cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hashtabell
Lagerstedet er vanligvis en tabell i maskinens hurtigminne, der man har O(1) tilgang til alle plassene. Man har den senere tid utviklet distribuert hashtabell som sprer lagringen på en eller flere maskiner for å øke pålitelighet og ytelse. Lageret vil til enhver tid ha en lastfaktor på B/N, der B er antall belagte plasser.
Hvis flere nøkler kobles til samme plass oppstår nøkkelkollisjon. Hashfunksjonen er laget for å unngå kollisjoner, men ved kollisjon må objektet lagres et annet sted, for eksempel i ekstra datastrukturer (trær, lister, såkalt «chaining»). En alternativ teknikk er å ta i bruk neste ledige lagerplass (lineær prøving), eventuelt lete seg eksponensielt frem til et ledig sted (kvadratisk prøving); en tredje teknikk er tilfeldig prøving, der man seriekobler flere hashfunksjoner for å beregne stedet. Dette øker tiden for å beregne h(x), men er da ment å redusere antall kollisjoner, og derigjennom gi redusert letetid. Sjansen for kollisjon øker med lastfaktor. Man kan da øke lagerplassen (N), etterfulgt av «rehashing», der objektene plasseres på det som vil være nytt korrekt sted. Dette er en O(N) operasjon.
Eksempler på hashfunksjon er (der nøkkel er et heltall). Hvis nøkkelen er en tekst (eksempelvis en abonnents navn, som i figuren) kan h(x) være beregnet ut fra summen av et utvalg av tekstens tegn. Målet vil alltid være å unngå kollisjon, i hovedsak, ved å spre bruken jevnt over tabellen.
Anna Spafford
Ekteskap
Den 5. september 1861 giftet Anna Larsen seg i Chicago med Horatio Spafford, som var advokat og seniorpartner i et stort advokatfirma. Han var sønn av f Gazetteer-forfatter Horatio Gates Spafford og hans hustru Elizabeth Clark Hewitt Spafford.
Den nye familien var støttespillere og var personlige venner til vekkelsespredikanten Dwight L. Moody.
Tragedier
Anna var en av de overlevende da det franske passasjerskipet Ville du Havre forliste i 1873. Hennes døtre Anna «Annie» (født 11. juni 1862), Margaret Lee «Maggie» (født 31. mai 1864), Elizabeth «Bessie» (født 19. juni 1868) og Tanetta (født 24. juni 1871) mistet livet.
Etterpå fikk Anna tre barn til: Horatio Goertner (1877), Bertha Hedges (24. mars 1878) og Grace (18. januar 1881).
Hennes ektemann Horatio Spafford skrev i 1873 sangen It Is Well with My Soul etter de tragediene som rammet dem; som den ovennevnte og Storbrannen i Chicago i 1871. Den ble tonesaatt og publisert i 1876, og fikk et veldig nedslag i pekkeslseskristendommens engekskspråklige kretser.
Den 11. februar 1880 døde lille Horatio av skarlagensfeber i en alder av tre år. Denne tragedien, etter et tiår med økonomiske tap, personlig sorg, og menglende støtte fra deres kirkelige fellesskap, utløste at de i sine sinn la til side drømmer om materiell velstand og heller leve som på en livslang åndelig pilegrimsvandring
Ny vending på livet, Jerusalem
. Anna og Horatio Spafford brøt opp fra den presbyterianske menigheten de hadde vært med på å bygge opp, og inviterte til bønnemøter i sitt hjem. Deres messiansiske sekt ble kalt «the Overcomers» i amerikansk presse.
I august 1881 dro Spafford-familien til Jerusalem i den gruppe på tretten voksne og tre barn, for der å etablere det som ble the American Colony. Koloniens medlemmer, hvortid det også kom svenske kristne, engasjerte seg i filantropisk arbeide blant trengende i Jerusalem uten å skjelne mellom religiøs tilhørighet og uten proselyttisme, og de vant tillit blant de stedlige muslimer, jøder og kristne. Kommuniteten krevde av både sine gifte og utgifte medlemmer at de avla løfte om sølibat, og barna ble atskilt fra foreldrene. Barnearbeid ble benyttet i noen av deres prosjekter mens de var i Jerusalem.
I Jerusalem adopterte Horatio og Anna Spafford en tenåring, Jacob Eliahu (1864–1932), som var født i Ramallah til en tyrkisk jødisk familie. Mens han ennå var skolegutt oppdaget Jacob Spafford Siloaminskripsjonen.
Selma Lagerlöfs Jerusalem
American Colony er kjent som en av inspirasjonskildene til Selma Lagerlöf da hun skrev romanen Jerusalem.
Panama by
Panama by (spansk: Ciudad de Panamá) er hovedstaden i Panama. Byens storbyområde har over en million innbyggere. Panama by befinner seg like ved der Panamakanalen møter Stillehavet, ved landets sørlige kystlinje. Panama by er det politiske, administrative og kulturelle senteret i landet, og Roxana Méndez dens ordfører.
Historie
Byen ble grunnlagt 15. august 1519 av Pedro Arias de Avila, som også er kjent som Pedrarial Davila. Byen ble raskt et sentrum for handelen mellom Peru og Spania. Skipene fra Peru la til i Panama, og så ble rikdommene fraktet med muldyrkaravaner over eidet til Det karibiske hav for viderebefordring til Spania. Byen var derfor blant de aller viktigste i det spanske koloniriket i Amerika, og byens borgere tjente seg rike på den livlige handelen. Disse rikdommene trakk også til seg engelske, franske og nederlandske piraters oppmerksomhet.
I 1671 ble byen angrepet av en styrke på 1,400 menn, ledet av Henry Morgan, og byen ble plyndret og brent, og befolkningen drept eller jaget på flukt. Byen fra før 1671, Panama viejo, ligger som en ruin i den østre utkanten, og er et populært besøksmål.
I 1673 ble Panama by bygget opp igjen omtrent 5 mil sørvest for den opprinnelige byen, på et høyt framspring ut i Stillehavet som var lett å forsvare. Dette er dagens Casco Viejo, den gamle bydelen. I 1754 ødela britene byen Portobello på den karibiske siden av Panama-eidet. Da besluttet spanjolene at trafikken fra Peru skulle gå rundt Kapp Horn. Dermed mistet Panama by mye av sin betydning, og gikk betydelig tilbake økonomisk. I 1821 erklærte landene på det amerikanske fastlandet sin uavhengighet fra Spania, og Panama ble en provins i Gran Colombia, en sammenslutning av Venezuela, Colombia, Panama og Ecuador. Da de andre landene rev seg løs, forble Panama en provinshovedstad i Colombia.
