fra 1918 var basert på hennes første forelesningsserie ved universitetet. Med publikasjonen av "Barnetegning", i 1926 ble Eng internasjonalt kjent. I dette arbeidet satte hun utviklingen av barns framstillingsevne i sammenheng med deres generelle begrepsutvikling, og viser hvordan abstrakte språklige ferdigheter og tegneferdighet henger sammen. Boken var en studie av Engs nieses tegninger fra hun var 10 måneder gammel til hun var 8 år. En ny, revidert utgave kom ut i 1959. Den ble oversatt til flere språk. «Margrethes tegning, fra det 9. til det 24.», var en oppfølgingsstudie som ble publisert i 1944. Originaltegningene til «Margrethe» ble gitt i gave til Universitetet i Oslo fra Helga Engs familie.
Helga Eng ble i 1938 utnevnt til professor i pedagogikk. Hun ble da første kvinnelige professor ved Det historisk-filosofiske fakultet, Universitetet i Oslo. Hun var med å starte, og ble bestyrer for «Pedagogisk forskningsinstitutt» ved universitetet. Instituttet ble et allsidig miljø omkring faget pedagogikk under Engs ledelse.
Til sin 70-årsdag fikk Helga Engs festskriftet «Fra pedagogikkens arbeidsfelt», hvor hennes pionerånd blir framhevet. Eng ble oppfordret til å fortsette som vikarierende professor etter «pensjonsalder» i 1945, og fortsatte til 1948.
Helga Engs hus
thumb|Helga Engs hus på campus Blindern ved [[Universitetet i Oslo]]
Institutt og fakultet ved Universitetet i Oslo støttet et forslaget fra Det akademiske kollegium om at lavblokken ved Eilert Sundts hus på Blindern, som i sin tid ble bygd for psykologi og pedagogikk skulle få navn etter Helga Eng. Det var en verdig hedring for kvinnen som bygde opp Pedagogisk forskningsinstitutt. Eva Nordland holdt talen ved navnesettingen av Helga Engs hus den 8. mars 1983: «Hun bygde opp et nytt studium, skapte nye forskningsområder og førte inn metoder og strømninger utenfra. Men først og fremst gjorde hun sin gjerning ved å være et mønster for dem som skulle følge etter». Helga Eng døde i 1966. I dag er det en annen og større bygning som bærer hennes navn – huset til Det utdanningsvitenskapelige fakultet, på nedsiden av Blindernveien.
Biografier
Elisabeth Lønnå: Helga Eng. Psykolog og pedagog i barnets århundre, 2002.
Theodor Kocher
Emil Theodor Kocher (født 25. august 1841 i Bern, død 27. juli 1917 samme sted) var en sveitsisk lege og medisinsk forsker. Han fikk Nobelprisen i fysiologi eller medisin i 1909 for sitt arbeid innen fysiologi, patologi og kirurgi av skjoldbruskkjertelen.
Han studerte i Zürich, Berlin, London og Wien, og ble doctor medicinae i Bern i 1865. Noen av hans nye ideer angående skjoldbruskkjertelen var i utgangspunktet kontroversielle. Men hans vellykkede behandlinger av struma med svært få dødsfall som følge førte etter kort tid til at han fikk mye anerkjennelse.
Kocher var medlem av Vetenskapssocieteten i Uppsala (1894) og av Vetenskapsakademien (1900).
Keplerteleskopet
Keplerteleskopet er et NASA-romteleskop som går i bane rundt solen med en omløpstid på 372,5 døgn. Teleskopet tok ikke bilder, men lette etter eksoplaneter som ligner vår egen jord, med særlig fokus på de som ligger i en avstand fra moderstjernen som gir betingelser for liv slik vi kjenner det («beboelig sone»). Planetene ble oppdaget når de passerer foran moderstjernen, og dermed reduserer lysstyrken til stjernen ørlite grann. Teleskopet har fått navn etter den tyske astronomen Johannes Kepler.
