cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Krimkrigen
Østersjøen
Deler av den russiske motstandsevnen skyldes anvendelsen av nylig opprettede blokademiner. Kanskje den viktigste bidragsyteren til utviklingen av slike sjøminer var oppfinneren og sivilingeniøren Immanuel Nobel, far til Alfred Nobel. Han bidro til den russiske krigsinnsatsen gjennom sin kunnskap om industrielle eksplosiver som glyserolnitrat (nitroglyserin) og krutt. Moderne sjøminer er sagt å være datert fra Krimkrigen: «Torpedominer», et navn som Robert Fulton ga for selvutløsende undervannsminer, var blant de nyskapningene som ble forsøkt av russerne i deres forsvar av Kronsjtadt og Sevastopol.
Kvitsjøen
Høsten 1854 forlot en skvadron av tre britiske krigsskip, ledet av HMS Miranda, Østersjøen for Kvitsjøen hvor de bombarderte byen Kola som ble hardt ødelagt og Solovkiøyene. Et forsøk på å storme Arkhangelsk var derimot feilslått.
Stillehavet
Det skjedde mindre sammenstøt til sjøs i Det fjerne østen hvor en sterk britisk og fransk alliert skvadron (inkludert HMS Pique under kontreadmiralene David Price og Auguste Febvrier Despointes beleiret en mindre russisk styrke under kontreadmiral Yevfimy Putyatin ved Petropavlovsk på Kamtsjatkahalvøya. En alliert landsgangstyrke ble slått tilbake med store tap i september 1854 og de allierte ga opp og trakk seg tilbake. Russerne slapp unna under dekke av snøvær tidlig i 1855 etter at allierte forsterkninger kom til området.
De allierte fra Frankrike og Storbritannia gjorde også flere mindre landganger på Sakhalin og Urup (en av Kurilene).
Italiensk involvering
Camillo di Cavour, under ordre fra Viktor Emmanuel II av Kongedømmet Sardinia (også kjent som Piemonte), sendte soldater for å støtte Frankrike og Storbritannia i løpet av krigen. Dette var et forsøk på å komme på god fot med særlig Frankrike da saken om et forent Italia under den sardinske tronen ville bli en viktig politisk sak snart. Anvendelsen av sardinske soldater i Krim gjorde det mulig for kongedømmet å være representert ved fredskonferansen mot slutten av krigen. Her ble saken om Risorgimento adressert til de andre europeiske maktene.
Mot slutten av krigen
Fredsforhandlinger kom i gang i 1856 under tsar Nikolajs sønn og etterfølger Aleksander II ved Fredskongressen i Paris. Tsaren og sultanen ble enig om at begge partier ikke skulle ha marinebaser eller militært arsenal langs kysten av Svartehavet. Dette var en stor ulempe for Russland da det fjernet alle marinetrusler mot tyrkerne. I tillegg forpliktet stormaktene seg om å respektere landområdene og uavhengigheten til Det osmanske rike.
Paristrakten sto fast fram til 1871 da Frankrike ble beseiret av Preussen i Den fransk-prøyssiske krig i 1870–1871. Mens Prøyssen og flere andre tyske stater gikk sammen for å danne et sterkt tysk rike ble den franske keiseren Napoleon III avsatt for å danne Den tredje franske republikk. I løpet av sitt regime hadde Napoleon III, ivrig etter støtte fra Storbritannia, motsatt seg Russland i det østlige spørsmålet. Russisk innblanding i Det osmanske rike innebar ingen betydelig trussel mot Frankrikes interesser. Således oppga Frankrike sin opposisjon til Russland etter etableringen av republikken. Oppmuntret av franskmennenes beslutning, og støttet av den tyske ministeren Otto von Bismarck, fordømte Russland klausulene i Paristraktaten av 1856. Da Storbritannia alene ikke kunne håndheve at Russland opprettholdt vilkårene i traktaten kunne Russland igjen etablere en marineflåte i Svartehavet.
Etter å ha gått bort fra sin allianse med Russland var Østerrike diplomatisk isolert etter Krimkrigen. Dette bidro til landets nederlag i Den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 og tapte innflytelse i de fleste tysktalende land. Kort etter gikk Østerrike inn i en allianse med Preussen og ble den nye staten Tyskland. Med Frankrike, nå fiendtlig mot Tyskland, alliert med Russland, og Russland som konkurrerte med det nyopprettede riket Østerrike-Ungarn for en økende rolle på Balkan på bekostning av tyrkerne, var grunnlaget skapt for de diplomatiske alliansene som til sist førte fram til den første verdenskrig.
Ved ikke å opprettholde garantiene som bevarte de osmanske landområdene som var spesifisert i Paristraktaten begynte nasjonal uro i de osmanske statene på Balkan å komme i bevegelse som Russland dro fordel av. Den 24. april 1877 erklærte Russland igjen krig mot Det osmanske rike. I denne senere den russisk-tyrkiske krigen oppnådde statene Romania, Serbia og Montenegro uavhengighet og Bulgaria selvstyre.
Politisk betydning
Militærhistorisk og politisk fikk Krimkrigen stor betydning for maktfordelingen mellom de europeiske statene; krigen og fredsslutningen i Paris markerer det andre maktpolitiske tidsskillet på 1800-tallet – det første var Wienerkongressen i 1815.
Betydning for Det tyske forbund
Krimkrigen førte til slutten på Den hellige allianse mellom Østerrike, Russland og det (under Krimkrigen) nøytrale Kongeriket Preussen. Forholdet mellom Preussen og Russland ble bedre, mellom Østerrike og Preussen ble det mer anspent, og mellom Østerrike og Russland falt forholdet nærmest sammen.
Østerrike sto i fare for bli isolert etterhvert som Storbritannia og Frankrike nærmet seg Russland. Dermed endret de europeiske maktkonstellasjonene seg til det verre for Østerrike; tross mye indre uro i Europas stater hadde de mellomstatlige forholdene vært relativt stabile siden Wienerkongressen.
Kostnadene ved å mobilisere troppene som ble sendt for demonstrere makt overfor Russland brakte Østerrike på randen av finansiell ruin, og førte til varige innsparinger i armeen. Østerrike hadde tidligere vært den dominerende makten innen det tyske forbund, men ble nå stadig mer presset av den økonomiske og politiske utviklingen i det prøyssiske monarkiet, særlig fra 1862, da keiser Vilhelm I av Tyskland satte inn Otto von Bismarck som ministerpresident. Utviklingen endte med utbruddet av Den østerriksk-prøyssiske krig i 1866 som førte til seier for Preussen (og Italia), og oppløsning av Det tyske forbund.