Gullrushet i California fra 1849 av skapte imidlertid ny trafikk over Panama-eidet, siden dette var den enkleste og minst farlige veien mellom USAs østkyst og California. Verdens første transkontinentale jernbane over eidet fra 1861 økte trafikken ytterligere. Åpningen av jernbanen mellom øst- og vestkysten av USA i 1869 var imidlertid et tilbakeslag.
Kommunikasjon
Den tidligere amerikanske militære flybasen Albrook Air Force Base er nå blitt innenriksflyplass for byen. Like ved ligger den sentrale busstasjonen, hvor det går busser til hele landet og til Costa Rica med videreforbindelse til øvrige mellomamerikanske land. Busstasjonen er svært oversiktig, velholdt og med stor kapasitet.
Øst for Panama by ligger Tucumen internasjonale flyplass, som er landets hovedflyplass og knutepunkt for det panamanske flyselskapet Copa, som har et vidstrakt rutenett i Latin-Amerika. Herfra går det også direktefly til flere reisemål i USA og til Madrid og Amsterdam i Europa. Forbindelsen ut til flyplassen går ført og fremst med taxi, selv om det også finnes lokalbusser.
Panama bys metro åpna i 2014. Den består foreløpig av éi linje, men skal etter planen utvides med ytterligere tre.
Jernbanen over Panama-eidet til Colón ble ferdig i 1861, men tapte betydning da Panamakanalen åpnet i 1914. Banen ble senere nedlagt. For noen år siden ble det bygget en ny og moderne bane. I dag går det betydelige mengder gods med jernbane over eidet. Persontrafikken er av mindre betydning, men det går ett daglig passasjertog hver vei.
Internt i byen går det en del busser, men vognmateriellet er av eldre dato. Turister velger derfor forholdsvis rimelige taxier. Veinettet i byen har betydelig kapasitet, og det finnes motorveier i byområdet, ut mot flyplassen og til Colón. Veiutbyggingen har imidlertid ikke holdt tritt med økningen i bilparken, og det er derfor til dels betydelige trafikkproblemer i byområdet.
Utdanning
Panama bys viktigste utdanningsinstitusjoner for høyere utdanning:
Jorunn Folkvord
Jorunn Folkvord (født 2. mai 1973 i Oslo) er en norsk politiker (Rødt) og var leder for Rød Ungdom fra 1994 til 1996. Hun har også vært aktiv som tillitsvalgt lærer i Utdanningsforbundet, og var landsmøtedelegat for Utdanningsforbundet Oslo i 2006.
Skyte- og vinterskolen for infanteriet
Skyte- og vinterskolen for infanteriet (SVI) var en norsk militæravdeling med skole for videreutdanning av infanteribefal som ansvarsområde. Den ble etablert i 1861 og nedlagt i 2004. Skolen holdt kurs i vinterkrigføring og opplæring av alliert personell. Skolen hadde i forskjellige perioder fagansvaret for infanteristrid, infanterivåpen, jeger- og patruljetjeneste, vintertjeneste, strid i bebygd område, nærkamp og overlevelse. Disse fagområdene ble overtatt av Hærens transformasjons- og doktrinekommando (TRADOK) (nå Hærens våpenskole), og Forsvarets vinterskole (FVS) ble opprettet.
Siste sjef ved skolen var oberst Svein Ruderaas.
Historie
I 1932 ble Infanteriets skyteskole og Infanteriets vinterskole slått sammen til Skyte- og vinterskolen for infanteriet. Etter andre verdenskrig ble skolen igjen en selvstendig institusjon. I 1955 ble Hærens fjellskole opprettet, og senere slått sammen med Skyte- og vinterskolen.
SVI ble lagt ned i 2004, men oppgavene er videreført i Forsvarets vinterskole.
Alf Lande
Alf Lidén Lande (født 21. juli 1952) er en norsk mediemann.
Biografi
Han er sønn av Krf-politikeren Ingri Lidén Lande og bror til Anne Kari Lande Hasle, tidligere departementsråd i Helse- og omsorgsdepartementet.
Lande er utdannet cand.mag. med fagkretsen Statsvitenskap og Sosiologi mellomfag og Offentlig Rett. Han var også leder av Studenttinget ved Universitetet i Oslo fra 1979 til 1980.
Lande har vært den sentrale pådriveren for å få innført dabteknologien i radiomediet - og derav slukkingen av det nasjonale FM-nettet i Norge.
Han ledet det første kontor for Eksternt Finansiert Virksomhet ved Universitetet i Oslo fra 1982 til 1983. Han har senere vært adm. dir i Viking Film AS (1987–89), Radio Nettverk AS (1989–91), Radio 1 Norge AS (1994–96) og senere Landeandcompany AS. Han var direktør i stab med ansvar for forretningsutvikling i Norsk Aller fra 1991-1996 og arbeidet som storkundeansvarlig i Geelmuyden.Kiese fra 1996-2000, før han sammen med Bjarne Hareide gründet Landeandcompany, senere LAC AS. Lande og Hareide solgte i 2008 LAC AS til Teleplan. Lande og Hareide kjøpte 1. mai 2010 tilbake selskapet LAC, ga det denne gangen navnet LAC 2.0 og Medianordix som driver nettverket New Media Network. Lande kjøpte ut Hareide fra begge disse selskapene i 2017, og har senere fusjonert disse til LAC AS. Alf Lande har siden 2021 vært CEO in Gateway Digital AS Norge.
Kristian Bergheim
Kristian Bergheim (født 6. juni 1926 i Bærum, død 30. mai 2010) var en norsk jazzmusiker (saksofon), en av landets ledende på 50- og 60-tallet, sammen med Bjarne Nerem.
Bergheim utga selv platen Live at Malla (1977). Han mottok Buddyprisen 1978, Gammleng-prisen 1991, og ble hedret med utgivelsen Portrait of a Norwegian Jazz Artist (Gemini Records, 2001).
Beijing østbanestasjon
Beijing østbanestasjon (kinesisk: 北京东站, Běijīng Dōngzhàn) er en jernbanestasjon i Beijing. Den ligger i Sihui, og har beskjeden passasjertrafikk.
Hilde Harbo
Hilde Harbo (født 8. september 1959 i Oslo) er en norsk statsviter, journalist og forfatter.
Oppvekst
Harbo ble født i Oslo og bodde der sine første to leveår, men hadde senere en geografisk skiftende oppvekst hvor hun bodde mesteparten av tiden i Stavanger, Sandnes og Sola i Rogaland fylke.
Utdannelse
Hun er utdannet cand polit fra Universitetet i Oslo i 1985, med hovedfag i statsvitenskap samt mellomfag i historie og grunnfag i offentlig rett.