Keplerinstrumentets lysåpning har en diameter på 95 centimeter, og skal observere et utvalg på mer enn 100 000 stjerner kontinuerlig gjennom hele levetiden på reisen, som er 3,5 år eller mer. Lysdetektorene til instrumentet har en samlet oppløsing på rundt 95 megapiksler. Prisen for denne letingen er omtrent 4,2 milliarder kroner. Kepler var en del av NASAs Discovery-program. 15. november 2018 ble teleskopets datamaskiner slått av for siste gang, og Kepler-programmet var dermed offisielt avsluttet.
Oppskytning og suksess
Kepler-teleskopet ble skutt ut i verdensrommet fra Cape Canaveral-basen i Florida den 6. mars 2009. Det var en Delta II-rakett som brakte teleskopet ut i verdensrommet, og etter 62 minutters ferd ble teleskopet frigjort fra raketten, 721 kilometer fra Jorda. Kepler har et teleskopkamera og undersøker en avgrenset del av verdensrommet, med om lag 150 000 av de mange milliarder stjernene i vår galakse, og har (mai 2013) funnet om lag 2 700 potensielle eksoplaneter, hvorav minst 850 sikre eksoplaneter i mer enn 700 solsystemer. I april 2013 bekreftet NASA funnene av tre steinplaneter i «beboelig sone» i solsystemene Kepler-62 og Kepler-69.
Kepler-programmet har vært en stor suksess, og NASA bestemte seg derfor for å utvikle og bygge en etterfølger; TESS-teleskopet (Transiting Exoplanet Survey Satellite). TESS ble skutt opp i april 2018. Dette instrumentet skal ha fire vidvinkel-kameraer som skal kunne undersøke store deler av verdensrommet. Det kan undersøke om lag 2 millioner forhåndsdefinerte stjerner, hvorav de 1000 nærmeste røde dvergene.
Avslutning av programmet
30. oktober 2018 kunngjorde NASA at Kepler-programmet skal avsluttes, siden romsonden er tom for drivstoff. Uten drivstoff kan ikke teleskopet gjøre de justeringene som er nødvendig for å kunne gjøre observasjoner. Siden Keplersonden går i en heliosentrisk bane og ligger "bak" Jorden, er det ikke praktisk gjennomførbart å sende ut sonder for å etterfylle drivstoff. NASA sørget for at datamaskinene ikke skulle våkne opp fra dvale og forsøke å restarte sonden (slik de er programmert til å gjøre i normal drift). 15. november 2018 ble datamaskinene og kommunikasjonsutstyret ombord slått av for siste gang.
Rakim
William Michael Griffin, bedre kjent som Rakim Allah, er en amerikansk rapper, kjent som halvparten av duoen Eric B. & Rakim.
Tidlig liv
Han er nevø av den amerikanske R & B-sangerinne og skuespillerinne Ruth Brown. Rakim vokste opp i Wyandanch, New York, der han utviklet mye av sitt talent. Rakim ble involvert i New York sin hiphop-scene i ung alder. Eric B brakt Rakim til Marley Marl hus for å spille inn "Eric B. is president." Marley og MC Shan personlig visste Eric. Men de visste ikke at Rakim, som nettopp var ferdig me high school på den tiden, var på vei til college, men sluttet for å spille inn sammen med Eric B. Når Rakim fylte 16, ble han med i The Nation of Gods and Earths (også kjent som den 5 Percent Nation), der endret han navnet til Rakim Allah.
Med Eric B.
I 1986 begynte Rakim begynte å arbeide med den New York-basert produsenten Eric B. Duoen kjent som Eric B & Rakim har siden blitt betraktetet som en av de mest innflytelsesrike hiphop-gruppene noensinne. Duoen første singel, "Eric B. Is President" var en suksess og fikk duoen platekontrakt med Island Records. Duoens neste singel "I Know You Got Soul" sparked tidlig debatt om lovligheten av uautorisert sampling etter at James Brown saksøkte dem for å ha brukt hans musikk. Gruppens første hele album, Paid in Full, ble utgitt i 1987.
Solokarriere
Eric B. & Rakim brøt opp i 1992 etter å ha lanseret 3 album. På grunn av juridiske ueningheter over avgifter ga ikke Rakim ut et eneste på fem år. Han returnerte i 1997 med The 18th Letter, som inkluderte en Greatest Hits plate med tittelen The Book of Life. I 1999 ga Rakim ut Albumet The Master.