Betydning for Italia
Med svekkelsen av Østerrike ble Sardinia-Piemontes stilling styrket. Etter Borgerrevolusjonen i 1848 spilte Sardinia en ledende rolle i arbeidet med å forene Italia (Risorgimento). Kong Viktor Emanuel II av Sardinia betraktet Frankrike som en nødvendig forbundsfelle i kampen mot Østerrike, og ved å delta i Krimkrigen lyktes det ham å bringe det italienske spørsmål opp på Frankrikes politiske agenda. I juli 1858 inngikk den sardinske statsminister Cavour en hemmelig pakt med Napoleon III som gjorde det mulig for Sardinia-Piemonte å lede de italienske småstatene fram til Italias samling i 1861, etter den andre italienske frigjøringskrig.
Betydning for Russland
Krimkrigen gjorde slutt på den dominerende rollen Russland hadde spilt i Europa etter Napoleonskrigene. Krigen avslørte at Russland lå tilbake strukturelt og teknologisk, blant annet fordi livegenskapet førte til mangel på den arbeidskraften som trengtes for å få til en omfattende industrialisering. Tsar Aleksander II innførte derfor omfattende reformer i forvaltning, utdanning og i den keiserlige russiske armé. De viktigste reformene, opphevelse av livegenskapet (1861) og en ny militær organisasjon, gjennomførte tsaren tross kraftig motstand fra det russiske aristokratiet. Reformene fikk også betydning for den delen av Polen som inngikk i en personalunion med Russland. For den polske befolkningen betød det en periode med liberalisering, og de ble innrømmet omfattende rettigheter på konservativt grunnlag (adelsprivilegier).
Kostnadene ved Krimkrigen og de påfølgende reformene, samt en ny følelse av sårbarhet var årsakene til at Russland solgte Alaska til USA i 1867.
Betydning for Det osmanske riket
Parisfreden i 1856 garanterte Det osmanske riket territoriell uavhengighet og ukrenkelighet. Fredsfordraget formulerte at «enhver handling og enhver hendelse som involverer Det osmanske rikets integritet, er også et spørsmål om Europas interesser.» Erobringene som var blitt gjort under krigen ble gjensidig oppgitt, men under betegnelsen «grensejustering» måtte Russland gå med på at en del av Bessarabia med festningen Ismail ble gjenforent med fyrstedømmet Moldavia. Traktatmaktene garanterte også for at donaufyrstedømmene Moldavia og Valakia fikk gjenopprettet sine gamle privilegier og sikret sin immunitet.
Betydning for Frankrike
Fredsforhandlingene som den franske keiser Napoléon III ledet i Paris hjalp Frankrike fram til en ny lederrolle blant de europeiske stormaktene etter at Russland hadde tapt sin stilling etter nederlaget.
I perioden fra Wienerkongressen i 1815 til Krimkrigen holdt herskerne av Frankrikes mektige østlige naboer en viss diplomatisk avstand til Frankrike; etter julirevolusjonen i 1830 og februarrevolusjonen i 1848 regnet de europeiske statene Frankrike som et politisk urosenter, men etter Krimkrigen trådte landet ut av sin diplomatiske isolasjon. Fredsslutningen i Paris fikk i det hele en stor symbolsk betydning for Napoléon III, og gav ham en ny utenrikspolitiske tyngde.
Betydning for Storbritannia
Den senere britiske statsministeren Benjamin Disraeli kalte Krimkrigen en «indisk krig» fordi den var et ledd i Storbritannias strid med Russland om hegemoniet i Asia. Som Det osmanske rikets viktigste handelspartner var Storbritannia en «vennligsinnet makt», og hadde derfor anledning til å føre sine krigsskip gjennom Dardanellene. Dersom Det osmanske riket falt sto Svartehavet i fare for å bli et russisk innhav, noe som ville gi tsaren en stor fordel i «Det store spillet» om Asia. Fredsbetingelsene overfor den tapende part Russland ga imidlertid Storbritannia tilgang til Svartehavet også etter krigen.
Militær utdanning og lederskap
Etter 25 år med Wellington som militær overbefalshaver var utdanningen av den britiske armeen stagnert, noe som ble svært tydelig under Krimkrigen. Prins Albert ga den nye overbefalshaveren Henry Hardinge i oppdrag å forbedre den britiske armeen. Et tiltak var byggingen av leiren i Aldershot, «The Home of the British Army»; navnet «Aldershot» var i viktoriansk tid synonymt med utdanning av den britiske armeen.
Det gamle britiske systemet med salg av militære offiserutnevnelser («sale of commissions») ble nøye gransket i løpet av Krimkrigen. Under slaget ved Balaklava ble den lette brigades fatale angrep dråpen som førte til at hele systemet med salg av utnevnelser ble avskaffet. Slike salg av militære offisersgrader til rikmanns- og adelsønner uten militær bakgrunn eller utdannelse hadde vært vanlig praksis i de fleste europeiske hærer, og den britiske hæren var den siste som avskaffet dette systemet.
Nye skytevåpen
Krigen førte til moderne former for militær taktikk som skyttergraver og indirekte artilleriild. Minié-projektilet ble introdusert på 1840-tallet. Det var innhult bak og ekspanderte når kruttladningen gikk av i kammeret. Denne formen for prosjektil tillot at kulen kunne være noe mindre enn løpsdiameteren uten at det gikk ut over presisjon og rekkevidde, samtidig som prosjektilet hurtig kunne puttes ned i løpet. Tidligere hadde dette kun vært mulig med glattborede musketter. Den britiske hæren var akkurat i ferd med å gå over til Modell 1853 Enfield, en ny og langtrekkende rifle som var effektiv på 800 meter, mens russerne fortsatt brukte glattborede musketter med en rekkevidde på 200 meter. Samtidig bygget taktikken og troppeformasjonene i stor grad fortsatt på Napoleonskrigenes erfaringer, og resultatet ble flere blodbad, særlig i begynnelsen. Britiske rapporter bemerket at minié-prosjektilene kunne slå gjennom både tre og fire mann når russerne rykket fram med sine utskrevne soldater i tette formasjoner.
Det britiske Enfield-geværets effektivitet førte til at Preussen og andre større europeiske militærmakter utrustet hele infanteriet med rifler, noe som tidligere bare var forbeholdt de såkalte jegertroppene. De nye riflene var så imponerende at det kort etter krigen ble vurdert å droppe artilleriet i framtida – den diskusjonen døde riktignok fort bort.
