cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daniel Defoe
Forfatterskapet
Den Robinson Crusoe vi møter i moderne utgivelser, er bare den tredje episoden i Defoes opprinnelige verk. Dette starter med at Crusoe blåser av farens påstand om at han bør være fornøyd med sin beskjedne plass i samfunnet. Følgelig rømmer han hjemmefra i håp om å tjene seg rik. Snart kommer første advarsel fra Gud i form av en storm til sjøs. Da Crusoe overlever denne, kommer andre advarsel hvor han faktisk blir tatt til fange og solgt som slave. Han frigis, tjener seg rik på en plantasje i Brasil, men da han så investerer i slavehandel, kommer tredje advarsel i form av det velkjente forliset, hvor han så vidt redder seg i land på en ubebodd øy.
Romanens moral kan tolkes som den åndelige krisen han gjennomgår på øya, som lærer ham å godta sin skjebne som en straff for opprøret mot sin plass i samfunnet, og for å ha ignorert Guds advarsler. Oppholdet ble en anledning til å bekrefte seg selv, ved en ensporet vinkling på verden rundt - tingenes anvendbarhet for ham selv, verden omgjort til objekt. Hans isolat blir innbegrepet av den borgerlige skjebne: selvkontroll, metodisk livsførsel, selvstendighet, teknisk oppfinnsomhet og sosial ensomhet - et bilde på sammenhengen mellom kapitalisme og puritanisme slik vi møter den i det moderne Vesten. I sin ytterste konsekvens kan dette leses som en gjeninnføring i den protestantiske tenkning av skjærsilden, som nå påbegynnes før døden. Til slutt koloniserer han øya med européere og blir selv guvernør, trygt tilbake i Det britiske imperium.
503 Evelyn
503 Evelyn er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 19. januar 1903 av Raymond Smith Dugan fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter Evelyn Smith Dugan, oppdagerens mor.
Edgeir Benum
Edgeir Reidar Benum (født 13. oktober 1939 i Verdal) er en norsk historiker.
Han er cand. philol. fra 1967, professor i historie ved Universitetet i Tromsø 1972 til 1980, ved Universitetet i Oslo siden 1980. Benum har særlig forsket på norsk etterkrigshistorie.
Tore Vikingstad
Tidlig karriere
Vikingstad startet sin profesjonelle karriere i Viking Hockey i Stavanger, hvor han spilte 51 kamper og scoret 18 mål og 16 assists fordelt på tre sesonger. I 1996 byttet han til Stjernen Hockey i Fredrikstad, hvor han spilte 77 kamper og scoret 49 mål og 66 assists fordelt på to sesonger.
I 1998 signerte han for Färjestads BK i den svenske Elitserien, hvor han spilte 96 kamper og scoret 17 mål og 30 assists. Han spilte også for Färjestad under det europeiske klubbmesterskapet European Hockey League i 1998-1999-sesongen. I 2000 signerte han for Leksands IF for en sesong og spilte her 41 kamper og scoret 10 mål og 15 assists. I alt spilte han 137 kamper og scoret 72 poeng i den svenske Elitserien.
Under NHL Entry Draft 1999 ble han draftet av St. Louis Blues som nummer 180 i den sjette runden.
DEL
I 2001 signerte han for DEG Metro Stars i Deutsche Eishockey Liga i Tyskland og ble her til 2008. I 2008 signerte han for Hannover Scorpions og spilte her i to sesonger og scoret poeng. Han ble utropt til beste spiller i 2005-06-sesongen i den tyske ligaen og var også toppscorer samme sesong med totalt 71 poeng. Denne bedriften førte også til at Vikingstad fikk Gullpucken som bevis på at han var årets beste norske ishockeyspiller i 2005-06. I sine 10 sesonger i Tyskland har han i alt spilt 461 kamper og scoret 130 mål og 286 assists (416 poeng) i den regulære sesongen samt scoret 20 mål og 26 assists på 67 sluttspillskamper.
Retur til Norge
I 2011 returnerte han til norsk ishockey etter 13 år i utlandet da han den 8. februar 2011 signerte en to-årskontrakt for Stavanger Oilers. , men returen skulle vise seg å være kortvarig og tynget med skader. Han slet først med ryggskader, og den 3. november 2011 brakk han håndleddet etter å ha blitt taklet av en Lillehammer-spiller tidlig i 2. periode da Oilers gikk på et overraskende 6–0-tap mot Lillehammer. Han avsluttet dermed sesongen med 3 mål og 11 assist på 12 kamper.
Det så lenge mørkt ut for Vikingstad da håndleddet fortsatt var stivt fem måneder etter operasjonen i november 2011, og han fryktet at karrieren nå var over. Håp om å returnere til isen gjorde at han gjennomgikk en ny operasjon i mai 2012, og etter å kunne gjenoppta treningen i desember var det håp om å kunne returnere før jul eller i romjulen.
Vikingstad kunne endelig gjøre sin sesongdebut den 18. desember 2012 i et 2–3-tap etter straffer mot Sparta Warriors, hvor han hadde en assist på kampens første mål. Han skulle bli satt ut i store deler av sesongen og sluttspillet på grunn av smerter i ryggen, og kunne kun til tider spille mens han gikk på smertestillende tabletter.
Den 14. april 2013 var han toneangivende i den i den sjette og avgjørende NM-finalekampen mot Vålerenga. Først sørget han for sin siste målgivende pasning på Tim Kunes' overtallsmål ved 39:21, og i overtidsperioden sørget han for at Snorre Hallem kunne sette inn seiersmålet. Han vant dermed sitt første og eneste NM-gull i karrieren.
Den 15. april 2013 bekreftet Vikingstad at han legger opp som spiller grunnet ryggskaden som han hadde slitt med de siste årene:
Landlagskarriere
Vikingstad var i mange år en av de viktigste lederskikkelsene og offensive spillere på det norske landslaget, og spilte i alt 88 offisielle landskamper for Norge (OL og VM-kamper samt OL- og VM-kvalifiseringskamper) og scoret 19 mål og 29 assists.
Han debuterte på A-landslaget i 1997 under OL-kvalifiseringen i Østerrike, hvor Norge ikke klarte å kvalifisere seg til Vinter-OL 1998. Han har deltatt i seks A-VM (1997, 1999, 2000, 2001, 2006 og 2009), fem B-VM (1998, 2002, 2003, 2004 og 2005), fem OL-kvalifiseringsturneringer (1997, 2001, 2004, 2005 og 2009) og ett OL (2010).
I februar 2008 var han toneangivende da Norge på hjemmebane kvalifiserte seg for OL i Vancouver i Canada. På tre kamper scoret han tre mål og noterte seg for seks poeng totalt.
