cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charlotte Berg Andersen
Hun vant fem NM-gull i perioden 2013–2021.
Hun vant EM-bronse i 2022.
Erik Adielsson
Erik Adielsson (født 25. november 1974 i Hyby) er en svensk travkusk og førstekusk hos Stig H. Johansson.
Knut W. Engebretsen
Knut Wilhelm Engebretsen (født 23. august 1949) er en norsk tidligere badmintonspiller som representerte Oslo BK.
Han vant sju NM-gull i perioden 1970–1978. Han vant kongepokalen i 1972, 1973 og 1978.
Erik Adielsson
Erik Adielsson vant i 2006 Hugo Åbergs Memorial på Jägersro med hesten Citation, en seier som han regner som den hittil største i karrieren. Samme år vant han også Oslo Grand Prix på Bjerke med Mara Bourbon.
Adielsson kjørte hesten Victory Tilly til seier i Jämtlands Stora Pris i dennes siste start.
Adielsson har i årene 2003-2007 kjørt inn drøyt 108 millioner svenske kroner og tatt over 1 000 seire.
Moshi lufthavn
Moshi lufthavn  er en flyplass nordøst i Tanzania som betjener  Moshi. Coastal Aviation benytter plassen til både rute- og charterflyvninger.
Imitator
Imitator er en person som imiterer, det vil si etterligner, en annen person slik at andre, for eksempel et publikum, gjenkjenner den som blir imitert.
Imitasjon kan være en form for underholdning for å latterliggjøre, men også hylle, en kjent person, ofte en politiker, skuespiller eller sanger. Vanligvis karikerer og overdriver imitatoren særtrekkene ved den som skal etterliknes på en parodisk, morsom og uhøytidlig måte. Ikke sjelden er stemmelikhet det viktigste, og den framførte teksten har ofte et satirisk eller komisk poeng. Mange imitatorer karikerer også spesielle mennesketyper eller samfunnsgrupper i tillegg til imitasjoner av kjente enkeltpersoner. De kan også herme etter dyre- og fuglelyder, men kalles da vanligvis ikke imitatorer.
Imitatorer forekommer også blant forfattere, der de etterlikner en populær forfatters stil eller verk. Imitator kan også brukes om en såkalt wannabe eller look-alike, en person som bevisst kler seg ut som eller etterlikner berømte personer eller stilen deres. De beste imitatorene kan oppleves som dobbeltgjengere i forhold til dem de etterlikner.
Elvis-imitatorer
Et kjent eksempel på imitatorer er Elvis-imitatorer som forsøker å være så like den amerikanske rockesangeren Elvis Presley som mulig – både når det gjelder stemme, kroppsspråk og sceneopptreden, ansikt, frisyre, klær, og utseende ellers. Det blir hvert år arrangert konkurranser i Elvis-imitasjoner og flere personer lever av å etterlikne ham. I Norge er særlig Elvis-imitatoren Kjell Henning Bjørnstad kjent.
I Norge
Av dyktige norske stemmeimitatorer kan nevnes underholdningsartistene Rolf Just Nilsen, Trond Kirkvaag, Rune Andersen, Kristian Valen, Anders Bye, Jon Niklas Rønning, Kasper Foss og Ingve Connolly Gran (Norske Talenter (sesong 2), 2009). Deres imitasjoner er blitt Norgeskjent gjennom radio- og fjernsynsopptredener, plateinnspillinger, revy- og stand up-forestillinger. I det satiriske radioprogrammet Hallo i uken på NRK forekommer det flere imitasjoner av politikere hver uke.
I litteraturen
I litteraturen kan en imitasjon være en hyllest til en annen forfatter eller et litterært verk, men også en etterlikning av litterær stil og tematikk der en mindre suksessrik forfatter etteraper en populær forfatter for å tjene på det. Er etterligningen for tett, for eksempel hvis særtrekkene eller innholdet kopieres direkte eller likner til forveksling på originalen, kalles det for plagiat og kan være ulovlig.
Oledo
Oledo er et freguesia (sogn) i kommunen Idanha-a-Nova i det portugisiske distriktet Castelo Branco.