I 2000 ble Rakim signert til Dr. Dre sitt plateselskap Aftermath Entertainment. Der holt han på å spille inn et album som skulle hete Oh, My God. Albumt ble ikke gitt ut begrunnet ueningheter mellom han og Dr. Dre.
Rakim har akkurat blitt ferdig med albumet The Seventh Seal.
Pionér
Rakim pionerte i sin tid en tidligere ukjent form for hiphop som kalles intern rhyming. Før Rakim var hiphop-tekstene som regel ganske enkle og direkte. Hans sanger var de første som virkelig formidlet hiphop-musikk tekster med en alvorlig poetisk følsomhet. Mange hiphop-artister erkjenner en stor gjeld til Rakim nyskapende stil.
Sagene skoles musikkorps
Sagene skoles musikkorps er et skolekorps tilknyttet Sagene skole i Sagene bydel i Oslo.
Historie
Korpset ble dannet i 1905 av lærer Per Kviberg. Instrumenter ble kjøpt på avbetaling eller lånt ut av "skolekorpsenes far", musikkhandler William Farre.
Aktiviteten avtok under første verdenskrig, men i 1921 så korpset igjen dagens lys, og i 1923 ble Sagene ungdomskorps dannet av tidligere skolekorpsmedlemmer.
Korpset ble drevet av skolens lærere, og dets høye beskytter var Sagene skoles rektor, Anna Sethne.
Omkring årtusenskiftet samarbeidet korpset med de to andre korpsene i bydelen, Bjølsen skoles musikkorps og Lilleborg skoles musikkorps, under navnet BjølSaLi, men startet for seg selv omkring 2006 under ledelse av dirigent Sissel Larsen. I dag teller korpset cirka 30 medlemmer.
François Couperin
François Couperin (med tilnavnet «le Grand»; født 10. november 1668 i Paris, død 11. september 1733 samme sted) var en fransk organist, cembalist og komponist av fransk barokkmusikk.
François Couperin regnes som den mest betydelige musikeren i musikerfamilien Couperin, og var i egenskap av kong Ludvigs XIVs hoffkomponist den viktigste musikkpersonligheten i Frankrike i tida mellom Lully og Rameau.
Liv
Sin første musikkundervisning fikk François Couperin av faren, Charles, som var organist ved St-Gervais i Paris, og en onkel som også bar fornavnet François. Gjennom dem lærte han å kjenne verkene til sin avdøde onkel, Louis Couperin, familiens nest mest betydelige musiker. Couperin fikk også undervisning av organisten ved det kongelige kapell, Jacques Thomelin. Thomelin var en komponist av den gamle skolen og ga Couperin et godt grunnlag for det gode grep om kontrapunktikk som han etterhvert opparbeidet seg.
Faren døde da François var 11 år, og siden han var for ung til å overta farens post som organist ved St-Gervais, vikarierte den anerkjente organisten Michel-Richard Delalande fram til Couperins attende år. François Couperin var organist ved St-Gervais fra 1685 til 1723.
Etter at Lully falt i unåde hos kongen, og ikke minst under påvirkning av sin fromme morganatiske ektefelle, Madame de Maintenon, endret kongens musikksmak seg fra pompøs festmusikk til alvorlig kirke- og kammermusikk. I 1693 ble Couperin utnevnt til Thomelins etterfølger som organist ved det kongelige kapell i Versailles, og mens Delalande som hofforkesterets maître komponerte store kor- og instrumentalverk i Lullys stil, skrev Couperin framfor alt motetter og salmer i kammermusikkstil med høyst tre stemmer og én til to sangere, orgel/cembalo og en bassgambe.
François Couperin hadde et svært allsidig og travelt program: han var lærer for den kongelige familien i Versailles, hadde orkester- og organisttjeneste i Versailles tre måneder av året (fire organister arbeidet tre måneder hver), og var fortsatt aktiv ved St-Gervais. Da kongen i tillegg utnevnte ham til kirkemusikalsk hoffkomponist, fikk Couperin en ytterlige arbeidsbelastning, siden den musikkinteresserte kongen bare ville høre Couperins nykomponerte stykker én gang.