Dampskip og skyttergraver
Krigsskip med pansrede stålplater ble for første gang satt inn under Krimkrigen. Dampdriften ga skipene høyere hastighet og gjorde dem uavhengige av vind. Nytt var også moderne artilleri med eksploderende granater. Under beleiringen av Sevastopol lå britenes hovedbase i havnebyen Balaklava, og i 1855 bygde de jernbanehistoriens første strategiske strekning for transport av forsyninger; den gikk mellom havna og den britisk-franske beleiringsarmeen ved Sevastopol. Krimkrigen var samtidig historiens første skyttergravskrig. Særlig under beleiringen av Sebastopol det bygget enorme nettverk av skyttegraver. Selv om det ikke var åpenbart den gangen, skulle dette sette standarden fro moderne krigføring de neste 60 årene. Videre stilte tragedien med den lette brigade spørsmål ved det klassiske kavaleri-angrepet, som viste seg å være ineffektivt stilt overfor moderne hurtigskytende våpen.
Telegraf
Den elektromagnetiske telegrafen ble for første gang brukt i storstilte strategiske og taktiske operasjoner. På russisk side fantes det allerede før krigen flere optisk-mekaniske telegraflinjer (Chappe-systemet) fra Moskva til St. Petersburg og videre til Warszawa, og en linje fra Moskva til Sevastopol. Med optisk telegraf kunne en enkel nyhet formidles på ca. to dager. I 1854 begynte Russland å bygge betydelig hurtigere elektromagnetiske telegraflinjer fra Moskva, også de gikk til St. Petersburg og Warszawa, samt i sydlig retning mot Odessa og Sevastopol. Disse linjene ble ferdigstilt i 1855 og gjorde det mulig for russerne å koordinere forflytning av tropper og utstyr, og hurtig få kontakt med Berlin for bestilling av krigsutstyr. De allierte forlenget den elektromagnetiske telegraflinjen fra London over Paris og til București fram til Varna ved Svartehavet. I april 1855 ble en 550 km lang undersjøiske kabel av jerntråd isolert med guttaperka lagt fra Varna til Balaklava på bare 18 dager. Dermed kunne tiden en melding brukte mellom Paris og Krim forkortes fra tidligere mellom 12 og 20 dager til nå bare 24 timer. Britene og franskmennene tok dessuten i bruk felttelegraf for første gang; kabelen ble lagt ned ved hjelp av en vogn utstyrt med plog eller i grøfter i jorda. Men både den undersjøisk kabelen og felttelegrafen ble kortvarig. Felttelegrafenes linjer ble ofte brutt, og den undersjøiske kabelen ble brutt i desember 1855, kort etter Sevastopols fall, uten at man fikk reparert den. Det er forsket lite på de nye kommunikasjonsmidlenes betydning for krigsforløpet, men for de allierte blir to aspekter trukket fram: for første gang nådde nyheter fra fronten fram til offentligheten i Storbritannia og Frankrike på kort tid, noe som trakk krigføringen inn på den politiske arena. Dessuten forlenget den militære kommandokjeden seg helt inn i hovedkvarterene i Paris og London. Befalshaverne i felten hadde et ambivalent forhold til dette, fordi de mente at effektiviteten sank når statsoverhodene blandet seg inn i de taktiske avgjørelsene som tidligere ble tatt ute i felten. Den britiske general Simpson skal ha sagt: «Telegrafen har ødelagt alt!» Den franske general Canrobert la ned sin kommando blant annet på grunn av Napoléon IIIs telegrafiske innblanding i ledelsen av felttoget.
Millitære utgifter
Alt i alt førte Krimkrigen til høyere militærutgifter for alle stater. Russland skaffet seg sine første kanoner med riflede løp og bakladnings-geværer, blant annet Remington M1867, som også det norske og svenske forsvaret tok i bruk sin egen variant av (Remington-gevær M/1867). Østerrike-Ungarn pådro seg så stor statsgjeld på grunn av opprustning etter Krimkrigen at spareprogrammet førte til at hele enheter ble oppløst, noe som i større grad bidro til nederlaget i slaget ved Königgrätz enn det overvurderte Zündnadelgewehr («nålegeværet»).
Journalistisk betydning
Allerede i 1854 publiserte Alfred Tennyson diktet The Charge of the Light Brigade. Angrepet ble senere omhandlet i flere filmer, musikkstykker og bøker.
Dette var første gang det ble laget fotoreportasjer fra en krig og dermed kunne elendigheten og ikke bare den heroiske siden vises. På grunn av datidens fototeknikk med lange eksponeringstider er Roger Fentons fotografier stort sett arrangerte. Det var ikke teknisk mulig å fotografere kamphandlingene, men Fentons bilder ga likevel den britiske befolkningen en følelse av soldatenes levekår. Fenton forlot Krim før kamphandlingene var avsluttet, men arbeidet hans ble videreført av James Robertson og Felice Beato som med over 60 fotografiske plater viste blant annet de franske skyttergravene ved Savastopol, de russiske generalenes bomberom og det ubeskrivelige kaoset etter russernes tilbaketrekning.
Den unge Leo Tolstoj var til stede som løytnant i den russiske hær i Sevastopol, og ga i årene 1855/56 ut tre fortellinger under tittelen «Sevastopolfortellingene» (russisk: Севастопольские рассказы) som raskt gjorde ham populær i Russland. Betydningen for russisk litteratur lå i det faktum at han i stedet for den ellers så heroiserende beskrivelsen av krigen skrev realistiske og detaljerte skildringer av krigens hverdag. I den første fortellingen «Sevastopol i desember» skrev han:
Krigsofre, reform av det britiske lasarett
Russiske historikere har i tidens løp redusert estimatene over tapstall betydelig. Den russiske encyclopedien Brockhaus-Efron fra 1906 oppga egne tap til en halv million. I Geschichte Russlands (Russlands historie) av den sveitsiske historikeren Gitermann (1944 til 1949), som overveiende var basert på russiske kilder, ble det oppgitt 300 000 døde bare for Russland. En russisk webside om Krimkrigen som legger russiske forskingsresultater til grunn, oppgir Russlands tap til omtrent 256 000 mann, Frankrikes 100 000, Storbritannias 22 700 og Tyrkias 30 000. Av disse falt 128 700 russere i kamphandlinger, på motstandernes side var tallet 70 000. De øvrige omkom hovedsakelig av kolera eller frøs ihjel.
I flere moderne kilder oppgis det totale tapstallet til rundt 500 000.