Aagot Tveter
Hun var den yngste av døtrene til Haakon Tveter. Sammen med sine søstre overtok hun Østensjø gård etter sin far da han døde i 1936. Den ble da drevet som sameie med søsteren Valborg Tveter som bestyrer. Da Valborg døde i 1954, ble Aagot bestyrer av sameiet, noe hun gjorde til hun døde. I hennes tid sluttet de med dyr på Østensjø gård. Aagots vei på Oppsal er oppkalt etter henne.
Bø prestegjeld
Bø prestegjeld var et prestegjeld tilhørende Nedre Telemark prosti. Det omfattet Bø kommune i Telemark fylke, og hovedkirken var Bø nye kirke.
Bø prestegjeld og dets sogn er nå en del av Midt-Telemark kirkelige fellesråd, som er underlagt Nedre Telemark prosti i Agder og Telemark bispedømme i Den norske kirke.
Historikk
Bjár sókn (norrønt) har sin opprinnelse fra kristningen av landet. Bø prestegjeld går tilbake til førreformatorisk tid, da det var behov for å tilpasse den kirkelige inndelingen til folketallet og bosetningsmønsteret etter Svartedauden.
Bø prestegjeld dannet grunnlaget for Bø formannskapsdistrikt, som ble opprettet i 1837.
Ytre Flåbygd hørte i eldre tid til Kviteseid prestegjeld, men ble overført til Bø ved kgl. res. 07.06.1845.
Ved kgl. res. 17. mars 1866 ble Lunde og Flaabygd annekssogn skilt ut som eget Lunde prestegjeld med virkning fra 7. mai 1866.
Ved avviklingen bestod Bø prestegjeld av menigheten i Bø.
Fra 2004 ble prestegjeldene som administrativ enhet faset ut av Den norske kirke, og fra 2012 gikk de også ut av lovverket.
Børtnekrigen 1728
«Børtnekrigen 1728» er et skillingstrykk som omhandler feider og slagsmål om jakt og fiske, beiterettigheter og lignende som ofte forekom mellom gudbrandsdøler og østerdøler i eldre tid.
Teksten
den gang det var krig på kniven i seteren om kreaturhavn. to mann gjorde her begge parter til lags så sier sagnet som går. døm kaller han Børtnekjerka den dau i dau og påstår at her fløt det blod. lerka slo triller og gjøken gol i bekken var ringer av ørretens vak. minst tjue mann høy på gamper til hest nå skulle østerdølen få seg en skrekk. ellers var nok hver især budd på å delta til slagets slutt. nå måtte det engang sies stopp og gudbrandsdølene fikk bruke vett. Sterke Gunnar Svestad var deres topp og H.B. fra Nystu sto bak. de sterkeste kjemper ble kalt på si og krefter skulle avgjøre striden. han skulle ha krefter mest som en hest og var viden kjent for dette ry. og H.B. som reserve var heller ingen slump han lå ikke særlig langt etter. Sterk og seig og hard som tannar det kjentes godt der han fikk slå. en rypestegg skrattet opp i lyngen til familien sin hyss hyss. kampen skulle foregå som seg hør og bør her var ingen innstilt på fest. og slutten på hele det planlagte stevne synets å løpe ut i sand. for rett på motparetn som en vind med bjørkeris og vidjesvolk. Rettighetene ble de samme i gavnet men H.B. var all sin dag halt. sang dog forrettes av lerke mot sky den klokker har det ei med å skofte.
Sture Bergmann
Han startet sin musikalske karriere med bandet Black Devils i 1971. Medvirkende:Einar Mostad-trommer Ivar Johnsen-Bass ) `?  )Grøtte-Gitar Sture Bergmann gitar og sang.Fortsatte videre i bandet Rockwool med:Odd-Jarl Gerhardsen bass/sang-Knut Henning gitar/sang Terje Olsen trommer/sang Einar Fasting keyboard/sang. Dette bandet ble etter hvert til Candy i 1975. Med det fulgte noen utskiftninger. Inn kom Olav Norum(for Fasting). Året etter overtok Inge Olsen trommene etter Terje. Etter en fjerdeplass i Trøndersk Mesterskap i 1976, tok bandet steget helt opp, og ble Trønderske mestere i 1977. Candy bestod fram til 1981, med diverse besetninger. (Lennart Gribb Band(Svein Røsten). Sture Bergmann ble etter det med "Sunny"og Randi Hansen fram til høsten 1983.Senere ble det turneliv med "Vikings",som bassist og sanger.Kom tilbake med "Sunny"i 1985,og var gitarist/vokalist med bandet til oppløsningen i 1988. Har bla. spilt med artister som: Rod Stewart-Bellamy Brothers-T.Andersen-Linda Kvam -Gillie-The Betales etc.