Journalist
Etter fullførte studier begynte Harbo straks som journalist i avisen Aftenposten, hvor hun har arbeidet i ulike stillinger hele tiden siden. Fra avisens nyhetsredaksjon gikk hun i 1989 til politisk avdeling, hvor hun i en årrekke arbeidet som politisk journalist med Stortinget som et viktig ansvarsområde. Fra 1992 til 1994, det vil si i to perioder, var hun visepresident i Stortingets presselosje. Hun satt en årrekke i konsernstyret til Schibsted, som valgt representant for de ansatte.
I perioden 2005–2009 var Harbo Aftenpostens korrespondent i London. Våren 2009 var hun tilbake i Oslo igjen som journalist, med olje og gass som spesialområde.
Forfatter
Harbo skrev i 2008 et norsk etterord til den britiske journalisten Ben Macintyres biografi om dobbeltagenten Eddie Chapman. Dette etterordet omhandlet Chapmans krigskjæreste, den norske dobbeltagenten Dagmar Lahlum, som Harbo fra London tidligere hadde skrevet om i to førstesideartikler i Aftenposten.
Som forfatter er Harbo imidlertid mest kjent for å ha gitt ut Slik jeg ser det nå, en intervjubok med Haakon Lie som hun skrev sammen med Hans Olav Lahlum. Boken ble lansert under stor medieoppmerksomhet på hovedpersonens 103-årsdag den 22. september 2008.
I 2016 ga hun ut boken ''Min 9. april : Øyenvitnene forteller''. Boken ble til etter at Aftenposten hadde bedt leserne om å dele sine minner fra 9. april 1940, dagen da Norge ble okkupert.
Charles Durning
Charles Durning (født 28. februar 1923 i Highland Falls i New York, død 24. desember 2012) var en amerikansk skuespiller. Han vant en Tony-award 1990 for rollen som Big Daddy i Katt på hett blikktak.
Hans far, James Durning var en irsk immigrant som fikk amerikansk statsborgerskap ved å verve seg til det amerikanske militæret. Hans mor var også av irsk avstamning. Durning fikk sin første skuespillererfaring ved et burleskteater i Buffalo, New York. Durning tjenstegjorde i den amerikanske hæren under andre verdenskrig. Durning deltok i invasjonen av Normandie i Frankrike på D-Dagen, 6. juni 1944, og han var blant de første troppene som gikk i land på Omaha Beach. Durning ble alvorlig såret av granatsplinter i venstre og høyre lår, høyre hånd, i hoderegionen, og fremre venstre brystvegg den 15. juni 1944 i La Mare des Mares, Normandie. Han ble da transportert til England for sykehus-behandling. Durning kom seg raskt til hektene igjen etter skadene, og han kom tilbake til fronten tidsnok til å ta del i Ardenneroffensiven, den tyske motoffensiven gjennom skogene ved Ardennene i Belgia og Luxembourg i desember 1944. Deretter skal Durning på ett tidspunkt ha blitt tatt til fange av tyske soldater, og angivelig skal han ha unnsluppet en massakre av fangene.
Etter å ha blitt såret igjen, denne gangen i brystregionen, ble Durning sendt tilbake til USA. Han ble utskrevet fra hæren den 30. januar 1946. Durning var kjent for å delta i ulike funksjoner for å hedre amerikanske veteraner som hadde deltatt i krigshandlinger. Han var formann for den amerikanske National Salute to Hospitalized Veterans. For hans tapperhet og for alle skadene han fikk under den andre verdenskrig, ble Durning tildelt Silver Star, Bronze Star, og tre Purple Heart-medaljer. Andre utmerkelser fra verdenskrigen inkluderer blant annet Victory Medal. I april 2008 mottok Durning en National Order of the Legion of Honor fra den franske konsulen under en seremoni i Los Angeles. Denne medaljen tildeles soldater som har tjenestegjort med utmerkelse i Frankrike.
Durning ble nominert til en Emmy Award for sin tolkning av en krigsveteran fra andre verdenskrig som har blitt tildelt den amerikanske æresmedaljen i episoden «Call of Silence», fra TV-serien NCIS. I denne episoden henvender Durnings karakter seg til myndighetene, og insisterer på at han må bli arrestert og tiltalt for å ha drept sin beste venn og med-soldat under kamphandlinger mot japanerne på øya Iwo Jima seks tiår tidligere. Durning ble hedret med en Life Achievement Award under den 14. Annual Screen Actors Guild Award Ceremony som ble avholdt den 27. januar 2008. Den 31. juli 2008 ble Durning tildelt en stjerne på Hollywood Walk of Fame ved siden av som en av hans idoler, James Cagney. Hans datter, Jeanine Durning, er en New York-basert danser og koreograf. Charles Durning døde av ukjente årsaker i sitt eget hjem på Manhattan, New York den 24. desember 2012,i en alder av 89 år, og han ble senere begravet ved Æresgravlunden i Arlington der flere tidligere militære og kjente personer ligger begravd.
Dol Guldur
Dol Guldur er det tredje fulle studioalbumet til black metal bandet Summoning.
Albumet ble utgitt i 1996. Alle sangtekstene er skrevet av P.K. av Abigor og J.R.R. Tolkien.
Gulfkrigen
Gulfkrigen var en FN-autorisert krig mellom Irak og en USA-ledet koalisjonsstyrke fra 34 land. Mandatet var å presse ut irakiske styrker fra Kuwait som Irak, under ledelse av Saddam Hussein, hadde okkupert og annektert i august 1990. Majoriteten av koalisjonsstyrkene kom fra USA og Storbritannia. Krigen varte fra 2. august 1990 til 28. februar 1991. USA iverksatte angrepet mot Irak og irakiske styrker den 17. januar 1991.
Iraks invasjon av Kuwait førte til massiv internasjonal fordømmelse - og økonomiske sanksjoner ble relativt raskt iverksatt fra flere medlemmer i FNs sikkerhetsråd. I tillegg forberedte USA og Storbritannia seg på å benytte makt for å presse Irak ut. Da ikkevoldelige virkemidler ikke så ut til å hjelpe ble det stadig klarere at militære virkemidler måtte brukes. En koalisjon med USA i spissen ble derfor dannet i løpet av høsten 1990. Sovjetunionen la ikke ned veto mot dette.
Angrepet og utkastelsen av irakiske styrker begynte da den USA-ledede koalisjonen iverksatte Operation Desert Storm den 17. januar. Den massive operasjonen ble i hovedsak ført med flyvåpen og missiler - og foregikk både i Kuwait og inne på irakisk territorium. Etter få uker hadde koalisjonen vunnet en overlegen seier.