Vikingstad avsluttet sin landslagskarriere ved OL i Vancouver i 2010, 16 år etter at det norske landslaget sist spilte i OL. Her spilte han i den eksplosive førsterekken sammen med Patrick Thoresen og Mats Zuccarello Aasen, og noterte selv for 4 mål, inkludert ett hat-trick i gruppespillskampen mot Sveits den 20. februar 2010 scoret Vikingstad som sendte kampen i overtid og ga Norge et poeng til tross for 5-4-tap.
The Naughty Lady of Shady Lane
«The Naughty Lady of Shady Lane» er en amerikansk populærmusikksang, skrevet av Sid Tepper og Roy C. Bennett.
Innspillingen med The Ames Brothers ble gjort 8. september 1954. Den ble utgitt av RCA Victor Records med katalognummer 20-5197.
Bleyers versjon ble utgitt av Cadence Records med katalognummer 1257.
Dean Martin har også spilt inn en versjon i 1955. Den ble utgitt på 78-plate av Capitol Records med katalognummer CP-390.
I 1996 ble sangen spilt inn av The Statler Brothers. Den ble utgitt på dobbeltalbumet Sing The Classics (Mercury).
I 2007 spilte The Roches inn en versjon. Den ble utgitt på albumet Moonswept.
Norsk versjon
Arne Bendiksen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «En liten dame fra Lillesand».
Listeplasseringer
The Ames Brothers' versjon nådde den britiske singlelisten 5. februar 1955 og lå der i seks uker med nummer seks som høyeste plassering. Den kom på de amerikanske Billboard-listene 20. november 1954. På Most Played by Jockeys-listen lå den som nummer tre. På Best Sellers In Stores-listen lå den som nummer tre.
Martins versjon kom på den britiske singlelisten 29. januar 1955 og lå der i ti uker med nummer fem som høyeste plassering.
Even Stormoen
Even Stormoen (født 10. mai 1955 i Bergen) er en norsk skuespiller og stemmeskuespiller. Han er sønn av Kjell Stormoen og Elna Kimmestad.
Stormoen debuterte på scenen i 1978, i musikalen Godspell i Grieghallen. Han gjorde seg raskt bemerket som Romeo i Romeo og Julie på Den Nationale Scene, der han var ansatt til 1981. I 1979 fikk han sitt nasjonale gjennombrudd som Lyngstrand i Fruen fra havet på Fjernsynsteatret. I fjernsynssammenheng er han også kjent fra den satiriske serien M.R.S.M.T.; serietittelen var en forkortelse for «Månedsrevyen som mangler tittel».
Pokémon Red og Blue
Pokémon Red og Pokémon Blue, opprinnelig utgitt i Japan som Pocket Monsters: Red & Green (japansk:, Hepburn ) er to videorollespill utviklet av Game Freak og utgitt av Nintendo for Game Boy. De er de første spillene i spillserien Pokémon. Spillene ble først utgitt i Japan i 1996 som Red og Green; Blue ble utgitt senere samme år som en spesialutgave. I løpet av de neste tre årene ble de utgitt i Nord-Amerika, Europa og Australia som Red og Blue. Pokémon Yellow, en annen spesialutgave, ble gitt ut et drøyt år senere. Nyutgaver av Red og Green, Pokémon FireRed og LeafGreen, ble utgitt til Game Boy Advance i 2004.
Even Stormoen
Han var ansatt ved Riksteatret i perioden 1981–1982. Deretter var han ved Nationaltheatret 1983–1988, der han blant annet leverte en overbevisende rolleprestasjon som sønnen i Natten er dagens mor av Lars Norén. Siden 1989 har han vært ansatt ved Rogaland Teater, der han blant annet har spilt Don Juan i Don Juans siste dager av Tirso de Molina/Nick Dear, og Harpagon i Den gjerrige av Molière. For sistnevnte rolle fikk han Kritikerprisen (1997/98) og Hedda-prisen (1998). Av andre sentrale roller som Stormoen har utmerket seg ved Rogaland Teater kan nevnes Antonio Salieri i Amadeus av Peter Shaffer, Ralph Nickleby i dramatiseringen av Charles Dickens Nicholas Nickleby og Rubek i Henrik Ibsens Når vi døde vågner.
Pokémon Red og Blue
Spilleren styrer protagonisten fra et fugleperspektiv og navigerer gjennom den fiktive regionen Kanto for å mestre Pokémon-kjemping. Målet i spillet er å bli mesteren av Pokémon League ved å slå åtte Gym-ledere og så de fire beste trenerne i regionen, kalt Elite Four. Et annet mål er å fullføre Pokédexen, et leksikon i spillet, ved å fange de 150 tilgjengelige pokémonene. Red og Blue gjør nytte av Game Boys Game Link Cable, som kobler to spill sammen og lar spillere bytte pokémon med hverandre og kjempe mot hverandre. Spillene er uavhengige av hverandre, men har samme handling, og selv om de kan spilles hver for seg må spillere bytte pokémon mellom spillene for å kunne få tak i alle de første 150 pokémonene.
Even Stormoen
I 2010 spilte han tigeren Shere Khan i Jungelboken 2099 ved Rogaland Teater. Dette var en forestilling inspirert av Rudyard Kiplings klassiske fortelling om guttungen Mowgli som vokste opp hos jungelens dyr. Dagbladets anmelder omtalte denne produksjonen som «uimotståelig underholdning».
Pokémon Red og Blue
Red og Blue fikk god mottakelse blant kritikere, spesielt for flerspillermuligheten og konseptet om å bytte pokémon mellom spillutgavene. De fikk en sammenlagt skår på 89 % på GameRankings, og har ofte blitt listet opp på lister over tidenes beste spill, blant annet minst fire ganger på IGNs årlige liste «Top 100 Games of All Time». Spillenes utgivelse markerte starten på et mange milliarder dollars franchise som har solgt millioner av spill på verdensbasis. I 2009 kom de i Guinness rekordbok som «Best selling RPG on the Game Boy» og «Best selling RPG of all time». Spillene ble utgitt på Nintendo 3DS' Virtual Console 27. februar 2016 for å markere deres 20-årsjubileum.
Even Stormoen
Stemmeskuespiller
Even Stormoen har gitt stemme til en rekke skikkelser på filmlerretet:
Pokémon Red og Blue
Spillmekanikk
Pokémon Red og Blue har et tredjepersons fugleperspektiv med tre forskjellige visninger: en kartvisning der hovedpersonen går rundt i spillverdenen, en kampvisning, og et menygrensesnitt der spilleren kan konfigurere sine pokémon, gjenstander («items») og spillinnstillinger.