Tross de ulike estimatene er historikerne enige på to punkter: Russerne led de største tapene av alle, og de fleste døde av sult, kulde og mangler ved den medisinske pleien (epidemier og sårskader).
Den britiske pressen kunne i 1853 berette om katastrofale forhold for sårede britiske soldater, og offentligheten reagerte med avsky på opplysninger om at de ble behandlet av utrente mannlige sanitetssoldater, mens de franske fikk pleie av katolske barmhjertighetssøstre. Den engelske sykepleieren Florence Nightingale tilbød sin hjelp, og det britiske krigsministeriet sendte henne til Selimiye-kasernens lasarett i bydelen Üsküdar i Istanbul, Tyrkia med 38 sykepleiersker, medisinsk utstyr og medikamenter. Forholdene var katastrofalt dårlige, de sårede og syke lå i rottebefengte rom uten luftemuligheter og stedet var nesten blottet for hygieniske fasiliteter. Siden ingen følte seg ansvarlig for de sårede soldatene hadde de ofte ikke tilgang til det aller nødvendigste. En militær forordning sa blant annet at soldatene var forpliktet til å bringe med seg sitt feltbestikk til lasarettet, og sårede soldater som kom uten hadde vanligvis ingen muligheter til å skaffe seg nytt. Forholdene fikk Florence Nightingale til å engasjere seg for en reform av forsynings- og lasarettvesenet, et arbeid som den britiske regjeringen omsider ga henne i oppdrag å drive. Bare ved å innføre enkle hygieniske tiltak falt dødeligheten i de britiske lasarettene betydelig.
Etter Krimkrigen emigrerte stadig flere krim-tatarer til Det osmanske riket, fra 1860 strømmet det russiske og ukrainske nybyggere inn i landet deres. Dermed sank den muslimske befolkningsandelen på Krim, og i 1885 var det av omtrent en million innbyggere på Krim ca. 100 000 tatarer.
Norge-Sverige under Krimkrigen
Det var klart at Norge og Sverige, som nabostater til Russland, ville bli påvirket av Krimkrigens utbrudd. Situasjonen hadde en parallell i begivenhetene i 1833, da forholdet mellom Russland og Vestmaktene hadde vært spent (på grunn av krigen mellom Mahmud II og Muhammad Ali). Dengang hadde kong Carl Johan utstedt en felles nøytralitetserklæring med Danmark. De skandinaviske statenes havner skulle stå åpne for krigsskip fra begge parter. Tsar Nikolaj I hadde vært svært oppbragt over denne erklæringen, siden han mente den var til fordel for Storbritannia.
Ved utbruddet av Krimkrigen ivret den svenske kongen for svensk-norsk deltakelse i krigen mot Russland og det var den 80 år gamle Severin Løvenskiold som i en rekke skarpe brev gikk i rette med monarken hvor han argumenterte for en nøytral linje. Nå, i 1854, gjentok kong Oscar I nøytralitetserklæringen for Norges og Sveriges vedkommende. Tsar Nikolai protesterte og krevde forgjeves at Norge-Sverige skulle stenge sine havner for alle krigsskip. Han skrev også personlig til kong Oscar og ba ham om at Norge-Sverige ikke måtte gå til krig mot Russland, men Oscar ville ikke binde seg til noen avtale. Samtidig gikk en britisk flåte inn i Østersjøen, og det var britiske flåteaktiviteter i Christianiafjorden og i Ishavet. Pomorhandelen ble stanset for en tid.
De allierte ønsket at kong Oscar skulle komme med i krigen mot Russland, og tilbød ham Finland som belønning. Men kong Oscar stilte som betingelse at Østerrike også skulle bli med. Imidlertid hevdet britene at Russland planla å ekspandere inn i Finnmark. Forhandlinger med en garantipakt for Finnmark som utgangspunkt ledet frem til Novembertraktaten av 21. november 1855, som gjaldt helt frem til unionsoppløsningen i 1905. Kongen av Norge og Sverige forpliktet seg her til ikke å avstå noe landområde til Russland, mens de allierte Storbritannia og Frankrike på sin side forpliktet seg til å hjelpe Norge-Sverige i tilfelle et russisk angrep.
Det ble ventet at Sverige etter dette ville slutte seg til de allierte i krigen mot Russland, men i mellomtiden ble det sluttet fred i Paris våren 1856. Kong Oscars forhandlinger om Novembertraktaten var stort sett blitt drevet utenom de to rikenes ansvarlige statsråd, og nyheten om traktaten kom derfor som en overraskelse. Den var likevel populær blant folket, særlig i Sverige. Novembertraktaten representerte et brudd med Carl Johans russiskvennlige politikk.
I Norge førte Krimkrigen til at skipsfarten fikk gode inntekter. Skipsfarten hadde en blomstringsperiode i 1850-årene, og Krimkrigen førte til at fraktene steg ytterligere. Mangt et norsk skip ble brukt som militærtransport fra Frankrike og England til Svartehavet. Imidlertid falt fraktene igjen da krigen var slutt i 1856, og året etter ble forholdene forverret ved Finanskrisen i 1857.
I kulturen
Krimkrigen ble også behandlet i skjønnlitteraturen, en del verker er:
Trevor Goddard
Trevor Goddard (født 14. oktober 1962 i Croydon i Surrey i England, død 7. juni 2003 i Los Angeles) var en britisk skuespiller.
Han er kjent for rollen som Kano i den første Mortal Kombat-filmen og som Mic Brumby i TV-serien JAG.
Svartulveedderkopp
Svartulveedderkopp (Pardosa atrata) er en av edderkoppene i gruppen ulveedderkopper (Lycosidae). De jakter vanligvis på jordbunn, de spinner ikke fangstnett.
Utbredelse
Svartulveedderkopp er utbredt nord i Europa. Den finnes i hele Norge.
Utseende
Svartulveedderkopp er brune eller brunsvarte, med svakt lysere midtstripe over forkroppen, den har ingen markerte mørkere flekker. Den ligner raggulveedderkopp Pardosa paludicola. Som voksne (imago) er hunnen 11 mm, mens hannen er 10 mm lang (kroppens lengde).
Mange av artene i slekten Pardosa er ganske lik hverandre og er variable i farge, selv om enkelte kan ha artstypiske flekker (mønster). For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og et hode-bryst parti (prosoma eller cephalothorax). Foran på hodet er det åtte øyne, hvorav de to midterste er langt større enn de andre.
Levevis
Den finnes på fuktige leveområder, som myrer og langs bekker og små elver.
Harmeet Singh
Harmeet Singh (født 12. november 1990) er en norsk fotballspiller som fra den 31. desember 2022 er klubbløs.