Luft- og bakkekrigen ble ført i Irak, Kuwait og grenseområdene i Saudi-Arabia. Irak sendte SCUD-missiler mot Saudi-Arabia og Israel. Det har blitt antatt at angrepet på Israel var et forsøk på å trekke Israel inn i krigen, slik at koalisjonen skulle sprekke. Koalisjonen bestod av en rekke land som hadde et anspent forhold til Israel, og hvis Israel blandet seg inn fryktet mange at konflikten skulle forandre seg til et åpent oppgjør mellom Israel og araberlandene.
Gulfkrigen ble i stor grad fremstilt som en høyteknologisk krig i mediene. Denne fremstillingen ble kritisert av flere og enkelte mente de sammenlignet den med et videospill.
Det økonomiske forspill
Etter Irak-Iran-krigen satt Irak tilbake med en enorm utenlandsgjeld, minst 80 milliarder US$. Men som oljestat ville Iran kunne betale gjeld og gjenoppbygging med oljepenger, om oljeprisen holdt seg på 18 US$ pr fat, OPECs pris fra 1986/87. I stedet begynte Kuwait å oversvømme verden med olje så prisen gikk ned med en tredjedel. Kuwait avviste også å gi Irak nye lån, eller avskrive gjeld som krigen mot Iran hadde påført Irak. Irak oppfattet dette som en provokasjon fra emiratet, og saken ble tatt opp i den arabiske liga, uten resultat. Kuwait hadde 700.000 innbyggere og minst 220 milliarder US$ investert utenlands, mens Irak manglet penger til matvareimport. Saddam Hussein snakket åpent om å innta Kuwait, for Irak hadde kriget mot Iran på vegne av alle Gulfstatene, med store tap av irakske liv, og stod nå alene med regningen. OPEC var splittet, siden Saudi-Arabia og Kuwait hadde store oljereserver og ønsket å selge billig, så ikke olje ville forbli verdens foretrukne energikilde. Irak, Iran og Libya trengte derimot inntekter og ønsket 25 US$ pr fat. I november 1990 skrev tidsskriftet Jeune Afrique om et hemmelig samarbeid mellom Kuwait og USAs etterretning. Under Irak-Iran-krigen hadde Iran angrepet kuwaiternes tankskip fordi de visste at Kuwaits oljesalg fylte Iraks krigskasse. Kuwaiterne ba USA om hjelp, men først da kuwaiterne truet med å frakte oljen under sovjetisk flagg, ble dette innvilget. I juli 1987 kunne de heise det amerikanske flagget på tankskipene sine, mens fartøyer fra US Navy beskyttet dem mot iranske angrep. Nå ventet de å bli beskyttet mot Irak. Da Saddam likevel gikk inn i Kuwait, sa en amerikansk diplomat: «Løven var sulten, og dere matet den ikke.»
Saudi-Arabia: Operation Desert Shield
Samtidig begynte USA å bli bekymret, og sendte styrker til Den persiske gulf og Saudi-Arabia, i det som ble kalt Operation Desert Shield; forsvaret av Saudi-Arabia f.o.m de første amerikanske styrkenes ankomst 7. august.
Koalisjonen angriper: Operation Desert Storm
Koalisjonens kampanje ble innledet med en omfattende luftoffensiv som startet torsdag natt den 17. januar kl 00:30 (norsk tid). Irak svarte umiddelbart med å avfyre Scud-missiler mot Israel og Saudi-Arabia, og den 29. januar invaderte de den saudiske byen Khafji (se Slaget ved Khafji). De irakiske styrkene ble omsider presset tilbake til grensa to dager senere. Mellom den 24. og den 28. februar ble Kuwait frigjort av allierte styrker, som også sveipte over store deler av det sørlige Irak og raskt omringet de irakiske styrkene. Bakkekampanjen avgjorde krigen i løpet av hundre timer, og den 28. februar erklærte USAs president George H.W. Bush krigen over og annonserte en våpenhvile.
Land i koalisjonsstyrkene
Landene i koalisjonen inkluderte bl.a. Argentina, Australia, Bahrain, Bangladesh, Belgia, Canada, Tsjekkoslovakia, Danmark, Egypt, Frankrike, Tyskland, Hellas, Italia, Japan, Kuwait, Marokko, Nederland, New Zealand, Niger, Norge, Oman, Pakistan, Polen, Portugal, Qatar, Saudi-Arabia, Senegal, Sør-Korea, Spania, Syria, Tyrkia, De forente arabiske emirater, Storbritannia og USA. Tyskland og Japan stod kun for økonomisk støtte, i stedet for militær bistand. USA ba Israel om ikke å delta i krigen, trass i rakettangrepene fra Irak mot Israel. India var ikke en del av koalisjonen, men bidro med militær støtte til USA, i form av lokaliteter for «refuelling».
Norge var et av landene som deltok i koalisjonsstyrkene, og sendte bl.a. kystvaktskipet KV «Andenes». Skipet var et støttefartøy for den danske korvetten "Olfert Fischer" i forbindelse med FN-blokaden av Irak. Området som Andenes opererte i ble betegnet som forholdsvis rolig. På land bidro Norge med et feltsykehus.
Nyhetsdekningen
Krigen fikk massiv dekning i nyhetsmediene. Det var særlig TV som brakte folk siste nytt, og den amerikanske nyhetskanalen CNN fikk sitt store gjennombrudd som global nyhetsformidler i forbindelse med denne krigen. For første gang i historien kunne man følge en krig på direkten fra TV-stolen i stuen. Det var i særdeleshet Peter Arnetts reportasjer som vakte stor oppmerksomhet. Han var en av få pressefolk som fikk tillatelse til å oppholde seg i Bagdad under bombingen av byen. Arnett og CNN fikk mye ros for sin kritiske dekning, men ikke alle var like glade for hans forsøk på å skildre andre sider ved krigen enn det som var strengt regulert av USAs militære. Blant annet så kalte general Norman Schwarzkopf ham for landsforræder og mente videre at CNN hjalp fienden.
For de fleste ble krigen en forbløffende demonstrasjon av en høyteknologisk krig med kryssermissiler som fulgte terrenget i tretopp-høyde hundrevis av kilometer - og med laserstyrte missiler som tilsynelatende kunne treffe sine mål meget presist. Fly som var usynlig for radaren var også noe teknologisk nytt. Dermed ble også nyhetsdekningen på TV raskt kritisert for å fremstille krigen som et videospill, samt skape inntrykk av en steril krig uten menneskelige ofre.
Reginald Joseph Mitchell
Reginald Joseph Mitchell (født 20. mai 1895, død 11. juni 1937) var en britisk flykonstruktør, mest kjent for å ha konstruert Spitfire-flyet.