Peel
Peel kan vise til:
Cosmin Atodiresei
Cosmin Atodiresei (født 1. mars 1994) er en rumensk aker.
Han representerte Romania under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble nummer 19 i dobbel.
Monsanto, Idanha-a-Nova
Monsanto er en landsby og et freguesia (sogn) som ligger nordøst i kommunen Idanha-a-Nova i det portugisiske distriktet Castelo Branco. Landsbyen består av en klynge granittboliger som omgir et imponerende slott.
Parsing
Parsing eller syntaktisk analyse er betegnelse på den prosess som analyserer en streng med symboler, enten i naturlige språk eller programmeringsspråk i henhold til reglene i en formell grammatikk. Ordet parsing kommer av latin pars (orationis), som betyr ordklasse.
Innenfor informatikken brukes begrepet til å referere til den formelle analyse som en datamaskin foretar av en setning eller en streng av ord. Denne brytes opp i bestanddeler, og resulterer i et parsertre som viser deres syntaktiske relasjon til hverandre, og som også kan inneholde semantisk eller annen informasjon. Parsing brukes til analyse av programmeringsspråk, og refererer til den syntaktiske analyse av den innmatede koden i kompilatorer og kommandotolker.
Begrepet brukes også i psykolingvistikk for å beskrive språkoppfattelse. Parsing refererer her til måten mennesker analyserer en setnings eller en frases grammatiske bestanddeler. Begrepet er spesielt vanlig når man diskuterer fortolkning av garden-path sentences.
Katja Eyde Jacobsen
Katja Eyde Jacobsen (født 6. mars 1978 i Oslo) er en norsk filmregissør utdannet ved Den norske filmskolen. Hun debuterte som spillefilmregissør med Yatzy (2009). Yatzy var en av tre nominerte til beste barne- og ungdomsfilm under Amandaprisen 2009.
Kirkjubøar kommuna
Kirkjubøar kommuna var en kommune på Færøyene. Den omfattet bygdene Kirkjubøur og Velbastaður sørvest på Streymoy, til sammen dekket den et areal på 38 km². Den ble utskilt fra Suðurstreymoyar prestagjalds kommuna i 1930, og innlemmet i Tórshavnar kommuna i 2005. Kirkjubøar kommuna hadde ved innlemmelsen 230 innbyggere.
Skogskirkegården
Skogskirkegården, svensk: Skogskyrkogården ligger i Enskede sør i Stockholm. Den ble anlagt mellom 1919 og 1940 av arkitektene Gunnar Asplund og Sigurd Lewerentz etter å ha vunnet en stor internasjonal arkitektkonkurranse som ble utlyst i 1915.
På en furukledd ås anla de et sakralt landskap med flere mindre kapell plassert i naturen. Anlegget regnes som en av de viktige i moderne arkitektur, og det formspråk arkitekturen søkte før og etter andre verdenskrig, hvor det moderne samfunnet krevde både vakre, men også funksjonelle løsninger.
Vinnerutkastet tok utgangspunkt i det eksisterende landskapet, hvor Lewerentz konsentrerte seg i første rekke om selve landskapet, samt det klassiske Oppstandelseskapellet fra 1926. Asplund arbeidet i første rekke med de øvrige bygningene, der særlig krematoriet fra 1934-1940 har en sentral plass. Aspelund og Lewerentz utviklet hele komplekset, fra hele landskapet til den minste detalj. Skogskirkegården ble ferdigstilt i 1940 som en harmonsk enhet mellom natur og arkitektur.
Oppdraget stilte store krav også med hensyn til å løse de praktiske funksjonene, blant annet skulle anlegget baseres på kremasjon i stedet for begravelse. Krematoriet med de tre seremonirommene Troens, Håpets og Det hellige korsets kapell ligger i nærheten av Skogskirkegårdens store inngangsparti, hvor også et stort granittkors er fritt plassert på gressplenen.