I tillegg til å være organist var Couperin en dyktig cembalist. Han ble utnevnt til Maître de Clavecin du Duc de Bourgogne med oppgave å undervise prinser og prinsesser i cembalospill. Fra 1714 var han i Versailles nesten hver søndag for å gi ettermiddagskonserter for kongen, en serie som ble kalt Concerts royaux. Ensemblene var vanligvis små: cembalo (stort sett spilt av Couperin selv), fiolin, bassgambe, obo og fagott. Disse små konsertene ble skrevet utelukkende for kongen, og er underholdende, grasiøse og sjarmerende, helt i henhold til den gamle kongens smak. Couperin forsøkte å forene den lekende italienske stilen med den heller alvorlige franske smaken, noe han selv skrev om i sine Concerts royaux.
Da Ludvig døde i 1715, fant Couperin nye meséner ved hoffet, likevel ble det svært rolig i Versailles under interimsstyret til kardinal Fleury fordi kardinalen reduserte representasjon og festing til et minimum. Couperin fikk dermed mer tid og anledning til å konsentrere seg om organistposten i St-Gervais og den utstrakte undervisningsgjerningen ved kongehuset, deriblant for prinsesse Marie Leszczyńska, ektefellen til Ludvig XV. Av helsemessige årsaker sa han fra seg organiststillingen i 1723, den ble overtatt av fetteren. Sju år senere pensjonerte han seg fra alle andre stillinger.
Musikk
Couperin skrev over 240 rikt ornamenterte cembaloverk, som han samlet i 27 ordres (dvs. suiter) og utstyrte enkeltsatsene med titler som skulle antyde karakteren, f.eks «La pastorelle»,  «Les nonètes (Les blondes, Les brunes)», «L'enchanteresse», «La fleurie, ou La tendre Nanette» etc. Stykkene kan framføres på cembalo solo eller som små kammermusikkverk. I tillegg komponerte Couperin motetter, chansons, to orgelmesser, triosonater og de programmatiske kammermusikkverkene Le Parnasse, ou L'apothéose de Corelli og Apothéose de Lully. Couperin var influert av den italienske komponisten Arcangelo Corelli og introduserte Corellis triosonateform i Frankrike.
For Ludvig XIV var troen og kirka de viktigste maktpilarer, selve legitimeringen av det franske kongedømme av Guds nåde, noe som også ga seg uttrykk i hans interesse for kirkemusikk. På grunn av kongens avsky for lange gudstjenester er Couperins messer ganske korte. Den mest kjente er Messe à l'usage ordinaire des paroisses pour les fêtes solemnelles.
Couperins eneste teoretiske verk, L'art de toucher le clavecin, inneholder forslag til fingersetning, ornamentering og annen cembaloteknikk.
Ettermæle
Selv om Johann Sebastian Bach regnet fransk cembalomusikk som affektert, for overlesset med ornamentikk og med for lite musikalsk substans, viste han stor aktelse for Couperins cembalomusikk. Også Richard Strauss og Maurice Ravel var beundrere av Couperins musikk – sistnevnte skrev Le tombeau de Couperin til komponistens ære. Johannes Brahms' pianomusikk var påvirket av Couperins verk for klaviaturinstrumenter. Brahms oppførte Couperins musikk og bidro til den første komplette utgaven av Pièces de clavecin utgitt av Friedrich Chrysander i 1880-årene.
Tidligmuskkeksperten Jordi Savall har skrevet at Couperin er arketypen på en poetisk musiker, en som tror på musikkens evne til å uttrykke seg i prosa og poesi, og på at om vi trenger inn i musikkens poesi, vil vi oppdage at den bærer på en skjønnhet vakrere enn skjønnheten selv.
Einvika
Her var det handelssted fra midten av 1800-tallet. Utover på 1900-tallet ble virksomheten gradvis utvidet og omfattet etter hvert bl.a. landhandleri, fiskesalg, notdrift og dampskipsekspedisjon. Det var postkontor her til 1972, og butikk her fram til ca. 1980. I dag drives det turisme på stedet.