Han av indisk opprinnelse.
Han har spilt flere kamper for det norske U-17-landslaget. Han spilte for Furusets guttelag, før han ble hentet til Vålerenga. Han bekler stort sett en rolle på midtbanen. Han er med i prosjekt «Fra talent til toppspiller» i Olympiatoppens regi, der målet er å utvikle toppspillere i fotball.
Vålerenga
Singh debuterte for Vålerengas A-lag i en kamp mot Rosenborg i april 2008. . Han fikk møte Klanens vrede da han ikke signerte ny kontrakt hos Vålerenga etter at han ikke ville signere ny kontrakt. Martin Andresen, Vålerengas daværende trener, valgte å sette Singh på benken. Han forlot Vålerenga til fordel for Feyenoord så godt som gratis.
Feyenoord
Han fikk syv kamper for Feyenoord og ble etterhvert veiet og funnet for lett. Han ble ofte plassert på benken og tribunen under kamp. For å bevise at de tok feil trente Singh hardere enn noen gang og sto opp på natten for å trene, til ingen nytte, Singh ble ikke brukt.
Molde FK
Han kom til Molde FK etter et mislykket opphold i Nederland. I Molde fikk han tillit og spilletid, dette gjorde godt og han spilte seg inn på landslaget i løpet av 2014-sesongen som ble kronet med seriemesterskap i Tippeligaen.
Singh har uttalt at han fikk kalde føtter i forkant av overgangen til Molde og ba agenten kansellere avtalen. Han var redd for å bli ensom. Etter å ha bodd i større byer som Oslo og Rotterdam trodde han Molde ville bli for liten. Han valgte allikevel å se på forholdene og ble imponert.
Religion
Singh er en praktiserende sikh.
.mc
.mc er Monacos nasjonale toppnivådomene (ccTLD) for internett.
Registrering
Registrering gjøres direkte på andre nivå, eller på tredje nivå under disse kategoriene:
Registrering på andre nivå krever at selskapet er registrert i Monaco.
Chiltern (distrikt)
Historie
Det ble opprettet den 1. april 1974 ved å slå sammen det urbane distriktet Chesham og det omliggende rurale distriktet Amersham. I 1988 ble det første rådet som tok opp husoverføringer (stock transfer). 4 650 hjem ble overført.
Myrtle Beach
Myrtle Beach (Uttales ˈmɜːrtəlˈbiːtʃ)  er en by i delstaten Sør-Carolina i USA. Byen er et populært feriested om sommeren. Ved byen er det en 97 km lang sandstrand. I nærheten av byen er det flere fornøyelsesparker og en rekke golfbaner.
Utenfor byen ligger Myrtle Beach internasjonale lufthavn.
Italias kvinnelandslag i strandhåndball
Italias kvinnelandslag i strandhåndball representerer Italia i internasjonale konkurranser i strandhåndball. Sporten er underlagt Italias håndballforbund (Federazione Italiana Giuoco Handball). Pr 2017 er Luigi Toscano landslagstrener.
VM i beachhåndball
Italia deltok i det første VM i beachhåndball som ble arrangert i 2004. Der kom de på 3.-plass. To år senere kom de på 8.-plass i VM i beachhåndball 2006 i Rio de Janeiro i Brasil.
De kom på 4.-plass i VM i beachhåndball 2008 i Cádiz i Spania, og 8.-plass i VM i beachhåndball 2010. I VM i beachhåndball 2012 kom de på 7.-plass. De kom på sjetteplass i VM i beachhåndball 2014 og femteplass i VM i beachhåndball 2016.
EM i beachhåndball
Italia deltok i det EM som ble arrangert - EM i beachhåndball 2000. Her kom de på 6.-plass av de 8 lagene som deltok. To år senere kom de på 7.-plass i EM i beachhåndball 2002 i Cádiz i Spania.
I EM i beachhåndball 2004 kom de på 4.-plass, etter at de tapte bronsefinalen 0-2 mot Tyskland. I 2006 kom de på 10.-plass i EM i beachhåndball 2006 i Tyskland, mens de greide en 5.-plass året etter, i EM i beachhåndball 2007. Her slo de Makedonia i plasseringskampen om 5.-plassen.
De kom på 1.-plass i EM i beachhåndball 2009 i Larvik, der de vant finalen 2-1 mot Norge. Carolina Balsanti ble finalens toppscorer, med 15 poeng. I 2011 fikk de bronse i EM i beachhåndball 2011, som ble arrangert i Umag i Kroatia.
I juli 2013 deltok de i EM i beachhåndball 2013 i Randers i Danmark, der de kom på 5.-plass. De fikk bronse i EM i beachhåndball 2015 i Spania, der de slo Spania 2-1 i bronsefinalen. I EM i beachhåndball 2017 endte de på 11.-plass.
Tunanleggene i Steigen
Tunanleggene i Steigen henviser til de to store ringformede tunanleggene fra romertid og folkevandringstid/merovingertid i Steigen kommune, Nordland.
Bøanlegget
Bøanlegget ble trolig anlagt på 300–400-tallet. Anlegget har nå en asfaltert vei over seg, som gjør det vanskelig å gjøre utgravninger. Professor ved Universitetet i Tromsø,arkeologen Povl Simonsen har hevdet at anlegget består av 12 tufter, som er 5–8 meter lange og 2,5 meter breie.
Det ble funnet to graver her, en kvinnegrav og en krigergrav. Krigergraven var rikt utstyrt, med blant annet et jernsverd, to jernspydspisser, flere pilspisser (som neppe bare var spisser da de ble gravd ned), rester av et skjold av tre, jern og bronse, en fingerring i gull og et lærbelte med bronsebeslag.
Vollmoanlegget
I 1926 ble dette tunanlegget funnet av amatørarkeologen Edvard Havnø. Her kan man se tydelige kokegroper, og tufter etter 16 langhus, som til sammen antakelig kunne romme 600 personer. Husene er omkring 10–16 meter lange, og 3–4 meter breie – altså langt større en Bøanlegget. Husene var plassert i to rekker, mot en vei i midten og med dørene vendt mot de motstående husene.
Det finnes flere teorier om hvordan tunet har blitt bygd. Havnø trodde han hadde funnet tingstedet til Steigar-tinget. Arkeologen Gutorm Gjessing mente det var tydelig at stedet hadde vært mer enn et midlertidig bosted for ofringer et par ganger i året. Det fantes derimot ikke spor etter landbruk eller husdyrhold, noe som tydet på at det ikke hadde vært et bosted for vanlige folk. Povl Simonsen sier som en teori at anlegget kunne ha vært brukt til bosted for høvdingens store stående hærstyrke – uten helt å avvise de andre teoriene.