Bakgrunn
Mitchell ble født i landsbyen Talke i Stoke-on-Trent. Etter å ha fullført Hanley High School 16 år gammel fikk han lærlingeplass hos lokomotivfabrikanten Kerr Stuart & Co. i Fenton. Her arbeidet han ved tegnekontoret, og studerte ingeniørfag og matematikk om kveldene. I 1917 begynte han hos flyfabrikanten Supermarine Aviation Works i Southampton, der steg han raskt i gradene, og ble sjefsingeniør i 1920 og teknisk-direktør i 1927. Han var så høyt skattet at da Vickers tok over Supermarine i 1928 var en av betingelsene at Mitchell fortsatte som sjefsdesigner de neste fem årene.
Mellom 1920 og 1936 designet 24 fly, deriblant småfly, jagerfly, flybåter, bombefly og sjøfly. Han er imidlertid mest kjent for flyene Supermarine S6B og Spitfire. S6B-flyet vant flere priser og satte hastighetsrekord for fly. Mitchell ble adlet i 1932 for sine bidrag for høyhastighetsflyvning og hans erfaring førte til at Supermarine, som først og fremst var en sjøflyfabrikant, fikk kontrakt på å konstruere et nytt jagerfly for RAF. Mitchell leverte sitt forslag – Type-224 – i februar 1932, men flyet som var på vingene i 1934 var en skuffelse og ble vraket av RAF som valgte dobbeltedekkeren Gloster Gladiator i stedet. Allerede mens Type 224 ble bygd fikk Mitchell tillatelse til å begynne på et nytt fly – Type 300. Dette skulle være et moderne helmetall mono-plan som var så lovende at RAF ble tidlig interessert og finansierte den første prototypen til det som skulle bli Spitfire-flyet.
Mange av de tekniske fremskrittene i Spitfire var utviklet av andre, slik som de tynne ellipseformede vingene, plasseringen av radiatorene under vingene og «monocoque» konstruksjonen. Mitchells geni var at etter sin erfaring med Type-224 og høyhastighetsflyving kunne sette sammen de forskjellige elementene til et høytytende og balansert jagerfly.
Sent i 1933 gjennomgikk Mitchell er utmattende kreftbehandling, men tross kreften fortsatte han arbeidet, ikke bare med Spitfire, men også med et fire motors bombefly – Type-317. Han tok også flytimer og fikk flysertifikat i juli 1934.
Spitfire
Den første Spitfire prototypen – K5054 – var på vingene den 5. mars 1936 ved Eastleigh. Den oppnådde etterhvert en hastighet på 349 miles i timen, og RAF likte flyet så godt at de bestilte 310 stykker. Vickers styreformann Sir Robert McLean ga flyet sitt navn som Mitchell skal ha uttalt var et «Bloody silly sort of a name».
I 1936 slo kreften til igjen og Mitchell måtte slutte å arbeide i 1937 og døde i juni samme år. Hans liv og den innsatsen han ytte tross kampen mot kreften og en tidlig død var tema i filmen «The First of the Few», som viste verden hvor viktig hans arbeide var. Filmen skapte imidlertid også en del myter, som den om at Mitchell arbeidet seg ihjel med Spitfire-flyet, i virkeligheten levde han et fullverdig liv, og arbeidet for det meste med bombeflyet de siste årene av sitt liv.
Etter Mitchells død ble stillingen som sjefsdesigner hos Supermarine tatt over av Joseph Smith som fikk ansvaret med å fullføre utviklingen av Spitfire. Mitchells grunndesign var så god at Spitfire hadde utviklingspotensial til å være på høyden gjennom hele krigen, mens dens samtidige Hawker Hurricane raskt ble umoderne. Da produksjonen av Spitfire stoppet i 1947 var over 22 000 fly blitt bygget.
Mitchell giftet seg med Florence Dayson i 1918 og de fikk sønnen Gordon.
Gens
Gens (flertall: gentes) i oldtidens Roma var en klan eller gruppe av familier som delte et felles nomen og som man anså stammet fra en felles forfar. Ifølge romersk navneskikk var en persons andre navn navnet på den gens personen måtte tilhøre.
Gentes hadde egen rettsstatus i den romerske republikk. En gens som juridisk person eide eiendommer, blant annet med egne gravplasser for familien. Hver gens hadde en leder, noe som ble praktisert strengere i det tidlige Roma enn den senere perioden. I den senere perioden ble også enkelte patrisike gentes antatt av plebeiiske familier, slik at disse skulle kunne inneha poster som vanligvis var forbeholdt patriere. Medlemmene av hver gens var legalt pliktig til å hjelpe hverandre på oppfordring. En gens var patrilineær og patriarkal.
De patrisiske gentes var inndelt i to kategorier, gentes maiores og gentes minores. Maiores var Romas ledende familier, som Iulii, Aemilii, Claudii, Cornelii, Fabii og Valerii. Disse familiene hadde særskilte privilegier både av religiøs og verdslig art.
Gens var en betydningsfull sosial struktur i Roma og over hele Italia i den romerske republikk. Mye av en persons sosiale status var avhengig av den gens han tilhørte. Bestemte gens ble betraktet som patrisiske mens andre ble betraktet plebeiiske, mens en del hadde både patrisiske og plebeiiske familiegrener. Betydningen av medlemskap i en gens avtok betydelig i keisertiden.
Nygårdsbroene
Nygårdsbroene er navnet på flere broer over Strømmen, Store Lungegårdsvann i Bergen, fra Nygårdstangen til Danmarksplass. Den eldste Nygårdsbroen stod ferdig til sankthans 1851, og knyttet sammen Domkirkens og Korskirkens landsogn med Årstad herred. Broen hadde til å begynne med bompenger både for kjørende og gående.
I 1882 kom Vossebanen parallelt med broen, men ble revet i 1917. Nygårdsbroen ble forsterket i 1919, bl.a. for å kunne forlenge trikkelinjen fra Florida sykehus over broen til den nedlagte Solheimsviken stasjon. På slutten av 1940-tallet ble veien mellom Florida sykehus og broen lagt på fylling ut i vannet. I Solheimsgaten og Møllendalsveien ble bygninger revet for å gi plass til det nye veisystemet tilknyttet broen.