Jordskjelvet i Haiti 2010
Jordskjelvet i Haiti 2010 var et jordskjelv med styrke 7,0 Mw (tilsvarende 7,3 på Richters skala) som skjedde 12. januar 2010 klokken 16:53 lokal tid (UTC-5). Jordskjelvet hadde episenter i kommunen Léogâne 25 kilometer sørvest for den haitiske hovedstaden Port-au-Prince. Det ble registrert flere etterskjelv, de sterkeste på styrke på 5,9 Mw, 5,5 Mw og 5,1 Mw. Antall rammede var meget høyt: Ett år etter jordskjelvet uttalte statsminister Jean-Max Bellerive at over 230 000 mennesker var omkommet, og ytterligere tre tusen omkom som følge av kolera etter jordskjelvet. Ytterligere 250 000 ble skadet og 1,5 millioner mistet sine hjem.
Skadeomfang
Befolkningen i den delen av Haiti der skjelvet var på sitt kraftigste og forårsaket større skader, er blitt estimert til 3,7 millioner.
Flere faktorer vanskeliggjorde øyeblikkelige og koordinerte hjelpetiltak. Jordskjelvet skjedde én time før mørkets utbrudd, strøm og telefonnett ble slått ut. Haiti, som er et meget fattig land, hadde heller ikke særlig kriseberedskap.
Den medisinske infrastruktur, som var svak i utgangspunktet, ble også rammet av jordskjelvskader, og var fullstendig overveldet av hjelpebehovene.
Det ble formodet at områdene sør og vest for hovedstaden, altså over episenteret, kunne være særlig hardt rammet. I februar 2010 anslo regjeringen i landet at ca. 230 000 mennesker var omkommet, ytterligere 250 000 skadet, og at dessuten 1,5 millioner hadde mistet sine hjem. Antall døde ble oppjustert til 316 000 ett år etter jordskjelvet.
Tidlige problemer for redningsarbeidet
I mange dager etter skjelvet ble det funnet overlevende i ruinene. Den 21. januar fant man overraskende justisministeren Paul Denis, som var antatt omkommet ettersom justisdepartementets bygning var blant dem som raste helt sammen.
Geologi
Jordskjelvet oppstod inne i landet omkring 25 km vestsørvest fra Port-au-Prince på en 13 kms dybde kl 16.53 UTC-5. Det var tett ved den nordlige grense for den karibiske tektoniske plate, som beveger seg østover med ca. 20 mm pr. år i forhold til den nordamerikanske plate. Forkastningssonen er delt i to forgreninger på Haiti, en i nord og en i sør. Både skjelvets plassering og fokalmekanisme tyder på at jordskjelvet var forårsaket av bevegelser i den nordlige forgreningen, som inntil da hadde ligget stille i 250 år og bygd opp spenning. Denne spenningen måtte før eller siden utløses, enten ved et stort jordskjelv eller en serie av mindre jordskjelv. Dette var forsåvidt kjent og myndighetene i Haiti var bekymret, men i et så fattig land er det ikke lett å oppgradere gammel bygningsmasse.
Friksjonssonen i dette jordskjelvet var omkring 65 km lang med en gjennomsnittlig tilbakelagt gnidning på 1,8 meter. Innledende analyser av gnidningsavstanden viser at det visse steder var utsving helt opp til fire meter.
Historiske jordskjelv
Denne delen av Haiti har også vært rammet av kraftige jordskjelv tidligere, men det var relativt lang tid siden. Et antagelig mellomstort skjelv rammet den 18. oktober 1751, og et meget kraftig et kom den 3. juni 1770. Den nordlige delen av Haiti ble rammet den 7. mai 1842; da ble byen Cap-Haïtien ødelagt, og det var store skader i Port-de-Paix, Gonaïves, Fort-Liberté og i byer nord i det som nå er Den dominikanske republikk. Nord i landet var det også store skjelv i 1887 og i 1904.
Dødsmarkene (film)
Dødsmarkene (orig. The Killing Fields) er en britisk dramafilm fra 1984, regissert av Roland Joffé. Hovedrollene spilles av Sam Waterston, John Malkovich og Haing S. Ngor. Filmen er basert på en sann historie og handler i stor grad om opplevelsene til den kambodsjanske journalisten Dith Pran, som overlevde det kommunistiske Røde Khmer-regimets folkemord i Kambodsja, samt den amerikanske journalisten Sydney Schanberg og den britiske journalisten Jon Swain.