Spilleren kan bruke sine pokémon til å kjempe mot andre pokémon. Når spilleren møter ville pokémon eller utfordres av trenere endres visningen til et turbasert system der spillerens pokémon er i forgrunnen, og motstanderens pokémon i bakgrunnen. Under disse kampene må spilleren enten velge ett av fire trekk pokémonen skal utføre for å slå motstanderen, bruke en gjenstand, flykte, eller bytte til en annen pokémon. Hver pokémon har en mengde HP («hit points»); når en pokémons HP reduseres til null besvimer den og kan ikke kjempe lenger. Når spillerens pokémon slår motstanderens pokémon får den et visst antall EXP («experience points»). Når den har fått nok EXP vil den gå opp ett nivå. En pokémons nivå bestemmer dens fysiske egenskaper, som kampstatistikk og hvilke trekk den lærer. På visse nivåer kan pokémon utvikle seg. Disse utviklingene påvirker også pokémonens statistikk og hvilke trekk den kan lære (høyere utviklinger får bedre statistikk per nivå, men lærer også nye trekk på høyere nivåer enn den lavere utviklingen ville ha lært samme trekk).
Å fange ville pokémon er en annen viktig del av spillet. Når man kjemper mot en vill pokémon kan man kaste en pokéball på den for å prøve å fange den. Om man klarer å fange den, vil den bli eid av spilleren. Suksessfaktorer når det gjelder å fange pokémon inkluderer blant annet HP-en til målpokémonen og typen pokéball som brukes; jo lavere målets HP er og jo sterkere pokéball, jo bedre er sjansen for å fange den. Det endelige målet i spillet er å fange alle pokémonene i pokédexen, et omfattende oppslagsverk over pokémon, ved å fange, utvikle og bytte til seg alle de 151 skapningene.
Pokémon Red og Blue lar spillerne bytte pokémon mellom to spill ved hjelp av Game Boys Game Link Cable. Dette må gjøres for å fullføre pokédexen, siden visse pokémon kan kun utvikles ved å bli byttet bort, og hvert spill har visse pokémon som kun funnes i den ene utgaven. Denne kabelen gjør det også mulig for to spillere å kjempe mot hverandre med pokémonene sine. Når man spiller Red eller Blue på en Game Boy Advance eller SP vil den vanlige GBA/SP-kabelen ikke virke; spillerne må i stedet bruke Nintendos Universal Game Link Cable.
I tillegg til å bytte pokémon mellom Red, Blue og Yellow, kan man også bytte pokémon med den andre generasjonen Pokémon-spill: Pokémon Gold, Silver og Crystal. Det er imidlertid visse begrensninger: spillene kan ikke kobles sammen dersom en av spillernes pokémon eller pokémonenes trekk ble introdusert i den andre spillgenerasjonen. I tillegg kan man bruke Nintendo 64s Transfer Pak for å bytte pokémon og gjenstander til Nintendo 64-spillene Pokémon Stadium og Pokémon Stadium 2. Red og Blue er ikke kompatible med Pokémon-spillene i neste generasjon, altså spill for Game Boy Advance eller GameCube.
Setting
Pokémon Red og Blue finner sted i den fiktive regionen Kanto, som er basert på den virkelige regionen Kantō i Japan. Dette er én av flere regioner (som vist i senere spill), og er hjem til de 151 forskjellige pokémon-artene, samt byer og landsbyer bebodd av mennesker, og veier som binder stedene sammen. Noen områder er bare tilgjengelige etter at spillerens pokémon har lært visse trekk, eller spilleren har fått tak i visse gjenstander. Pokémon kan fanges i forskjellige typer områder, med forskjellige typer pokémon i forskjellige områder. For eksempel kan Tentacool fanges når spilleren er i vannet, eller ved å fiske, mens Zubat kun kan fanges i huler.
Historien
Når han besøker regionens byer vil hovedpersonen komme til pokémon-gymmer. I hver av disse bygningene er det en gym-leder som spilleren må overvinne for å få totalt åtte gymmerker, ett fra hvert gym. Når spilleren har fått tak i alle åtte kan han delta i Pokémon League, som består av regionens beste pokémon-trenere. Der må spilleren kjempe mot Elite Four og til slutt den nye mesteren: Oaks barnebarn. Gjennom spillet må spilleren også kjempe mot Team Rocket, en kriminell organisasjon som misbruker pokémon. Team Rocket har mange planer for å stjele sjeldne pokémon, planer spilleren må spolere.
Andy Whitfield
Andy Whitfield (født 17. juli 1972 i Wales, død 11. september 2011) var en walisisk skuespiller og modell.
Pokémon Red og Blue
Utvikling
Konseptet til Pokémon-sagaen kommer fra insektsamling, en hobby spilldesigner Satoshi Tajiri hadde som barn. Under oppveksten opplevde han imidlertid en økende urbanisering av hjembyen sin, og på grunn av dette ble det færre insektarter å fange. Tajiri la merke til at barn begynte å leke mer innendørs enn utendørs, og fikk ideen om et videospill med skapninger som minner om insekter, kalt pokémon. Han tenkte barn ville skape relasjoner til sine pokémon ved å gi dem egne navn, og så kontrollere dem for å representere frykt eller sinne som en form for å lette stress. Pokémonene blør eller dør imidlertid aldri i kamp, de bare besvimer – dette var et følsomt emne for Tajiri, som ikke ville fylle spillverdenen med «meningsløs vold».
Andy Whitfield
Whitfield studerte til å bli ingeniør ved University of Sheffield og jobbet i Lidcombe som ingeniør før han flyttet til Sydney i 1999. Han deltok ved Screenwise Film & TV School for skuespillere i New South Wales i Australia. Han spilte i flere australske TV-serier, blant annet All Saints, The Strip, Packed to the Rafters og McLeod's Daughters.
Pokémon Red og Blue
Utvikling
Da Game Boy ble sluppet tenkte Tajiri at dette systemet var perfekt for ideen hans, spesielt på grunn av Game Link-kabelen, som han så for seg at kunne la spillere bytte pokémon med hverandre. Konseptet med å bytte informasjon på denne måten var ny i videospillindustrien, fordi tilkoblingskabler tidligere bare hadde blitt brukt til å konkurrere mot hverandre. «Jeg så for meg informasjon som ble overført ved å koble to Game Boy-er sammen med spesialkabler, og tenkte at wow, det kommer til å bli noe!» sa Tajiri. Tajiri tokk også innflytelse fra Squares Game Boy-spill The Final Fantasy Legend, og bemerket i et intervju at spillet ga ham en idé om at mer enn bare actionspill kunne lages for den håndholdte konsollen.