Selve gravplassene er ordnet i felter inne i furuskogen, hvor det også er en minnelund. I den søndre del området er det en permanent utstilling om anlegget og de to arkitektene.
Av de mange kjente svensker som er begravet her, finner vi blant andre Greta Garbo, Lennart Skoglund, Ivar Lo-Johansson, Gunnar Asplund, Birgit Cullberg, Lars Gullin, Jan Johansson, Gunnar Wiklund, Tim Bergling og Per Yngve Ohlin.
Skogskirkegården ble ført inn på verdensarvlisten i 1994 med følgende begrunnelse: «''Skogskirkegården er et fremstående eksempel på hvordan arkitektur og et formgitt kulturlandskap fra vårt århundre smeltes sammen til en kirkegård. Denne skapelsen har hatt en stor innflytelse på utformningen av kirkegårder i hele verden.''».
The Woman on the Index
The Woman on the Index er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Hobart Henley.
Handling
Sylvia Martin forsøker å stikke av fra sin voldelige far, men bukker nesten under for kulden på dørstokken til Louis Gordon - en kjeltring. De gifter seg. Men senere - når Gordon blir arrestert - begår han selvmord. Mange år senere er Sylvia gift med sin andre ektemann, diplomaten David Maber.
Men John Alden, nå sjef for U.S. Secret Service, planlegger å bruke Sylvia til å fange en bolsjevik-agent, Hugo Declasse, som er romantisk tiltrukket av Sylvia. Når Alden appellerer til hennes patriotisme, samtykker hun i å delta på oppdraget. Men dette fører også til en rekke uforutsette komplikasjoner.
Niels Hemmingsen
Niels Hemmingsen (født 1513 i Errindlev i Danmark, død 23. mai 1600) var en dansk teolog.
Livsløp: Utdanning og yrkeskarriere
Niels Hemmingsen var født i Errindlev på Lolland i en bondefamilie, gikk på latinskole i Nysted og studerte fra 1537 til 1542 ved universitetet i Wittenberg, hvor særlig Philipp Melanchthons humanistisk betonte teologi gjorde et sterkt inntrykk på ham. I 1543 ble han professor i gresk ved Københavns Universitet, i 1545 ble han professor i hebraisk. Da stillingen som sogneprest ved Helligaandskirken ble ledig i 1547, fikk han denne i et års tid, samtidig som han beholdt sitt professorat. I 1553 tok han doktorgrad i teologi og ble professor i teologi 1557 ved universitetet. Han var flere ganger rektor ved universitetet, og fra 1572 ble han visekansler samme sted. Han fikk stor innflytelse som underviser og var samtidig rådgiver for kongen og riksrådet.
Også internasjonalt gjorde Hemmingsen seg gjeldende i den protestantiske delen av Europa, og hans teologiske skrifter fikk stor utbredelse. Niels Hemmingsen må anses for å være den danske teologen som har oppnådd den største berømmelsen utenfor landets grenser. Han var også venn med mange av tidens betydningsfulle personer, både mektige og lærde.
Hemmingsen som kryptokalvinist
Han omtales i Personalhistorisk tidsskrift som «den lærde lollik, der var kryptokalvinist». Han kom i vanskeligheter da han i 1572 sluttet seg til reformatoren Calvins nattverdslære, som var i strid med den lutherske oppfatning. I 1576 følte han seg tvunget til å tilbakekalle sine synspunkter, og det skal også sies at han hele tiden hadde kjempet mot den kalvinistiske predestinasjonslæren. Mistenkeliggjøringen opphørte likevel ikke, og i 1579 ble han av Frederik II avsatt fra universitetsembedet. Han bosatte seg i Roskilde, hvor han levde som en høyt ansett person til sin død.
Eksterne lenker
Hemmingsen: Admonitio de superstitionibus magicis vitandis
Segura
Segura er et freguesia (sogn) i kommunen Idanha-a-Nova i det portugisiske distriktet Castelo Branco.
Ştefan Musei
Ştefan Musei (født 10. desember 1995) er en rumensk aker.
Han representerte Romania under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor han ble nummer 19 i dobbel.