Handling
Den amerikanske journalisten Sydney Schanberg (Sam Waterston) og hans kambodsjanske assistent Dith Pran (Haing S. Ngor) rapporterer fra det USA-støttede og fallende regimet i Kambodsja, men mister kontakten med hverandre etter Røde Khmers maktovertakelse. Schanberg og hans britiske kollega trekker seg etterhvert ut av det kaotiske landet. Hans nære venn og kollega, Dith Pran blir igjen, men unnslipper senere mirakuløst fra en brutal fangeleir der folk dør som fluer.
Filmen tar sitt navn fra de såkalte Dødsmarkene, der kommunistregimet henrettet og la mange av sine ofre i massegraver.
Utmerkelser
Filmen vant i 1985 tre Oscar-priser og hele åtte BAFTA-priser, blant annet for beste film. Den vant samme år en Golden Globe for beste birolle (Haing S. Ngor). Den vant i tillegg en rekke mindre prestisjetunge filmpriser rundt om i verden.
Dødsmarkene fikk gode kritikker og har oppnådd hele 90% på Rotten Tomatoes. Filmen var en moderat kommersiell suksess og tjente inn 34 millioner dollar i USA.
Busso
Busso er en kommune i provinsen Campobasso i den italienske regionen Molise, som ligger omtrent 10 km vest for Campobasso. 31. desember 2013 hadde den 1,326 innbyggere på et areal på 23,81 km².
Busso grenser til følgende kommuner: Baranello, Campobasso, Casalciprano, Castropignano, Oratino, Spinete og Vinchiaturo.
Demografisk utvikling
Tall fra ISTAT
Benešov
Benešov er en tsjekkisk by som ligger i de sentrale delene av landet. Den har cirka 16 000 innbyggere. Byen ligger i regionen Sentral-Böhmen cirka 40 kilometer sørøst for Praha.
Partene i arbeidslivet
Partene i arbeidslivet er et begrep som vanligvis refererer til arbeidstakerne eller deres organisasjoner på den ene side, og arbeidsgiverne eller deres organisasjoner, på den andre side. Retten til å organisere seg står sterkt i det norske lovverket. Partene i arbeidslivet representerer derfor mange både på arbeidstaker- og arbeidsgiversiden.
Partsbegrepet
I arbeidslivet er det allment akseptert at arbeidsgiverne og de ansatte i mange tilfeller kan ha ulike interesser. Det vanligste eksempelet på dette er lønn: Mens de ansatte ønsker å tjene mest mulig på å jobbe ved virksomheten, ønsker også arbeidsgiver å tjene mest mulig på at de ansatte jobber ved virksomheten.
For på en hensiktsmessig måte å forhandle om og inngå bindende avtaler om hvordan de uenigheter som måtte oppstå skal reguleres, har de to partene organisert seg i ulike organisasjoner. I Norge omtales disse organisasjonene gjerne som «partene i arbeidslivet».
Begrepet «partene i arbeidslivet» viser bare til arbeidsgivere og arbeidstakere når de på samme tid opptrer samlet på hver sin side gjennom en arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjon. Dette betyr at det i prinsippet kan være snakk om forskjellige arbeidstaker- og arbeidsgiverorganisasjoner fra gang til gang, men når dette begrepet brukes, har organisasjonene som oftest i tillegg koordinert seg på hver sin side slik at alle opptrer samlet. Dette skjer formelt, eller uformelt, og som minimum innen yrkesområder der forskjellige arbeidsgiver- og arbeidstakerorganisasjoner er dominerende. Denne koordineringen mellom partene på hver sin side, skyldes nok at ingen av organisasjonene ønsker at dette begrepet skal misbrukes.
Partene
I arbeidslivet er det tradisjonelt to parter: Arbeidsgiverne og arbeidstakerne. I tillegg har i Norge staten ofte opptrådt som en tredjepart ved særlig store og viktige tariffoppgjør. Ved at staten involverer seg som en «tredjepart» og bidrar til partene i form av eksempelvis statlige bidrag til AFP, redusert skatt eller arbeidsgiveravgift, oppnås gjerne at partene blir tilfredse under lønnsforhandlingene og at meklingsforslaget dermed kan sendes ut til uravstemning blant medlemmene.