Stedet er etter utgravinger av Gjessing blitt datert til år 400–600, og har kanskje avløst Bøanlegget som forlegning for steigenhøvdingens hærstyrke – om det er det den er blitt brukt til.
Spillutvikling
Spillutvikling er prosessen som innebærer utvikling av videospill av en spillutvikler. Utvikleren kan være en enkelt person eller et større selskap, som for eksempelvis Blizzard Entertainment. Et budsjett for et spill kan være fra 0 kroner til 100 000 000 kroner, men som oftest koster spillene mer jo større produksjon det er. Utviklingen blir normalt støttet av en utgiver, som har ansvaret for å gi ut spillet. Funcom er Norges største spillutvikler, og eneste selskap som er anerkjent internasjonalt bortsett fra DirtyBit, som etter å ha vunnet Norwegian Game Awards nå har over 1 000 000 nedlastninger.
Norgesmestere
Gameplay-norgesmesterskapet i januar 2012 ble vunnet av Kristoffer Jetmundsen.
David James Elliott
David James Elliott (født David William Smith 21. september 1960 i Milton i Ontario i Canada) er en kanadisk skuespiller. Han er kjent fra den amerikanske TV-serien JAG fra 1995 til 2005, hvor han spilte hovedrollen Harmon Rabb jr.
Gloster Grebe
Gloser Grebe ble utviklet av Gloster Aircraft Company fra Gloster Grouse (et eksperimentelt fly senere utviklet som et skolefly). Det var Royal Air Forces første jagerfly etter Første verdenskrig og ble tatt i bruk  i 1923.
Konstruksjon
I 1923 endret Gloster et Gloster Sparrowhawk, jagerfly som ble brukt til opplæring. Endringen omfattet nye vinger for å teste et foreslag fra sjefkonstruktør Henrik Folland,. Det kombinerte en høy og tykkere øvre vinge med en tynnere lavere vinge for å kombinere et høyt løft under takeoff med mindre drag. Etter at Goose viste at den nye layouten var en suksess bestilte det britiske luftfartsministerium tre prototyper jagerfly basert på Grouse (som var avledet  fra Follands Nieuport Nighthawk jagerfly fra 1919), men med en 350 hk Armstrong Siddeley Jaguar III stjernemotor. Den ble betegnet som «Nighthawk (tykk-vinget)».
Flyet i bruk
Grebe ble tatt i bruk av RAF i oktober 1923: Grebe var populære i RAF, den var mye raskere enn Snipe som den erstattet. Den var også veldig lett å operere. Et problem med Grebe var at vingen vibrerte på grunn av det store overhenget utenfor stagene mellom vingene, noe som førte til at alle RAF flyet ble utstyrt med et ekstra v-stag som støttet den ytre øvre vingen. Et annet problem var Jaguar-motoren, som var tung og upålitelig, ble ofte utsatt for å ta fyr i luften.
Tilsammen 133 Grebe ble pensjonert fra RAF i 1929 og delvis erstattet med Gloster Gamecock, som  i hovedsak var utviklet fra Grebe, (Glosters jagerfly var revolusjonerende. Det siste i rekken var den berømte Gloster Gladiator (som viste seg å stå sin prøve i aprildagene i Norge i 1940)
Jesus Lever-steinen
Jesus Lever-steinen er en stein med inskripsjonen "Jesus Lever", langs stien på vei opp Løvstakken. Innrisset ble laget av murmester Alfred Westerlid tidlig en gang på 1900-tallet.
Abdullah Öcalan
Abdullah «Apo» Öcalan (født i 4. april 1948 eller 1949 i Ömerli i Tyrkia) er en kurdisk aktivist, politiker, forfatter og ideolog fra Tyrkia. Han er en ledende aktivist innenfor kurdisk separatisme. Han grunnla og styrte den kurdiske organisasjonen PKK inntil han ble arrestert i 1999. Han har siden sittet i fengsel i Tyrkia. Mange regner ham fortsatt som leder for PKK og tilknyttede partier i Irak, Iran og Syria.
Han kalles «Apo» av sine tilhengere som i sin tur kalles «Apocu» på tyrkisk. «Apo» er et kjælenavn i kurdisk tradisjon laget som en forkortet versjon av fornavnet Abdullah (uttalt «Aptolla» på kurdisk). «Apo» betyr tilfeldigvis også «onkel» på kurdisk.
Ifølge Die Zeit styrte han PKK eneveldig og motstandere risikerte å bli drept.
Oppvekst og bakgrunn
Öcalan vokste opp i en fattig bondefamilie i Riha (Urfa) i Tyrkia. Ifølge Al Jazeera var moren etnisk tyrker. Han fikk sin politiske skolering på 1970-tallet da han studerte statsvitenskap i Ankara.
Aktivitet
PKK regnes som en terroristorganisasjon av blant andre USA og EU.
Arrestasjon
Etter å ha blitt presset ut av Syria nektet mange land, som Russland, Tyskland, Nederland og Hellas, å ta imot Öcalan. Fra Russland reiste han til Italia der han 12. november 1998 ble anholdt på Roma flyplass med falskt pass. Italienske myndigheter holdt ham tilbake i påvente av behandling av utleveringsbegjæring fra Tyskland. Bakgrunnen for den tyske arrestasjonsordren var drapet på Zülfü Gök i Rüsselsheim i 1984. Gök var tidligere medarbeider av Öcalan i PKK og skal ha blitt drept på bestilling fra Öcalan. Det tyske kravet ble etter hvert trukket trolig på grunn av frykt for reaksjoner fra de omkring 50,000 PKK-tilhengerne i Tyskland. PKK ble på den tiden regnet som den største og best organiserte ekstremistgruppen Tyskland. Tyske myndigheter fryktet at konflikten i Tyrkia skulle spre seg til Tysklands over to millioner tyrkere hvorav en stor del etniske kurdere. Italienske myndigheter arresterte ham på grunnlag av en åtte år gammel etterlysning, mens tyske myndigheter hadde forhandlet med Öcalan og gitt PKK større frihet i Tyskland mot at de ikke trappet opp konflikten og voldsbruken. Italia ønsket ikke å utlevere ham til Tyrkia av fare for dødsstraff. Han måtte forlate Italia da hans nærvær førte til en krise i landets forhold til Tyrkia. I striden mellom Italia og Tyrkia om utlevering oppsto det opptøyer i tyrkiske byer og masseslagsmål mellom kurdere og etniske tyrkere. Til slutt kom han i februar 1999 til Hellas' ambassade i Nairobi i Kenya. Etter et par uker i ambassaden ble han overtalt til å gjøre et nytt forsøk på å reise til Nederland. På vei til flyplassen ble han overlatt til tyrkiske sikkerhetsagenter/kommandosoldater (med bistand fra Kenyas myndigheter) og fraktet til Tyrkia. Trolig fikk Tyrkia bistand av USA til finne og ta ham til fange. På den tiden var det omkring 100 amerikanske etterretningsagenter og politimenn i Nairobi i forbindelse med etterforskning av bombingen av USAs ambassade der i august 1998. Mossad overvåket Öcalan, men det er uklart om Mossad bisto Tyrkia.