Andy Whitfield
Whitfield var best kjent for hovedrollen i den amerikanske TV-serien Spartacus: Blood and Sand, som ble filmet på New Zealand. Der spilte han en soldat som var dømt til å kjempe som gladiator og som til slutt leder et opprør mot romerne. I mars 2010 ble Whitfield diagnostisert med lymfekreft og begynte umiddelbart med behandling i New Zealand. Dette forsinket produksjonen av sesong to av Spartacus: Blood and Sand. 18 måneder etter å ha fått kreftdiagnosen døde Whitfield i en alder av 39 år og etterlot seg kone og to barn.
Pokémon Red og Blue
Utvikling
Spillets hovedpersoner er oppkalt etter Tajiri selv som «Satoshi», som beskrives som Tajiri som barn, og «Shigeru» etter hans langvarige venn, rollemodell, mentor og Nintendo-kollega Shigeru Miyamoto. Ken Sugimori, artist og langvarig venn av Tajiri, ledet designavdelingen av spillet, og kom fram til designet på alle de 151 pokémonene med et team på mindre enn ti personer. Sugimori fullførte så designet til hver pokémon og tegnet dem fra forskjellige vinkler slik at Game Freaks grafikkavdeling kunne gjenskape dem i spillet på en god måte. Musikken i spillet ble komponert av Junichi Masuda, som brukte Game Boy-ens fire lydkanaler til å skape både musikken og lydeffektene og pokémonenes egne lyder som høres når man møter dem. Han har bemerket at spillenes kjenningsmelodi, kalt «Monster», ble produsert med tanke på en kampscene der hvit støy ble brukt til å høres ut som marsjmusikk og imitere en skarptromme.
Spillet skulle egentlig hete Capsule Monsters, men gikk gjennom flere navn (deriblant CapuMon og KapuMon) på grunn av varemerkeproblemer, før de endte opp på Pocket Monsters. Tajiri trodde alltid at Nintendo ville avslå spillet fordi de til å begynne med ikke forsto konseptet. Spillene ble imidlertid en stor suksess, noe Tajiri og Nintendo ikke hadde forventet, spesielt med tanke på at de kom på et tidspunkt da Game Boys popularitet var dalende. Da han hørte om konseptet Pokémon foreslo Miyamoto at man skulle lage flere versjoner av spillet med forskjellige pokémon i hver, noe som ville hjelpe med bytteaspektet i spillet.
I Japan var Red og Green de første versjonene som ble sluppet. De solgte raskt, delvis på grunn av ideen om å dele spillet i to versjoner, noe som gjorde at mange spillere kjøpte begge versjonene. Flere måneder senere ble Blue gitt ut i Japan som en spesialutgave som kun kunne kjøpes via postordre, med oppdatert grafikk og ny dialog. For å skape mer utfordring og hype rundt spillet avslørte Tajiri at det var en ekstra pokémon kalt Mew skjult i spillene, noe han mente «skapte mange rykter og myter om spillet» og «holdt interessen i live». Denne pokémonen ble egentlig lagt til som en intern spøk av Shigeki Morimoto, og skulle ikke eksponeres for spillerne. Det var ikke før senere at Nintendo bestemte seg for å gi ut Mew under promoteringstilsetninger. I 2003 ble imidlertid en teknisk feil i spillet kjent som gjør at alle spillere kan få tak i den sjeldne pokémonen.
Da spillet skulle lokaliseres for Nord-Amerika gikk et lite team under ledelse av Hiro Nakamura gjennom hver enkel pokémon og ga dem nye navn med tanke på et vestlig publikum, basert på pokémonenes utseende og karakteristikk. I løpet av denne prosessen tok Nintendo også ut varemerkebeskyttelse på alle de 151 pokémonnavnene for å sikre seg at de ville være unike for disse spillene. Under oversettelsesprosessen ble det klart at det ikke var så lett som å endre teksten i spillet fra japansk til engelsk; spillene måtte omprogrammeres fra bunnen av på grunn av kildekodens skjøre tilstand, en bieffekt av den uvanlig lange utviklingstiden til spillene. De engelskspråklige utgavene ble derfor basert på den nyere japanske versjonen Blue, med samme programmering og grafikk, men med samme fordeling av pokémon som i de japanske utgavene Red og Green.
Mottakelse og ettermæle
Pokémon Red og Blue var starten på det som skulle bli et enormt mange milliarder dollars mediefranchise. Innen 1997 hadde det blitt solgt 10,4 millioner eksemplarer av Red, Green og Blue i Japan. Ved slutten av salgsperioden hadde det blitt solgt 9,85 millioner eksemplarer i USA. I 2009 omtalte IGN Pokémon Red og Blue som «Best selling RPG on the Game Boy» og «Best selling RPG of all time».
Spillene fikk for det meste positive omtaler av kritikere, og har en sammenlagt skår på henholdsvis 87,86 % (Red) og 88,33 % (Blue) på GameRankings. Spesielt flerspillerfunksjonene med muligheten for å bytte pokémon med og kjempe mot andre spillere fikk gode omtaler. Craig Harris fra IGN ga spillet en skår på 10 av 10: «Selv om du fullfører historien har du nok ikke alle pokémonene i spillet. Utfordringen om å fange alle er virkelig spillets største tiltrekningskraft.» Han kommenterte også spillets popularitet, spesielt blant barn, og beskrev den som en «mani». GameSpots Peter Bartholow, som ga spillene en skår på 8,8 av 10, beskrev grafikken og lyden som noe primitive, men sa også at dette var spillenes eneste ulempe. Han roste spillenes gjenspillingsverdi fordi de har en stor tilpasningsevne og store variasjoner hver gang man spiller, og sa at de var gode spill som ville glede både de som aldri hadde spilt rollevideospill før, og de som allerede var tilhengere av sjangeren.
Spillenes suksess har blitt tilskrevet den innovative spillopplevelsen heller enn audiovisuelle effekter. En artikkel fra Columbia Business School indikerer at barn foretrekker den faktiske spillopplevelsen i et spill over diverse spesialeffekter. Mangelen på slike effekter i Pokémon-spillene vil kunne fremme barns fantasi og kreativitet, skrives det i artikkelen. Greg Howson i The Guardian skrev at «med alt pratet om spillmotorer og mønsterkart så er det noe forfriskende med denne overlegne spillopplevelsen som får det til å overse den søte 8-bitsgrafikken.»