Universitetssykehuset Nord-Norge
Universitetssykehuset Nord-Norge HF (UNN, nordsamisk: Davvi-Norgga universitehtabuohcceviessu ) er en del av Helse Nord RHF. Sykehuset har rundt 6500 medarbeidere fordelt på mange klinikker og avdelinger fra Longyearbyen i nord til Narvik i sør, 4500 av disse jobber på Tromsøya. Dette gjør helseforetaket til landsdelens største arbeidsplass. Tor Ingebrigtsen var sykehusdirektør fra 2007 til 2018. Sommeren og høsten 2018 var Marit Lind konstituert som direktør, før Anita Schumacher overtok i januar 2019.
Sykehusets historie går tilbake til grunnleggelsen av Senjen og Tromsø Sygehus ved kongelig resolusjon i 1851. Da Troms ble eget amt skiftet sykehuset navn til Tromsø Amts Sygehus i 1866. I 1922 åpnet det nye Troms og Tromsø sykehus etter en seksårig byggeperiode. Bakgrunnen for navnet var at byen Tromsø ikke ble en del av fylkeskommunen Troms før i 1964, og sykehuset var eid av Troms fylkeskommune og Tromsø kommune i fellesskap. I 1964 ble sykehuset i sin helhet overtatt av fylkeskommunen og skiftet navn til Sentralsykehuset i Tromsø. I 1975 ble navnet endret til Regionsykehuset i Tromsø (RiTø). I 1991 flyttet sykehuset inn i nye lokaler nær universitetet. Navnet ble endret til Universitetssykehuset Nord-Norge i forbindelse med sykehusreformen 2001/2002.
Pasientbehandling, opplæring, forskning og diagnostisk utredning foregår i ni klinikker med tilhørende stab og flere driftssentre. UNN har sin virksomhet spredd på ulike steder med sykehus i Tromsø, Harstad, Narvik og Longyearbyen. Foretaket har psykiatriske klinikker i Tromsø, med integrert rusbehandling og flere distriktspsykiatriske sentre i Ofoten, Sør-Troms, Midt-Troms og Tromsø.
UNN betjener den regionale akuttmedisinske kommunikasjonssentral (AMK) og drifter en rekke ambulansestasjoner i Nordland og Troms. UNN bemanner også luftambulansen med helsepersonell.
I tillegg til å være universitetssykehus for den nordnorske befolkning, har UNN noen nasjonale og regionale funksjoner.
UNNs sykehus og avdelinger
Distriktsmedisinske senter: Finnsnes, Nordreisa og Bardu
Distriktspsykiatriske senter: Narvik, Harstad, Sjøvegan, Silsand, Tromsø, Storsteinnes og Storslett
Fossfossen
Fossfossen er et fossefall like nord for Sande i Gaular, Sogn og Fjordane. Det er et av de mest kjente fossefallene i Gaularvassdraget, og er godt synlig fra riksvei 610. Fossen er endepunkt for laksen sin vandring i elven, da det ikke er mulig for fisken å passere fallet.
Haute cuisine
La haute cuisine eller grande cuisine (av fransk haute i betydningen «øvre» eller «høyeste» og cuisine som betyr «kjøkken» og «kokekunst») er idag et internasjonalt anvendt begrep for utmerket mat og henspiller hovedsakelig til retter som serveres i restauranter. Begrepet ble skapt i Frankrike på 1600-tallet.
I den vestlige verden er det franske kjøkken lenge ansett for å ha en fremstående posisjon. Idag kommer et stort antall gastronomiske uttrykk fra det franske språket.
Hovden skigymnas
Hovden skigymnas (egentlig Hovden vidaregåande skule fra 1991) var en videregående skole på Hovden i Setesdal, etablert i 1990. Fra 2006 ble skolen omgjort til en avdeling av Setesdal vidaregåande skule.
Historie
Fra 1987 var det en filialklasse på Hovden under Valle vidaregåande skule. Klassen het VK2 Reiselivsaktiviteter, og hadde som mål å utdanne aktivitetsledere innen reiselivsnæringen, og da særlig skiinstruktører. I 1990 ble Hovden skigymnas etablert, og fra denne enkle begynnelsen vokste Hovden skigymnas til en selvstendig videregående skole med over hundre elever og rundt 20 ansatte.
Flere tidligere elever ved Hovden skigymnas har markert seg både nasjonalt og internasjonalt innen langrenn.