Dom og fengselsopphold
Ocalan ble den 29. juni 1999 dømt til døden ved hengning for høyforræderi, separatisme og mord. Etter press fra EU avskaffet Tyrkia dødsstraff i fredstid i 2002, slik at Öcalan fikk omgjort straffen til livsvarig fengsel. Han har siden dommen vært den eneste fangen på fengselsøya Imrali i Marmara-havet ved Istanbul. Over 1,000 soldater vokter ham.
Kontakten med omverdenen er avgrenset og alle som vil besøke han må søke om spesialtillatelse. Han får sett begrenset antall TV-kanaler og hørt på begrenset antall radiokanaler. Imidlertid kan få lese de bøkene han vil. Hvis han ikke oppfører seg slik hans fangevoktere vil, risikerer han isolasjon i isolasjonen. Da er Öcalan blitt fratatt familiebesøk, lufting, bøker og radio i perioder av 20 dager av gangen, ifølge advokaten.
Certeparti
Certeparti (engelsk: Charter-party) er et dokument som inneholder transportavtalen mellom befrakter og eier av skip. Det foreligger en rekke internasjonalt anerkjente standardcertepartier. For stykkgods i linjefart kalles fraktavtaleformularet for konnossement.
Navnet kommer av latin Charta partita som direkte oversatt betyr delt avtale, og viser til at avtalen blir laget i to identiske eksemplarer, ett til befrakter og et til skipets eier.
Abdullah Öcalan
Fredsforhandlinger
21- mars 2013 offentliggjorde Öcalan en erklæring der han oppfordret PKKs gerilja til å innføre våpenhvile og trekke seg tilbake til sine baser i Irak. Meldingen ble mottatt med jubel av hundretusener demonstranter i Amed (Diyarbakir) og av kurdere generelt. Initiativet kom etter lengre tids halv-offentlige forhandlinger mellom Öcalan og representanter for den tyrkiske regjering. Tyrkias statsminister, Erdogan, karakteriserte utspillet som et skritt i riktig retning, men la til at det nå kommer an på hvordan avtalen kan gjennomføres og utvikles.
Certeparti
En slik avtale kan gjelde leie av skip (med eller uten mannskap) for gods- eller passasjerfrakt for et gitt tidsrom eller strekning, eller frakt av nærmere spesifisert gods eller passasjerer for en gitt strekning. Avtalen inneholder typisk opplysninger om skipets navn, størrelse og satsene for frakt. Dessuten fastsettes antall liggedager, og det gis bestemmelser om returfrakt.
Det ligger egne bestemmelser innenfor amerikanske lovgivning knyttet til Carriage of Goods by Sea Act.
Dolkenes vei
Dolkenes vei (engelsk: The Path of Daggers) er den åttende boka i fantasy-serien Tidshjulet, skrevet av Robert Jordan. Boken ble gitt ut 20. oktober 1998 i USA, og ble utgitt i Norge i 2003 av Tiden Norsk Forlag. Den norske boken er oversatt av Morten Hansen.
Boken ble den første i serien som havnet på førsteplass på The New York Times' bestselger-liste. Den var på listen de to neste månedene.
Richard Wailes
Richard «Rusty» Donald Wailes (født 21. mars 1936, død 11. oktober 2002) var en amerikansk roer som deltok i OL 1956 i Melbourne og OL 1960 i Roma.
Wailers ble olympisk mester i roing under Sommer-OL 1956 i Melbourne. Han var med på den amerikanske åtteren som vant konkurransen foran Canada og Australia. De andre roerne var Thomas Charlton, David Wight, John Cooke, Donald Beer, Caldwell Esselstyn, Charles Grimes, Robert Morey og William Becklean som var styrmann.
Fire år senere, under Sommer-OL 1960 i Roma, vant han sin andre olymipiske gullmedalje i roing. Sammen med Arthur Ayrault, Ted Nash og John Sayre vant han klassen firer uten styrmann foran Italia og Sovjetunionen.
Lungefisker
Lungefiskene er en alderdommelig orden med fisk som oppstod i tidlig devon, hvorav det eldste kjente fossilet, den marine lungefisken Uranolophus, er hele 410 millioner år gammel. Fra karbon for ca. 350 millioner år siden og frem til våre dager, har lungefiskene kun levd i ferskvann. Dagens arter forekommer i elver og sumper i tørre strøk i Afrika (Protopterus-artene), Australia (Neoceratodus) og Sør-Amerika (Lepidosiren). Lungefiskene har, som navnet antyder, lunger, og kan puste luft i tillegg til å bruke gjeller som andre fisk.
Bygning og levevis
Hodet er omsluttet av en serie med beinplater som danner et slags skalletak, uten at det har vært mulig å påvise noen homologi med knoklene i skattetaket hos tetrapoder. Alle nålevende arter skifter diett gjennom livet, fra å spise mark og andre bunndyr som unge til å være durofager som voksne, med et tannsettet som er redusert til enkle plater i ganen som er egnet til å knuse små muslinger. Bortsett fra den australske arten tåler lungefiskene at elvene eller sumpene tørker ut fullstendig ved å grave seg ned i mudderet. De afrikanske artene omgir seg også med en kokong som skilles ut av huden. En tilsvarende kokong er enda ikke påvist hos den søramerikanske lungefisken.
De kan overleve dette i flere måneder ved å puste med lungene, og ofte er gjellene hos voksne individer så tilbakedannet at de er helt avhengige av lungene også i oksygenrikt vann. I likhet med blåfisken er de utstyrt med elektroreseptorer. Skjelettet er redusert og består for det meste av brusk. En rekke særtrekk ved dyrene tyder på at de nåværende formene er preget av pedomorfose.
Unike fellestrekk for lungefiskene er bl.a. de karakteristiske tannplatene og en sammenhengende finnesøm som dannes av ryggfinnene, hale- og gattfinnen. De har også det største genomet som så langt er påvist hos noe virveldyr.