Videospillnettstedet 1UP.com laget en liste over «Top 5 'Late to the Party' Games» med spill som viser en spillplattforms uutnyttede potensial, og var blant de siste spillene utgitt for sin konsoll. I denne lista kom Red og Blue på førsteplass, og ble omtalt som Nintendos «hemmelige våpen» da de ble utgitt på slutten av 1990-tallet. Nintendo Power hadde Red og Blue på ei liste over de beste spillene for Game Boy/Game Boy Color, og sa at det var noe med spillet som fikk dem til å fortsette til de hadde fanget alle pokémonene. Game Informers Ben Reeves kalte Red og Blue (sammen med Yellow, Gold, Silver og Crystal) for de nest beste Game Boy-spillene og sa at de hadde mer dybde enn det kunne virke som. I Official Nintendo Magazines liste over de 100 beste Nintendo-spillene noensinne kom Red og Blue på 52.-plass. I 2003 kom Red og Blue på 72.-plass på IGNs «Top 100 Games of All Time», hvor kritikerne sa at spillene «startet en revolusjon» og roste det gode spilldesignet og den komplekse strategispillingen, samt muligheten for å bytte pokémon mellom forskjellige spill. To år senere kom de på 70.-plass i den oppdaterte listen, hvor de igjen påpekte at spillene var begynnelsen på det som skulle bli mange oppfølger- og spinoffspill, TV-serier, filmer og annet tilbehør, og at spillene hadde gjort at Pokémon fikk et solid fotfeste i populærkulturen. I 2007 kom Red og Blue på 37.-plass på samme liste, og kritikerne bet seg blant annet merke i spillenes langtlivethet, og det faktum at spillerne ble tvunget til å omgås hverandre for å kunne bytte til seg alle pokémonene.
Spillene markerte starten på det som skulle bli en mange milliarder dollars mediefranchise, og fem år etter at Red og Blue ble utgitt feiret Nintendo sitt «Pokémoniversary» («Pokémon-jubileum»). George Harrison, visepresident for markedsføring og firmakommunikasjon ved Nintendo of America, sa at «disse edelsteinene [Pokémon Red og Blue] har utviklet seg til Ruby og Sapphire [ rubin og safir på engelsk]. Utgivelsen av Pokémon Pinball setter i gang en rekke nye Pokémon-eventyr som vil introduseres i løpet av de neste månedene».
12. februar 2014 lanserte en anonym australsk hacker Twitch Plays Pokémon, et «sosialt eksperiment» på videostrømmenettsida Twitch. Prosjektet var et crowdsourcet forsøk på å spille en modifisert versjon av Pokémon Red ved å la brukere skrive inn kommandoer i kanalens chat, med et gjennomsnitt på 50,000 deltakere. Resultatet ble sammenlignet med å «se en bilulykke i sakte film». Spillet ble fullført 1. mars 2014, etter 390 timers kontinuerlig spilling med mange tusen deltakere.
Andre versjoner
Pokémon Blue (japansk: ) ble utgitt i Japan som en spesiell postordreutgave til abonnentene av CoroCoro Comic 15. oktober 1996. Det ble senere utgitt i butikker 10. oktober 1999. Spillet hadde oppdatert grafikk og ny dialog, og har Blastoise som maskot. Spillets programmering og grafikk ble brukt til å lage de internasjonale utgavene av Red og Green, som fikk navnene Red og Blue. Den japanske utgaven Blue har nesten alle pokémonene fra både Red og Green, noe som gjør at det bare er noen få pokémon som er helt eksklusive til én utgave.
Pokémon Yellow: Special Pikachu Edition (japansk: ) er en spesialutgave av Red og Blue som opprinnelig ble sluppet 12. september 1998 i Japan, 1. oktober 1999 i Nord-Amerika, og 16. juni 2000 i Europa. Spillet ble designet for å ligne på animen Pokémon; spilleren mottar en Pikachu som sin startpokémon, og motstanderen starter med en Eevee. Noen av bifigurene i spillet ligner på de fra animen, deriblant Jesse, James og Meowth.
Pokémon FireRed og Pokémon LeafGreen (japansk: ) er utvidede nyutgaver av Red og Blue. Disse spillene ble utviklet av Game Freak og utgitt av Nintendo for Game Boy Advance, og er kompatible med Game Boy Advance Wireless Adapter, som i begynnelsen kom sammen med spillene. FireRed og LeafGreen ble utgitt i Japan 23. januar 2004, i Nord-Amerika 9. september 2004, og Europa 1. oktober 2004.
Spillene fikk god kritikk, med en sammenlagt skår på 81 % på Metacritic. De fleste kritikerne berømte at de hadde fått med nye spillelementer mens de fortsatt hadde spillseriens tradisjonelle spillmekanikk. Mottakelsen av grafikken og lyden var litt mer blandet, der noen sa at de var for enkle, og ikke noen stor forbedring fra de forrige spillene i serien, Pokémon Ruby og Sapphire. FireRed og LeafGreen var kommersielle suksesser, og solgte rundt 12 millioner utgaver på verdensbasis.
Virtual Console
Innen 31. mars 2016 hadde spillene blitt solgt mer enn 1,5 millioner ganger på Virtual Console.
FNs sikkerhetsråds resolusjon 69
'''FNs sikkerhetsråds resolusjon nr. 69''' ble vedtatt av Sikkerhetsrådet den 4. mars 1949, etter å ha mottatt og vurdert Israels søknad om medlemskap i FN. Rådet anbefalte at generalforsamlingen i FN skulle gi Israel medlemskap i FN og rådet omtalte Israel som en fredselskende stat. Israel ble medlem av FN 11. mai 1949. Resolusjonen ble vedtatt mot en stemme (Egypt).
Juleplata tel Ole Ivars
Juleplata tel Ole Ivars er et musikkalbum av Ole Ivars, utgitt i 1995. Albumet ble reutgitt i 2003 under navnet Ole Ivars' jul.
Nancy Drew
Amatørdetektiven Nancy Drew er hovedpersonen i en bokserie for barn og unge, skrevet av flere ulike forfattere og utgitt fra 1930 under pseudonymet Carolyn Keene, i regi av den amerikanske forleggeren Edward Stratemeyer. De første bøkene med Nancy Drew ble oversatt til norsk i 1941, men ble mest populær fra 1950-årene og utover.
Hovedpersonene
Fra 1930 til 1940 ble Nancy Drew introdusert som den 16 år gamle datteren til advokaten Carson Drew. I de første historiene døde Nancys mor da hun var 10 år gammel, men i senere historier ble dette endret til 3 år.
Sammen med Nancy og faren bor husholdersken Hanna Gruen (Hannah i høyere nummer), som nesten er en slags reservemor for Nancy. Nancy har to gode venner som er med i historiene hele tiden – kusinene Bess Marvin og George Fayne. I de aller tidligste bøkene, og i noen senere historier, er også venninnen Helen Corning med. I bok nr. 7 introduseres dessuten Ned Nickerson, som blir Nancys kjæreste.