Arbeidstakerne
Arbeidstakernes organisasjoner er i Norge organisert gjennom fire hovedsammenslutninger: Landsorganisasjonen i Norge (LO) Yrkesorganisasjonenes Sentralforbund (YS), Unio og Akademikerne.
Kjennetegnet på en hovedsammenslutning er at den er en sammenslutning av flere fagforbund.
Arbeidsgiverne
Arbeidsgiverne er i Norge tilsvarende organisert gjennom flere sammenslutninger (blant annet NHO og KS), samt flere andre arbeidsgiverorganisasjoner.
Staten
Staten har i Norge hatt stadig større tradisjon for å bidra som en tredjepart mellom de to øvrige partene i arbeidslivet.
Trepartssamarbeidet
Trepartssamarbeidet ble institusjonalisert i tiårene etter 1945. Bakgrunnen for samarbeidet var de urolige tidene i forkant av dette med lockout og streik. Regjeringen kan bruke trepartssamarbeidet og hovedavtalen som instrument for å gjennomføre lønnspolitikk i Norge. Dette kan de gjøre ved å gi lovendringer og forebyggende tiltak til partene slik at LO og NHO kommer til en konsensus. Det sentraliserte samarbeidet lar regjeringen til en viss grad styre den generelle lønnsutviklingen i Norge på tvers av yrkesgrupper og fagfelt.
Trepartssamarbeidet har flere historiske røtter. Særlig beredte solidaritetsalternativet, foreslått gjennom sysselsettingsutvalget i 1992, grunnen for en sterkere statlig involvering i lønnsoppgjøret mellom partene. I de senere årene kan løsningen på pensjonsspørsmålet i både 2006 og 2008, samt Avtalen om inkluderende arbeidsliv (IA) tjene som eksempler på trepartssamarbeidet.
Betydningen av trepartssamarbeidet ble særlig manifestert da det ble kjent at Stoltenberg II regjeringen høsten 2006 foreslo å endre reglene for sykelønnsordningen. Av de to øvrige partene ble dette sett på som et brudd fra regjeringens side på det inngåtte trepartssamarbeidet om IA-avtalen. Det hele endte med at regjeringen trakk forslaget.
Fylkesvei 502 (Akershus)
Fylkesvei 502 i Akershus gikk mellom Prestebakke og Breenenga i Eidsvoll. Veiens lengde var 8,8 km.
2019 ble veien del av fylkesvei 1574.
De poetiske bøker (GT)
De poetiske bøker er en fellesbetegnelse på flere bøker man finner i Det gamle testamentet. Man finner mye poesi i hele Det gamle testamentet, men det er spesielt fem bøker som er preget av poetiske virkemidler, og eller er skrevet innenfor sjangeren visdomslitteratur.
Tre av disse fem bøkene består utelukkende av poesi. dette er: To andre bøker som inneholder svært mye poesi, er:
Almost Persuaded
«Almost Persuaded» er en engelsk salme skrevet av Philip B. Bliss. Melodien er «Cæsarea», også skrevet av Bliss. Hymnen ble publisert i The Charm: A Collection of Sunday School Music i 1871.
«Han som nesten er overtalt er nesten frelst og å være nesten frelst er å være fullstendig fortapt» var ordene som Rev. Mr. Brundage avsluttet én av sine prekener med. P.P. Bliss, som var blant tilhørerne, var meget imponert over tanken og begynte umuddelbart på komposisjonen, som viste seg å bli én av hans mest populære sanger.
''«Én av de mest imponerende tilfellene, da denne salmen ble fremført, var i the Agricultural Hall i London i 1874, da Mr. Gladstone var nærværende. På slutten av prekenen bad Mr. Gladstone menigheten om å bøye sine hoder, mens jeg sang «Almost Persuaded». En dødsens stillhet rådet gjennom hele tilhørerskaren på femten tusen, mens sjeler gjorde sine beslutninger for Kristus»''.