I 2006 ble skolen slått sammen med Valle vidaregåande skule og Hornnes vidaregåande skule, til Setesdal vidaregåande skule. Navnet Hovden skigymnas er likevel fortsatt i bruk.
Arkivet
Deler av arkivet etter skolen befinner seg på KUBEN i Arendal. Arkivet omfatter bl.a. møtereferater, journaler, saksarkiv og elevinformasjon.
Taneti Maamau
Taneti Maamau (moderne stavemåte: Taaneti Mwamwau), (født 16. september 1960) er en politiker fra Kiribati som har vært landets president siden 11. mars 2016. Han er øystatens sjette president etter at landet fikk selvstendighet 12. juli 1979. Han representerer Tobwaan Kiribati Party. Han vant presidentvalget i 2016 og ble gjenvalgt i 2020.
Biografi
Maamaus karriere i offentlig sektor startet i finansdepartementet hvor han ble sekretær før han flyttet over til handels- og industridepartementet. I 2002 trakk han seg fra arbeidet i departementet for å drive politisk arbeid.
I 2007 vant han et av setene i parlamentet fra sitt hjemsted, øya Onotoa, og han ble gjenvalgt både i 2011 og 2015. I 2016 stilte han som presidentkandidat for partialliansen Tobwaan Kiribati Party og han fikk også støtte fra den tidligere presidenten Teburoro Tito, forgjengeren til den da sittende president Anote Tong. Han vant valget med nesten 60 % av stemmene og ble tatt i ed som president 11. mars 2016.
I september 2019 fjernet Maamau de diplomatiske båndene mellom Kiribati og Taiwan og opprettet diplomatiske forbindelser med Kina etter at Taiwan avslo å gi finansiell støtte til Kiribatis planer om å kjøpe inn kommersielle fly. Dette gjorde at partiet mistet popularitet, og ved parlamentsvalget i 2019 fikk ikke partiet majoritet. De fikk 22 representanter mot tidligere 31 (av totalt 45).
Maamau stilte til gjenvalg ved presidentvalget i 2020 mot motkandidaten Banuera Berina fra Boutokaan Kiribati Moa Party, en partiallianse som ble stiftet i 2020 som en følge av at Maamau opprettet forbindelser til Kina. Maamau vant valget med 59 % av stemmene og ble tatt i ed for en ny presidentperiode 24. juni 2020.
I august 2020 annonserte Maamau en plan om å søke økonomisk støtte fra Kina og andre allierte for å gjøre det mulig å heve landoverflaten på øyene i Kiribati. Øystaten består av lave atoller i Stillehavet som er sterkt truet av kommende havnivåheving
Tunisias kvinnelandslag i fotball
Tunisias kvinnelandslag i fotball representerer Tunisia i internasjonal fotball. Tunisia har en bronse fra det arabiske mesterskapet.
Tunisias første større turnering var det arabiske mesterskapet i 2006, der de havnet i gruppe med Egypt, Syria og Palestina. Tunisia kom på andreplass i gruppen etter to seire og tap for Egypt. I semifinalen møtte Tunisia Algerie og tapte 0-3. Tunisia møtte igjen Egypt i bronsefinalen, og denne gangen vant Tunisia.
I motsetning til de andre afrikanske landene i det arabiske mesterskapet, deltok ikke Tunisia i kvalifiseringen til Afrikamesterskapet samme år, men imidlertid i mesterskapet 2008. Tunisia fikk møte begge de to siste motstanderne i de arabiske mesterskapet. Egypt trakk seg imidlertid, så Tunisia gikk rett til andre runde, der de møtte Algerie igjen. Tunisia slo overraskende de arabiske mestrene 2-1 på bortebane etter 0-0 hjemme, og var dermed klare for Afrikamesterskapet. Tunisia havnet imidlertid i en svært vanskelig pulje med tre av mesterskapets favoritter: sjudobbelt afrikamester Nigeria, Ghana og Sør-Afrika. Tunisia endte sist etter en del oppløftende resultater; 1-2 mot Sør-Afrika, 2-3 mot Ghana og overraskende 0-0 mot Nigeria.
Uavgjortkampen mot Nigeria sikret at Tunisia, som bare deltar i sitt andre mesterskap, er seedet inn i andre runde i kvalifiseringen til Afrikamesterskapet 2010. Her møter de enten Egypt eller Algerie.