Opprinnelsen
Den amerikanske forlagsmannen Edward Stratemeyer, grunnlegger av Stratemeyer-syndikatet, la i 1929 fram for forlaget Grosset & Dunlap den første skissen til det som skulle bli Nancy Drew-bøkene. Stratemeyers første skisse, en og en halv side langt, inneholdt en beskrivelse av persongalleriet og et kort resyme for tre bøker. På dette tidspunktet bar heltinnen navnet Stella Strong. Grosset & Dunlap kjøpte ideen, men likte ikke navnet. Fra en liste alternative navn foreslått av Stratemeyer valgte forlaget «Nan Drew», og forlenget det til Nancy Drew.
Oppdraget med å skrive de første tre bøkene i serien ble gitt til journalisten og barnebokforfatteren Mildred Augustine (senere gift som Mildred Wirt). Hun hadde tidligere skrevet flere bøker i syndikatets Ruth Fielding-serie. Den avtalte lønnen var et engangshonoar på 125 dollar per manuskript. I tillegg måtte hun, i tråd med syndikatets standardkontrakt, fraskrive seg alle rettigheter til bøkene og persongalleriet samt underskrive på at hun aldri skulle røpe at hun var bøkenes forfatter. Syndikatets royalty fra Grosset & Dunlap ble satt til 2 cent per solgt eksemplar. Bøkene ble utgitt under forfatternavnet Carolyn Keene; Stratemeyers opprinnelige forslag til pseudonym var Louise Keene.
Den første Carolyn Keene
Den første boken i serien, The Secret of the Old Clock, ble utgitt 28. april 1930. 10. mai samme år døde Edward Stratemeyer av lungebetennelse. Syndikatet ble overtatt av hans døtre Harriet, gift Adams, og Edna. Mildred Augustine fortsatte å skrive Nancy Drew og andre seriebøker for Stratemeyer-syndikatet i ett år til, inntil et spørsmål om honorarer førte til at de skilte lag etter syv bøker i 1931. På grunn av dårligere boksalg under den store depresjonen reduserte syndikatet forfatterhonorarene med 25 dollar, hvilket Augustine ikke kunne akseptere. Hun fikk da allerede bedre betalt for bøker forfattet under eget navn enn det Stratemeyer-syndikatet betalte.
De neste bøkene – Nancy's Mysterious Letter, The Sign of the Twisted Candles og The Password to Larkspur – ble forfattet av Walther Karig, som allerede arbeidet på andre serier for syndikatet. Fra bok nummer 11 var Augustine imidlertid tilbake i rollen som Carolyn Keene. Også hun hadde blitt merket av depresjonen, som nå rammet forlagsbransjen med full kraft. Allerede i 1932 hadde Augustine måttet svare positivt på en forespørsel om å fortsette sitt arbeide på Ruth Fielding-serien for 100 dollar per manus. Da hun i 1934 igjen overtok arbeidet med Nancy Drew var honoraret sunket til 85 dollar per manus.
I 1937 «avslørte» fagtidsskriftet Publishers Weekly at forfatteren av Nancy Drew-bøkene og personen bak pseudonymet Carolyn Keene var Walther Karig. Nyheten, som vakte stor oppmerksomhet, skyldtes sannsynligvis en misforståelse: Library of Congress hadde kreditert ham hele serien på bakgrunn av et krav om kreditering fra Karig som angivelig egentlig gjaldt bare hans egne bidrag.
Forholdet mellom Augustine og syndikatet var variabelt: Stratemeyer-søstrene leverte fra 1934 stadig lengre og mer detaljerte disposisjoner for bøkene, og gjorde til tider omfattede omskrivninger. Augustine ga tidvis uttrykk for at hun følte dette som noe av en tvangstrøye. Syndikatets ledere var på sin side frustrert over det de oppfattet som Augustines egenrådighet.
Hennes siste Nancy Drew ble seriens bok nummer 30, The Clue of the Velvet Mask utgitt i 1953. Etter dette tidspunktet sluttet syndikatet å bruke eksterne forfattere, bøkene ble heretter skrevet «inhouse». Skrivingen av Nancy Drew-bøkene ble overtatt av Harriet Adams personlig.
Revisjoner i 1958
I 1958 forlangte Grosset & Dunlap en omfattende omskriving av de allerede utgitte bøkene i Nancy Drew-serien. Tilsvarende krav ble stilt til Hardy-guttene, en annen av Stratemeyer-syndikatets bokserier.
Nancy Drew-bøkene fikk et uventet salgsmessig oppsving fra siste halvdel av 1960-årene. Serielitteratur for barn var i USA inne i en nedadgående trend som hadde startet på sent femti-tall, men i 1971 solgte Nancy Drew fremdeles en million bøker i året. Salgstallene fortsatte å stige utover i 1970-årene. For første gang ble Nancy Drew omtalt som pop-ikon. Noe overraskende ble hun også omfavnet av deler av kvinnebevegelsen.
Siden midten av sekstitallet hadde syndikatet lettet på sløret omkring de mystiske pseudonymene Carolyn Keene, Franklin W. Dickson (Hardy-guttene) med flere. Men i stedet for å liste alle ghostwritere som hadde vært involvert i prosjektene, ble det nå dannet en myte om at Harriet Adams alene hadde forfattet seriene. På et nivå kan det virke som om hun selv begynte å tro på denne fiksjonen. I intervjuer omtalte hun Nancy Drew som «min datter», hun refererte til seg selv som den virkelige Carolyn Keene og ble omtalt som «Amerikas hardest arbeidende bestemor». Etter søsterens død i 1974 ledet Harriet Stratemeyer-syndikatet alene. Syndikatet, som på høyden hadde administrert et stort antall serier og ghostwriters, var nå redusert til å produsere seriene Nancy Drew, Hardyguttene, Bobseybarna og Dana Girls. Skrivingen ble utført av Harriet med hjelp av tre assistenter.
Etter lang tids uenighet om royalties mellom Stratenmeyer-syndikatet og forlaget Grosset & Dunlap, tegnet syndikatet i 1980 en kontrakt med Simon & Schuster som ga dem retten til framtidige bøker i seriene Nancy Drew, Hardyguttene og Bobseybarna. Grosset & Dunlap svarte med å saksøke syndikatet for kontaktbrudd og brudd på kopirettigheter. Rettssaken ble avgjort til syndikatet og Simon & Schusters fordel, men under prosedyren ble Mildred Wirt, nå Mildred Wirt Benson, ført som vitne. Hennes vitnemål klargjorde at det ikke hadde vært en, men to Carolyn Keene – pluss noen «innimellom».