Strømmen under broen
Det offisielle navnet på strømløpet under brospennet er Nygårdsstrømmen. Før utdypningen av denne mellom Store Lungegårdsvann og Puddefjorden, var tidevannsstrømmene sterke. Det smale sundet var dermed lite egnet for å fundamentere en bro. Opprinnelig var det fire adskilte løp, der det nordlige løpet var en renne mellom Nygårdstangen og en stor holme som ble kalt Nygårdsholmen og var eid av Marinedepartementet. Dette løpet ble ofte tørrlagt ved lavvann. Men de tre andre løpene var farbare, selv om det lå noen store klebersteinsblokker på bunnen som en måtte passe seg for. Disse skulle stamme fra et fartøy som forliste der i storm og tilhørte høvedsmannen på Bergenhus, Eske Bille, som i årene før reformasjonen lot rive flere kirkebygg i Bergen og fikk steinen fraktet til sitt hjemland Danmark. Klebersteinsblokkene i Strømmen kan stamme fra nedrevne kirker på Holmen, fra Nonneseters Mariakirke eller fra Hellig Kors-kirken på Årstadvollen.
Bergen havnevesen ønsket å utvide og fordype strømløpet i forbindelse med oppførelsen av den 118 meter lange Nygårdskaien (nå Vestre Strømkai) i 1895, tenkt som avlastningshavn for Vågen i tilknytning til jernbanen. Dette ville bety økt skipstrafikk gjennom Strømmen, og i desember 1894 kjøpte Christian Michelsen Strømmøllens eiendom for kr 27.000 og tilbød Bergen kommune overtakelse for samme pris. Formannskapet slo til, og 23. januar 1895 ble området kommunal eiendom.
Broen fra 1851
I 1845 ga Marinedepartementet som eide Nygårdsholmen, tillatelse til at det ble bygd en bro som var tenkt å gå på en fylling fra Florida og ut til holmen, og derfra som vindebro over strømmen til Solheimsviken. Arbeidet startet i september 1849, og pågikk i 22 måneder. Med Nygårdsbroen som åpnet i 1851, begynte trafikken å gå denne veien i stedet for over Kalfaret, og det ble aktuelt med en ny vei fra bygrensen som da befant seg ved den katolske kirke, og frem til broen. Denne veien stod ferdig i 1867 og ble oppfattet som en landevei, en chaussé. Men det opprinnelige navnet Nygaardschausséen ble senere endret til Nygårdsgaten.
Nyere tid
I 1938 ble det oppført en ny Nygårdsbro med et element som kunne heves og slippe skip med høy mast igjennom. Denne var i bruk frem til 1960. Fartøyer som ønsket broen åpnet, måtte minst 3 timer i forveien melde fra til havnekontoret. Når det «af Havnefogden ansees fornødent», ble et havneoppsyn sendt om bord for å være til stede når fartøyet passerte gjennom broløpet. Skip som ikke var motoriserte, måtte benytte buksérbåt. Ved passering ved stigende vannstand hadde inngående båter fortrinnsrett til passering, og ved fallende vannstand utgående båter. Nygårdsbroen ble som regel åpnet kun mellom klokken 19 og 07 ved høy- og lavvann.
En trefelts kjørebane ble tatt i bruk i 1968, midtfeltet var reversibelt. «Nye Nygårdsbro» (Fjøsangerveien, E39) ble åpnet 17. januar 1978. Denne er 337 meter lang og er mye lengre enn den gamle, den går høyere opp og i en litt annerledes vinkel. Dermed ble det to broer, Gamle og Nye Nygårdsbro.
I forbindelse med byggingen av bybanen ble det bygget en tredje bro, «Nye Nygårdsbro II», som åpnet i november 2008 og er 68 meter lanf. Bybanen går over den eldste broen, og holdeplassen Florida ligger like nord for broene.
Broene utgjør i dag hovedtraséen ut fra Bergen sentrum, i retning sørover. Strømmen ses i dag som skillet mellom Store Lungegårdsvann og resten av Puddefjorden.
Liste over norske fjorder (alfabetisk)
Sorterbar liste over norske fjorder
Nygårdsbroene
Nyere tid
Utover dette er det en viadukt for vei E39 over Bergens jernbanestasjon, Nygårdstangen viadukt, som er 477 meter lang.
Slaget ved Gotska Sandön (1563)
Slaget ved Gotska Sandön er det første større sjøslaget under den nordiske sjuårskrigen mellom Danmark-Norge sammen med deres allierte Lübeck og Sverige.
Den svenske flåten oppgitt til mellom 31 og 38 fartøyer med 3.400 menn ombord under kommando av admiral Jakob Bagge hadde ikke dratt til sjøs på nytt etter ankomsten i Stockholm med de tilfangetatte danskene etter slaget ved Bornholm. Dette var benyttet av de allierte anført av den aldrende admiral Peder Skram til å opprettholde en sjøblokade fra Karlsöarna ved Gotland i august. For å bryte denne sjøblokaden mellom Öland og Gotland beordret svenskekongen Erik XIV sin admiral til å stikke ut med flåten om å oppsøke den allierte flåten for et sjøslag.
Nordvest for Gotland 11. september oppdaget svenskene den allierte flåten på 34 fartøyer med rundt 5.800 mann ombord, og et voldsomt sjøslag som strakk seg inn i den neste dagen, startet. De allierte oppdaget til deres overraskelse at svenskene hadde valgt en ny og revolusjonær taktikk basert på bruk av artilleri fremfor entring for kamp mannskap mot mannskap. De svenske krigsskipene vendt bredsiden til i en formasjon og mottok de allierte krigsskipene med sterk og konsentrert ild på åtte hundre skritt avstand. Disse som hadde klarte å forsere ildmuren, ble holdt på avstand av svære bjelker som var trukket ut gjennom kanonporter. Det var ikke mulig å entre de svenske krigsskipene som holdt stand, og en meget langvarige prøvelse hadde oppstått.
Stridighetene fortsetter utover dagen fram til natten, deretter den neste dagen uten avbrytelse utover pusterom for å samle flåtestyrkene på nytt etter sammenstøtene. Den svenske admiralen hadde lagt til seg en defensiv taktikk og deretter kunne ikke gå til motangrep mot den sterkere allierte flåten under kommando av hans gamle bekjente Peder Skram. Svenskene trukket seg bort mot den svenske kysten utover den andre dagen under forfølgelse av de allierte, men klarte å påføre dem meget store skader med deres artilleriet. Bagge og Skram oppgav sjøslaget og trakk seg fra hverandre ved den svenske kysten.
Taktisk sett hadde det vært uavgjort, men sjøblokaden av Sverige var ikke brutt, og dermed hadde danskene og lübeckerne vunnet en strategisk seier.
Det nasjonale senter for de utøvende kunster
Det nasjonale senter for de utøvende kunster (kinesisk: 国家大剧院; pinyin: Guójiā​ dà​ jù​yuàn​; tidligere kalt Det nasjonale store teater og på folkemunne omtalt som «egget», er et operahus i Beijing i Folkerepublikken Kina. Senteret er i en ellipseformet hvelving av titanium og glass, og er omgitt av en kunstig grunn sjø. Adkomsten blir dermed gjennom en undergang under vannet.