Norsk versjon
Den norske tittelen er «Nesten kristen».
Avro 504
Avro 504 var et to-seters britisk skole-, jager- og bombefly fra første verdenskrig.
Beskrivelse
Avro 504 ble konstruert i april 1913 som en forbedret variant av skoleflyet Avro 500. Første prototype fløy første gang fra Brooklandsbanen i juli 1913 med en Gnome Monosoupape stjernemotor.
Avro 504 ble bygget i tre, finer og duk. Skroget var en konstruksjon av trelister kledd med finér og duk. Vingene av spanter kledd med duk. Flyet var en dobbeltdekker hvor undre vinge var plassert i nedre kant av skroget og øvre vinge ble holdt oppe av fire stag på hver av de undre vingehalvdeler og fire rette stag opp fra skroget. Den øvre vingen var plassert nærmere nesen enn den undre (staggert). Under flyet var det fast understell montert på flykroppen ved vingens framkant. Mellom og foran begge hjulene var det montert en støtte som skulle forhindre at propellen berørte bakken. Piloten og observatøren satt i hver sin åpne sittebrønn plassert under og bak vingen. Motoren som drev en to-bladet propeller var plassert i flyets nese. På vingene under de ytre støttene var det montert en meie (bøyle) som skulle forhindre at vingespissene berørte marken under landing og start.
Flyet var opprinnelig ikke bevæpnet, men når man oppdaget at flyet kunne anvendes i flere ulike roller, ble noen varianter forsynt med maskingevær, mens andre varianter fikk bombefester montert under vingene.
Avro 504 ble bygget i over 8 300 eksemplarer bare i Storbritannia. Dessuten ble det bygget på lisens i Danmark, Belgia, Canada, Australia, Japan og Kina samt kopiert i Russland. Antagelig var det totale antall som ble bygget over 11 000 eksemplarer.
Efter første verdenskrigs slutt forsatte byggingen og det ble utviklet nye varianter. De siste modellene forlot fabrikken i 1932 og ble levert til RAFs fem flyskoler. De tidligere modellene som var igjen ved krigens slutt ble solgt i et stort antall til det sivile markedet. Over 300 eksemplarer av 504K ble registrert i det sivile luftfartøyregisteret i England. De ble anvendt som skolefly og som sportsfly.
Militært bruk
Før første verdenskrig kjøpte både Royal Flying Corps (RFC) og Royal Naval Air Service (RNAS) et mindre antall Avro 504, og ved krigens utbrudd ble de satt inn som observasjonsfly i Frankrike. RNAS utdannet med sine Avro 504 en spesialgruppe som skulle bombe Zeppelinfabriken i Friedrichshafen: Tre fly startet den 21. november 1914 fra Belfort. Underveis til Friedrichshafen blev et av flyene skutt ned mens de to andre lyktes i å bombe fabrikken som fremstilte vanstoffgass. RFC monterte i løpet av vinteren 1917-1918 et Lewis maskingevær over den øvre vingen og brukte flyet som jagerfly, det forble i den rollen til krigens slutt.
Men det store bruksområdet under og etter krigen var som skolefly, og det forble i tjeneste helt frem til RAF faset ut den siste Avro 504 i 1933.
I Norge kjøpte Hærens flyvevæsen tre Avro 504 som var i bruk fra 1925 til 1928. Polarhelten Roald Amundsen donerte i 1922 en Avro 504 (nr. 107) til staten som treningsfly. Det kom fra USA, stod ferdig montert den 15. juni 1922, men styrtet den 30. september 1922 på Kjeller og pilotene Hans Jakob Arnold Crawfurd-Jensen (1891–1922) og Ørnulf Olav Seippel (1893–1922) omkom.
I sivilt bruk
Etter krigen fantes et stort antall brukte Avro 504 på markedet, mange selskap kjøpte opp flyet for å anvende det som transportfly og privatpersoner kjøpte til fornøyelsesflyvning. Flyklubber og flyskoler kjøpte mange som ble brukt til klubb- og skolefly.
Varianter
Avro 504 ble bygget i minst 25 varianter. Såvel engelsk som svensk Wiki inneholder en liste over de fleste variantene.