Nye serier fra 1980-årene av
Harriet Adams døde 27. mars 1982. Mildred Wirt Benson overtok i pressens øyne hennes plass som den virkelige Carolyn Keene fram til hun døde 29. mai 2002. Simon & Schuster utvidet Nancy Drew-konseptet med flere spin-off-serier av vekslende varighet: Nancy Drew Files (1986–1997, 124 bøker), for noe eldre lesere med mer vekt på romantikk; Nancy Drew Notebooks (1999–2005, 69 bøker), hvor Nancy er i åtteårsalderen; Nancy Drew on Campus (1995–1998, 25 bøker), hvor hun har forlatt River Heights for å studere ved Wilder University og Nancy Drew Girl Detective (2004–2012, 47 bøker). Den lengstlevende av de nye seriene, Nancy Drew Files, varte i ti år. Men ingen av dem utkonkurrerte de opprinnelige bøkene, som ved århundreskiftet fremdeles kunne vise til gode salgstall.
Det har blitt laget flere filmer basert på bokserien. Den første, Nancy Drew: Detective, kom i desember 1930. I den opptrådte Bonita Granville i rollen som Nancy, og Frøken detektiv – Nancy Drew som er den nyeste hadde premiere i 2007. I denne spilte Emma Roberts hovedrollen.
Bøkene i Norge
Etter bok 60, gav Forlagshuset ut 30 nye oversettelser i serien Detektiv Nancy Drew. I tillegg gav de ut miniserien Spøkelseshistorier 1 og 2. Det finnes mer enn 80 bøker til på originalspråket som ikke er oversatt til norsk.
Mitte
Mitte er en administrativ bydel i Berlin. Det er den sentrale bydelen i den føderale hovedstaden, og i denne finnes en rekke av de viktigste institusjonene i Berlin.
Nancy Drew
Bøkene i Norge
I 1980-årene kom en ny og moderne serie med Nancy Drew til Norge – Denne ble kalt Nancy Drew tar saken. På opprinnelsesspråket het denne Nancy Drew Files. Serien bestod av 11 bøker. Men forlaget hadde gjort en feil, og tok i den nye serien med en historie som på originalspråket tilhørte den klassiske serien – bok nr. 7 Skrik i Natten. Forlaget hadde også gitt ut tre bøker som opprinnelig hørte til Nancy Drew Files-serien i deres tidligere serie Detektiv Nancy Drew. Dette var bok nr. 87, 89 og 90 – Hemmeligheten i Tårnet, Med bombe i lasten og Dødelige forbindelser.
Mitte
Den administrative bydelen Mitte ble dannet i 2001 ved sammenslåing av bydelen Mitte som før murens fall lå i Øst-Berlin og bydelene Tiergarten og Wedding som lå i Vest-Berlin.
Ortsteiler
Bydelen Mitte har seks ortsteiler:
Nancy Drew
Frøken Detektiv
Publiseringsår er angitt i parentes. De første 10 bøkene i serien hadde originalt denne rekkefølgen før og rett etter andre verdenskrig. Men etter krigen ble det kluss i rekkefølgen da bøkene ble trykket opp på ny og fikk nummerering på bremmen. Da ble rekkefølgen:
Detektiv Nancy Drew
Publiseringsår er angitt i parentes.
Ståle Dyrvik
Ståle Dyrvik (født 26. oktober 1943, død 25. november 2022) var en norsk historiker og spesialist på historisk demografi og Dansketiden. Han var førsteamanuensis ved Universitetet i Bergen fra 1975 til 1988, og professor i historie samme sted siden 1988.
Johan Kjelsberg
Johan Brun Kjelsberg (født 8. juli 1931 i Alta, død 8. juni 2012 på Solhaug bo- og omsorgssenter i Arendal) var en norsk skuespiller.
Han hadde sin scenedebut på Folketeatret i 1952 og var deretter ansatt ved Rogaland Teater 1953–1956. Etter en tid ved Den Nationale Scene 1956–1964 tilbrakte Kjelsberg ett år ved Rogaland Teater 1968–1969. Han var deretter ved Det Norske Teatret 1970–1987 og 1996–2001.
Ålgårdbanen
Ålgårdbanen eller Ålgårdsbanen er en sidelinje til Jærbanen i Rogaland. Den går fra Ganddal stasjon på Jærbanen i Sandnes gjennom Foss-Eikeland og Figgjo i Sandnes til Ålgård i Gjesdal kommune. Linjen er 12 kilometer lang, og den ble åpnet 20. desember 1924 som med smalspor. I 1988 ble den nedlagt ved stortingsvedtak. Det ble fremmet flere forslag om at Ålgårdsbanen skulle bli første del av jernbanen fra Stavanger til Oslo, men i stedet ble Sørlandsbanen koblet til Jærbanen i 1944. Samtidig ble Ålgårdsbanen oppgradert til normalspor.
Trasé
Ålgårdsbanen er 12,24 km lang og går mellom Ganddal og Ålgård i Rogaland. Hele banen ble bygget med en maksimal gradient på 1,5 prosent og minimum kurveradius på 180 meter. Den forgrener seg fra Sørlandsbanen (tidligere Jærenbanen) nord for Ganddal stasjon, 18 km sør for Stavanger. Da banen åpnet lå Ganddal stasjon sør for Stokkelandselven, men den ble flyttet lenger nord i 1935 for å forenkle driften. Banen fortsetter over Stokkelandsevlen på en 7,5 meter lang bro, og følger bekken til den når Foss-Eikeland, 3,43 km fra Ganddal. Foss-Eikeland hadde en 91 meter langt krysningsspor og en 40 meter lang plattform. Stasjonsbygningen ble bygget i tre, hadde en enkelt etasje og var 57 m².
Etter Foss-Eikeland fortsetter banen over Figgjoelva på en 30 meter lang fagverksbro. Den passerer Bråstein stasjon og fortsetter opp en 1,5 prosent brat stigning til Figgjo stasjon. Den hadde et 69 meter langt krysningsspor og en en 66 meter lang plattform, og en 97 m² stor enetasjes stasjonsbygning i tre. Ålgård stasjon var banens største, med to spor og en 120 meter lang plattform, en 12,3 meter lang svingskive og et 66 m² stort depot. Stasjonen ble bygget i tre med to etasjer, og inkluderte en leilighet for stasjonsmesteren.
Fra og med 1994 har banen ligget intakt og operativ fra Ganddal til Foss-Eigeland og sementfabrikken der. Her er det sveiset inn et kranspor over linjen. Fra Foss-Eigeland til Figgjo er banen intakt. På Figgjo har det blitt revet en en bru, og det er ikke mulig å kjøre tog videre. Bortsett fra en del planoverganger hvor sporene er asfaltert, forblir banen intakt til Ålgård. Ved Ålgård Stasjon er sporene fjernet, men stasjonsbygning og depotet står igjen. Stasjonen på Foss-Eigeland er omgjort til kirke, mens stasjonen på Figgjo var overtatt av en grossist. Banen er offisielt stengt, men har ikke blitt lagt ned. Bane NOR eier fortsatt banen.