Senteret har plass til 6.500 mennesker i tre haller og er 200.000 m² stort. Det ble tegnet av den franske arkitekten Paul Andreu. Byggingen tok til i desember 2001 og åpningsforestillingen gikk av stabelen i desember 2007.
Senteret er rett vest for Den himmelske freds plass og Folkets store hall, og dermed nær Den forbudte by. Dermed har utformingen utløst iherdige diskusjoner.
Ola Dekksgutt fra Flekkefjord
«Ola Dekksgutt fra Flekkefjord» er en barnesang skrevet av Thorbjørn Egner (1912–1990), til en gammel tradisjonell melodi. En av Egners viktigste arenaer var «Barnetimen for de minste», og denne visa er derfra. Den ble trykket første gang i 1953 i Nye viser fra barnetimen. Første versestrofene lyder: «Jeg heter Ola Dekksgutt, er minstemann ombord,og båten heter Ann-Mari og er fra Flekkefjord, vi seiler over havet til fjerne land og strand, med svære tønner spekesild til folk i andre land ...»
David Graf
Paul David Graf (født 16. april 1950, død 7. april 2001) var en amerikansk skuespiller.
Han var best kjent for sin rolle som Sgt. Eugene Tackleberry i  Politiskolen-filmene. Graf døde av et hjerteinfarkt mens han deltok i et familiebryllup.
Fredrikstad festning
Innenfor vollene ligger en rekke militære og sivile hus. Militære bygninger som Proviantmagasinet, Slaveriet, Laboratoriet, Tøyhuset, Infanteri- og Artillerikasernene, Artilleriverkstedet og Kommandantboligen. Av sivile bygg det gamle rådhuset, Fredrikstad sykehus - nå NRK foruten en rekke bygninger og trehus for private. Gamlebyen er med andre ord en befestet festningsby, en sårbar konstruksjon. Både festningsanlegget og bygningsmassen er lite endret og fremstår som autentisk og komplett, som en av de best bevarte bastionfestninger i Nord-Europa.
Historie
Den første kommandanten ble utnevnt 6. januar 1662. Det var oberstløytnant Johan Eberhard Speckhan. Foruten selve garnisonen sto fra 1730-årene til omkring midten av 1800-tallet slaveriet under kommandanten. I 1716 var festningen Tordenskiolds base under operasjonene på den svenske vestkysten. Samme år invaderte Sverige, og da svenske ryttere fra Carl Mörners hæravdeling ble sett utenfor festningen, skjøt kommandant Wilster låvene på bymarkene i brann og satt også fyr på bebyggelsen på Vaterland.
Den eneste gang festningen faktisk var i kamp var da Sverige invaderte Norge i 1814. Svenske styrker og artilleri ble landsatt på sørspissen av Kråkerøy, artilleriet ble fremskutt til et høydedrag på Kråkerøy som siden fikk navnet Svenskeberget, et navn som fortsatt finnes på bykartet. Herfra ble den sydlige del av festningsbyen beskutt. Stillingen var uholdbar, festningen lå helt åpen for fiendtlig ild og beskytingen kunne medføre betydelige tap blant ca. 800 sivile og 1200 soldater. Den 4. august 1814 etter bare ett døgn med trusler fra svensk side, kapitulerte oberstløytnant Hals for de svenske styrkene. Hals ble senere dømt til døden, men benådet.
Ved kongelig resolusjon i 1903 ble festningen nedlagt som festningsanlegg, men fortsatte å være en militær garnison. I nyere tid er Gamlebyen blitt brukt som et utdanningssted for forsvaret. Restaureringsplan for festningsverkene ble lagt fram i 1987 og noen år senere bevilget staten midler til en større restaurering av festningen der særlig vollene og vollgravene ble strammet opp. I forbindelse med omleggingen av det norske forsvaret, ble det i 2001 vedtatt at Forsvarets virksomhet i Gamlebyen skulle nedlegges og 28. juni 2002 marsjerte en ut for siste gang. Anlegget forvaltes av Forsvarsbygg.
Ulster Unionist Party
UUP ble dannet den 3. mars 1905 i Ulster Hall i Belfast, under navnet Irish Unionist Party. Partiets fremste formål var å bekjempe innføringen av home rule for Irland. Partiet hadde fra begynnelsen og helt fram til 2005 formelle bånd med Oransjeordenen. I og med delingen av Irland på begynnelsen av 1920-tallet ble det opprettet et eget Ulster-parti. Partiet ble det største i Nord-Irland og var i årene 1921–1972 regjeringsparti i Nord-Irland.
Partileder fra 1995–2005 var David Trimble, som gikk av etter parlamentsvalget i Storbritannia sistnevnte år, da fem av UUPs seks representanter mistet sine plasser i Underhuset. Blant disse var Trimble selv. Den 24. juni 2005 ble sir Reg Empey valgt til ny partileder.
Storjord (Saltdal)
Turistsenteret Saltdal Turistsenter Storjord åpnet i 1990 og befinner seg ved oppstigningen til Junkerdalsura i øst. Turistsenteret har en vegkro, en bensinstasjon, hotellrom og hytter av forskjellig standard, en campingplass og en lekeplass for barn. Stiftelsen Nordland nasjonalparksenter har sitt sete nær turistsenteret, og holder egne utstillinger der. Adde Zetterquist kunstgalleri befinner seg også der, sammen med forretninger med samisk brukskunst. Bensinstasjonen er den siste før oppstigningen til Saltfjellet i sør.
Nordland nasjonalparksenter
Stiftelsen Nordland nasjonalparksenter befinner seg på Storjord. Den ble etablert 1. januar 2005 og har følgende formålsparagraf:
Kunst
Utstillingene i senteret gir deg et spennende inntrykk av naturen i Nordland. Her skal du oppleve mangfoldet med alle sansene. Senteret er formet som en sirkel der en følger solens og månens gang gjennom en vandring i varierte og engasjerende utstillinger. I tillegg til temautstillingene ved nasjonalparksenteret, er det mulig å se oljemaleri av fjellets maler Per Adde, og fotoarbeid komponert av Kajsa Zetterquist. Dette i en kombinasjon med samisk håndverk, duodje. Per Adde har som naturverner og samenes talsmann i vernekampen, stilt flere kunstverk til dispososjon for stiftelsen Nordland Nasjonalparksenter. Saltfjellet-Svartisen nasjonalpark har inspirert Per Adde i hans arbeid, et område som er rikt på samisk kulturminner. Ikke minst fikk samenes bruk Adde til å engasjere seg for å sikre vern av området. Utsmykningen kan sees både i vestibyle, bibliotek og auditorium. Margot Blind har bidratt i arbeidet med innsamling av duodje, og har sydd koftene som er utstilt.