Reproduksjon
Hunnen hos afrikansk og søramerikansk lungefisk gyter eggene i et reir som hannen siden beskytter frem til klekkingen. Autralsk lungefisk gyter eggene direkte på bunnen og overlater deretter eggene til seg selv. Yngelen, igjen med unntak av den australske arten, har som bikirer og de fleste amfibier ytre fjærformete gjeller, som i noen tilfeller også delvis beholdes hos voksne individer.
Slektskap med de landlevende virveldyrene
Lungene selv hører imidlertid ikke til disse egenskapene, selv om gruppen er oppkalt etter dem. Også andre alderdommelige fiskegrupper (f.eks. bikirer og dynnfisken) er utstyrt med lunger i stedet for en svømmeblære, noe som regnes som et opprinnelig trekk for beinfiskene. Den søramerikanske og de afrikanske artene har i likhet med bikirene og de landlevende virveldyrene to lunger som befinner seg ventralt for tarmen, mens den australske lungefisk, samt alle andre fisk der lunge/svømmeblære forekommer, kun er utstyrt med en enkelt dorsalt i bukhulen.
Klockgjutargränd
Klockgjutargränd  er et smug i Gamla stan i Stockholm. Smuget går ut fra Västerlånggatans nordre del i vestlig retning og slutter etter bare noen meter i Brantingtorget.
Remember the Name
Sporliste
Side A:
Klockgjutargränd
Smuget har fått sitt navn etter den tyske klokkestøperen og lysestakeprodusenten Jurgen Putens (i kilder vanligvis kalt Jöran Putenson) som hadde sitt verksted her på midten av 1600-tallet. Han var en dyktig klokkestøper og har lagd to av Storkyrkans klokker. Putens oppfant også en brannsprøyte som ble brukt under storbrannen i Stockholm 1625.
Grefsen-ulykken
Grefsen-ulykken var en jernbaneulykke som inntraff 2. desember 1970.
Klockgjutargränd
Eldre navn på smuget er Klåkjuutar grändh og Klåchgiutare gränden. På begynnelsen av 1700-tallet forekom også navnet Hiortens gränd. Smuget har også blitt kalt Stakemakaregränden.
Smuget var fram til 1940-tallet mye lengre og strakte seg mellom kvartalene Cephalus og Lychaon helt fram til Myntgatan. I forbindelse med saneringen av Cephalus-kvartalet ble alle tre eksisterende smug innenfor området (Klockgjutargränd, Kolmätargränd og Stenbastugränd) kuttet og slutter etter det i Kanslihusannexets runde gårdsrom, Brantingtorget. Åpningene mot Västerlånggatan finnes dog fremdeles.
Remember the Name
Sporliste
Side B:
Grefsen-ulykken
Under skifting på Grefsen stasjon var luftbremsen ikke koblet på 10 lastede tankvogner. Dette var vanlig under skiftebevegelser på stasjonens horisontale område. Skiftet ble imidlertid trukket så langt ut mot øst at banen var begynt å falle nedover mot Tøyen. Toget kom derfor i bevegelse, og lokfører Kjell Berge skjønte snart at han ikke ville være i stand til å bremse toget med bare lokomotivet. På Grefsen oppfattet man hva som hadde skjedd, og ringte ned til Oslo Ø for at den store toghallen skulle ryddes for folk. Lokførerassistenten hoppet av toget ved Tøyen, mens lokfører Berge ble med helt inn på plattformene på Østbanestasjonen, i et forsøk på bremse toget så lenge som mulig. Han hoppet til slutt av toget, men omkom i fallet.
Gulmudderskilpadde
Gulmudderskilpadden (kinosternon flavescens) er en ferskvannsskilpadde som lever i Sør-USA og Nord-Mexico.
Grefsen-ulykken
Togledelsen på Oslo Ø valgte å sende det løpske toget inn i spor 7. Her sto en postvogn og en godsvogn innerst på sporet. I siste liten fikk man bragt de fire postfunksjonærene i sikkerhet.
Gulmudderskilpadde
I tillegg til å trekke seg inn i skallet for å forsvare seg mot fiender, kan gulmudderskilpadden slippe ut en illeluktende moskusduft fra to par kjertler under ryggskjoldet. Iblant biter den også. Den har svært kraftige kjever som knuser byttedyr som snegler, insekter og rumpetroll med. Den er hovedsakelig dagaktiv og oppholder seg for det meste i grunne, sakteflytende vannveier på grassmark. Midt på sommeren søker den ly mot varmen i bisamrottebol eller under bladstrø. I de kalde delene av biotopen går den i vinterdvale.
Grefsen-ulykken
De to vognene ble fullstendig knust, og postvognen brakk i to. Loket, El 11.2150 ble så ødelagt at det ble utrangert. Også postvognen DF nr. 21319 ble utrangert. Som erstatning for lokomotivet ble det bestilt ytterligere ett lok av type El 14 (det er derfor det er 31 og ikke 30 som var opprinnelig bestilt).
Kilder
Gjøvikbanen av Nils-Carl Aspenberg m. fl.. Baneforlaget, 2009. ISBN 9788291448480
Colossus
Colossus blir regnet som verdens første programmerbare digitale datamaskin. Colossus 1 brukte cirka 1600 radiorør, den leste informasjon fra papirremser ved hjelp av optiske sensorer.
Prototypen, Colossus Mark 1 fungerte i desember 1943, og var i full operasjon fra tidlig 1944. Colossus II ble startet opp 1. juni 1944. Ti maskiner ble bygd og brukt til å dekryptere topphemmelige meldinger kryptert med Lorenz SZ 40 og sz 42.
Maskinene klarte, under testing, å dekode 9700 bokstaver per sekund før papirremsene ble revet i stykker, og i praksis var 5000 bokstaver per sekund det meste som var praktisk mulig.
Design
Teleingeniøren Tommas H. Flowers var, sammen med Sidney W. Broadhurst og William W. Chandler, ansvarlig for designet. Tommy Flowers ble anbefalt av Alan Turing etter å ha jobbet på "Bombe"-prosjektet som dekodet Enigma. Colossus 2 hadde 12 ringbuffre og fem prosessorer som jobbet sammen. Prosessorene og fikk data via seks 6-bits skiftregistre, som igjen fikk data fra seks papirremser fra forskjellige radioopptak. Hver "prosessor", som bestod bl.a. av enheter for boolsk algebra, tellere og klokker, kunne dermed lese to datasett om gangen.