Historie
De første planene om å bygge en jernbane i samme trasé som Ålgårdbanen kom under planleggingen av jernbanestrekningen mellom Stavanger og Oslo. I 1873 foreslo fylkesingeniør Th. Sejersted en trasé som gikk gjennom Høgsfjord, Dirdal, Hunnedalen, Sirdal og Hylestad og videre gjennom Telemark til Kongsberg, med en trasé lik den som E39 har i dag. Gjennom Rogaland ville den gå lengre øst enn Jærbanen, som var under bygging fra Stavanger til Egersund. Da arbeidene med Sørlandsbanen ble satt i gang i 1892, ble noen av Sjersteds planer tatt opp igjen.
27. september 1894 ble det opprettet en komité for å utrede en sidebane fra Jærbanen til Ålgård. Året etter anbefalte utvalget at det skulle den skulle bygges en smalsporet bane fra Orstad i Klepp, som skulle koste 348 000 kroner. Gjesdal kommune tilbød seg å finansiére 60 000 kroner av kostnaden for å bygge banen, under forutsetning av at NSB skulle bygge og drifte den. Staten ville derimot at banen skulle bygges og drives av private. Private jernbaner var ofte eid helt eller delvis av kommuner, fylker og stat, men ble drivet uavhengig av NSB, der eieren selv bar risikoen for driftsunderskudd.
En ny komité ble opprettet i 1910, ledet av ordfører Sven Nilssen i Gjesdal, som også var direktør ved Ålgårds Ullvarefabrikker. Selskapet hans betalte for trafikktelling langs strekningen, og utvalget konkluderte med at det var tilstrekkelig trafikk til å bygge en jernbanelinje der. Det ble foreslått to traseer: en fra Sandnes stasjon og en fra Ganddal stasjon. Ganddals-alternativet hadde lavere investeringskostnader, men ville gi høyere driftskostnader, og ble i 1913 ble beregnet til å koste 787 800 kroner å bygge. Derfor søkte komitéen i 1914 om at det skulle fremmes en kongelig resolusjon om å få bygget banen. NSBs hovedstyre støttet også byggingen, ble den satt på vent.
I 1919 foreslo lokalpolitikerne at banen skulle bygges som en del av Jærbanen og finansieres som en den av denne, men dette ble avvist av regjeringen. I stedet ønsket departementet igjen å vurdere å bygge Ålgårdsbanen som en del av Sørlandsbanen, og foreslo at Ålgårdsbanen bygges med normalspor, noe Sørlandsbanen ble planlagt med. Det ville derimot ikke være behov for normalspor før Sørlandsbanen ble forlenget til Rogaland, så banen ble planlagt bygget med smalspor, men der alle andre installasjoner skulle klargjøres for å kunne brukes med normalspor.
Den endelige traséen til Ålgårdsbanen fra Ganddal til Ålgård ble lagt i 1920 og ble kostnadsberegnet til 2,82 millioner kroner. Planene ble vedtatt av Stortinget 20. juli 1921, med byggestart 21. desember samme år. Byggingen av banen ble ledet av Just Broch med Olaf Bakke som anleggsjef. Mellom 200 og 250 personer jobbet med byggingen i anleggsperioden. På grunn av finanskrisa i 1921, ble byggingen av jernbanen sett på som en måte å skape arbeidsplasser på. De fleste av arbeiderne kom fra Stavanger og hadde en gjennomsnitslønn på 1,18 kroner i timen. Nesten alle arbeidserne hadde hadde familier å forsørge og slike ble prioritert under ansettelsene. Det første toget gikk fra Stavanger 20. desember 1924 og den offisielle åpningen ble foretatt av Arbeidsminister Lars Oftedal da toget ankom Ålgård. Banen ble den siste statseide jernbanen i Norge som ble åpnet med smalsporet.
I starten gikk det en eller to daglige avganger med damplokomotiv. I det første driftsåret reiste 18 500 passasjerer på Ålgårdsbanen. Den opprinnelige billettprisen fra Sandnes til Ålgård var 1,50 kroner, mot en krone for en bussbillett på samme strekning. Dette var blant annet fordi NSB opererte med en standardpris basert på reisens lengde, og jernbanen hadde enn lengre trasé enn bussen. Etter en stund bestemte NSBs styre at billettprisen skulle være den samme som bussens og prisen ble redusert til 1 krone og 10 øre. På grunn av konkurranse fra lastebilsjåfører som plukket opp passasjerer langs veien for 75 øre, ble prisen ytterligere redusert 80 øre i 1927. Banen gikk med overskudd frem til slutten av 1940-årene, hvoretter den begynte å gå med underskudd. I regnskapsåret 1948–1949 reiste 79 700 passasjerer med banen.
I 1923 vedtok Stortinget at Sørlandsbanen skulle følge en indre trasé via Bjerkreim og Ålgård. Vedtaket innebar at strekningen fra Ganddal til Stavanger skulle få 3-skinnespor. Under den videre planlegging ble det klart at Gjesdals-alternativet, hadde større høydeforskjell enn det som trengs for å koble Sørlandsbanen til Jærbanen, selv om traséen var 15 km kortere. Dette gjorde at NSB-styret og Rogaland fylkeskommune ombestemte deg og alternativet med en trasé over Jæren ble valgt. I 1937 gjorde derfor Stortinget nytt vedtak om at den normalsporede Sørlandsbanen skulle gå over Egersund og Jæren.
Idéen om at Sørlandsbanen skulle følge en indre trasé ble tatt opp igjen av et interkommunalt jernbaneutvalg i 1941. Utvalget ble ledet Sigval Bergesen utredet muligheten for å forlenge Ålgårdsbanen mot Hunnedalen via Setesdalsheiene til Lunde i Telemark. Banen skulle bygges med høyere standard enn Sørlandsbanen og ha kortere rute, slik at reisetiden fra Stavanger til Oslo kan reduseres omtrent fire til fem timer. Det ble laget en detaljplan for utvidelsen fra Ålgård til fylkesgrensen mot Telemark. For å behandle forslaget opprettet Stortinget i 1949 en komité for å se på de ulike traséalternativene. Etter å ha vurdert av de forskjellige alternativene som ble foreslått på 1940-årene, anbefalte den å ikke bygge den indre stambane, slik utvidelsen var blitt kalt.