Alluitsup Kangerlua
Alluitsup Kangerlua (Lichtenaufjorden) er en fjord i Nanortalik kommune på sydkysten av Grønland.
Fjorden deler seg i to fjordarmer innerst; Qallumiut Imaa i vest og Sioralik i øst, og i Qallumiut Imaa ligger Qorlortorsuaq, som er Grønlands høyeste foss.
Mellom Alluitsup Kangerlua og fjorden Igalikup Kangerlua ligger et område som kalles Vatnahverfi (betyr «bebodd område med ferskvannssjøer»), der det er funnet mange ruiner fra vikingtiden.
Maestro (sang)
«Maestro» er en sang av det norske rockebandet Kaizers Orchestra. Den er tittelsporet til deres tredje studioalbum, utgitt 15. august 2005. Låta ble utgitt som første single fra albumet, 4. juni 2005. Sangen er skrevet av bandets vokalist Janove Ottesen. Den ble spilt inn i Duper Studio i Bergen i februar/mars 2005, og er produsert av Ottesen sammen med Jørgen Træen. «Maestro» var lenge bandets personlige rekord, den nådde trettendeplass da den kom ut. I 2010 ble den slått av Hjerteknuser, som nådde femteplass.
Låta lå sju uker på VG-lista i 2005 med fem som beste plassering.
Musikkvideo
En musikkvideo ble også lagd til låta. Den ble filmet på et lite sirkus nær Berlin i 2005, og det tok kun én dag. Bandet hadde allerede spurt tre norske regissører fra før, men siden ingen av dem hadde tid, bestemte de seg for å spørre den tyske regissøren Uwe Flade og QFilmproduktion. De ansatte på sirkuset spilte en stor rolle i videoen, du kan blant annet se en flammesluker, en slangekvinne og en knivkaster.
Sporliste på singelen
Alle låter er skrevet av Janove Ottesen.
Gökhan Inler
Gökhan Inler (født 27. juni 1984) er en sveitsisk fotballspiller som spiller for den tyrkiske klubben Adana Demirspor.
Han spiller midtbane, og er også en del av. Inler har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet FC Zürich, Udinese, FC Basel, Napoli og Leicester FC,
Uniped
Tidsskriftet er en vitenskapelig publiseringskanal på nivå 1, jf. Universitets- og høyskolerådets oversikt.
Gökhan Inler
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika. Gökhan Inler meldte overgang fra Napoli til den engelske klubben Leicester City FC i august 2015, hvor han skrev under på en treårskontrakt.
Uniped
Det er tilgjengelig på Universitetsforlagets elektroniske database for tidsskrifter.
Gian Giorgio Trissino
Gian Giorgio Trissino (født 8. juli 1478 i Vicenza i Italia, død 8. desember 1550 i Roma) var en italiensk humanist, poet, dramatiker, diplomat og grammatiker under renessansen.
Diplomaten
Trissino ble født i en patrisisk, adelig familie i Vicenza, rundt 60 km vest for Venezia, i 1478.
Han ble utvist fra Venezia av politiske grunner og reiste rundt da i Tyskland og i Lombardia før han til slutt kom under beskyttelse av en rekke paver; Leo X, Klemens VII og Paul III.
Trissino trakk fordeler av en god humanistisk utdannelse, og studerte gresk under Demetrius Chalcondyles i Milano og filosofi under Niccolò Leoniceno i Ferrara. Han ble anbefalt for den humanistisk innstilte pave Leo X som i 1515 sendte ham til Tyskland som sitt nuncio, sendebud; senere viste pave Klemens VII ham spesiell gunst og ansatte ham som ambassadør.
I 1532 gjorde keiser Karl V ham til en count palatine eller pfalzgreve. Til tross for bortvisningen fra Vicenza i 1509 ble han holdt i ære i det meste av Italia. Hvor enn han bodde var det et samlingssted for lærde, litterater og kulturelle menn.
Litteraten
I litteraturhistorien har Trissino en framtredende plass på grunn av sin tragedie Sofonisba (1515) som var basert på livet til Sofonisba fra Kartago og inspirert av oldtidens tragedier, var dette den første egentlige tragedie i tidlig moderne tid og kom til å tjene som et eksempel for europeiske tragedier gjennom hele 1500-tallet. Det ble oversatt til fransk av Mellin de Saint-Gelais og framført i Frankrike til stor åtgjerd i 1556. Sofonisba var den første tragedie på italiensk som viste aktelse for de klassiske reglene for komposisjon.
Trissino, preget av Aristoteles, avviste friheten i den høviske epikken slik eksempelvis Ludovico Ariosto fremmet den. I hans egen komposisjon Italia liberata dai Goti (Italia befridd fra goterne, 1547–1548) som handlet om den østromerske generalen Belisarius’ hærtokt i Italia, søkte han å vise at det var mulig å skrive på morsmålet en epikk i henhold til de klassiske forskriftene. Resultatet var dog en kald og fargeløs komposisjon.
Han var en av de mange som var engasjert i diskusjonen om hva som var den sanne litterære italienske språket. Ved å følge Dantes lederskap forfektet han rikdommen i italiensk, og antok i hans Castellano (1529) teorien at språket er høvisk ved å være satt sammen av bidrag fra kulturelle sentrum i landet isteden for å vøre av en toskansk opprinnelse. For klarhets skyld foreslo han i italiensk å skrive med noen nye bokstaver avledet fra gresk, eksempelvis ved forskjellen mellom åpen og lukket e og o, og uttalt og stum s og z. Forslaget ble ignorert. Han fremmet også en endring i rettskrivningen, Epistola a Clemente VII, 1524.
I tillegg spilte Trissino en framtredende rolle i arkitekten Andrea Palladios tidligste karriere og det oppsto et langt og nært vennskap mellom dem etter at Trissino ble kjent med arkitekten da han bygget forfatterens villa i Cricoli.
Trissino døde i Roma i desember 1550.
En utgave av hans samlede verker ble utgitt i Verona i 1729.
Honiara internasjonale lufthavn
Honiara lufthavn, tidligere kjent som Henderson Field, er en lufthavn som ligger på Guadalcanal i Salomonøyene. Det er Salomonøyenes eneste internasjonale lufthavn og ligger 8 km fra hovedstaden Honiara.
Kontroll over flyplassen var målet med slaget om Henderson Field under slaget om Guadalcanal under andre verdenskrig.