Dirk Meier
Dirk Meier (født 28. januar 1964 i Spremberg), tysk syklist som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul.
Meier vant en olympisk sølvmedalje i banesykling under Sommer-OL 1988 i Seoul. Han var med på det østtyske laget som 4000 meter forfølgelsesritt foran Sovjetunionen. De andre på laget var Steffen Blochwitz, Roland Hennig og Carsten Wolf.
Partia
Partia (gammelpersisk: 𐎱𐎼𐎰𐎺, Parθava; partisk: 𐭐𐭓𐭕𐭅, Parθaw; middelpersisk: 𐭯𐭫𐭮𐭥𐭡𐭥‎, Pahlaw) er en historisk region lokalisert i nordøstlige Iran. Det ble erobret og underlagt medernes rike i løpet av 600-tallet f.Kr., ble deretter underlagt akamenide-dynastiets Perserriket under Kyros den store på 600-tallet f.Kr. og utgjorde en del av det hellenistiske Selevkideriket som følge av erobringene til Aleksander den store. Regionen på det iranske høylandet fungerte som den politiske og kulturelle basen for det øst-iranske parnifolket og arsakidedynastiet, herskere av det partiske rike (247 – 224 f.Kr.). Sasanideriket (det nypersiske rike), den siste staten før under islamske underleggelsen, holdt også regionen og de sju partiske klaner var en del av deres føydale aristokrati.
Partia var den fremste fienden og motstanderen til Romerriket i øst, og det partiske rike begrenset Romas ekspansjon bortenfor Kappadokia (sentrale Anatolia). Etter at det nomadiske parnifolket hadde slått seg ned i Partia og hadde bygd et lite, uavhengig kongedømme, fikk de framgang og makt under kong Mithridates I (171–138 f.Kr.) Det partiske riket okkuperte hele det området som er dagens Iran, Irak og Armenia, deler av Tyrkia, Georgia, Aserbajdsjan, Turkmenistan, Afghanistan og Tadsjikistan, og for en kort periode områder i Pakistan, Syria, Libanon og Palestina. Slutten på dette løst organiserte riket kom i 224 da den siste kongen ble beseiret av en av Partias vasaller, det persiske sasanidedynastiet.
Bakgrunn
Geografisk utgjør Partia grovt sett til en region i nordøstlige Iran. Det grenset til ørkenen Karakum i nord, inkludert fjellkjeden Kopet Dag og ørkenen Dasht-e Kavir («Store saltørkenen») i sør. Den grenset til Media i vest, Hyrkania i nordvest, Margiana i nordøst, og Aria (vestlige Afghanistan).
Under arsakidedynastiet var Partia forent med Hyrkania som en administrativ enhet, og regionen ble derfor ofte (i henhold til kontekst) betraktet som en del av selve Partia.
Navnet Partia er avledet fra latin, som tok det fra gammelpersiske Parthava, som var det partiske språkets egen betegnelse i betydningen «av partierne», som var et iransk folk. I konteksten til den hellenistiske perioden ble Partia også omtalt som Parthyaea.
I den romerske historikeren Junianus Justinus’ sammendrag av Pompeius Trogus’ verk Historiarum Philippicarum står det: «Partierne, som nå har riket i øst, har delt verden, som den var, med romerne, var opprinnelig landflyktig fra Skytia. Det er tydelig fra deres navn; for på skytisk språk er landflyktig kalt for Parti...» (Justinus, 41.2)
Parnifolket (gammelgresk: Πάρνοι, Parnoi) eller aparni (gresk: Ἄπαρνοι, Aparnoi) var et øst-iransk folk som bodde rundt elven Pjandzj (gammelgresk: Ὧχος, Okhos), sørøst for Det kaspiske hav, men det er antatt at deres opprinnelige hjemland, som Junianus Justinus indikerte, kan ha vært i sørlige Russland fra hvor de utvandret med andre skytiske stammer. Parnifolket var en av de tre stammene i sammenslutningen som på latin ble kalt Dahae (persisk: Dahan; gresk: Δάσαι, Dasai; sanskrit: Dasa). På midten av 200-tallet f.Kr. strømmet Parnifolket inn i Partia, «fordrev de greske satraper som hadde akkurat skaffet seg uavhengighet, og opprettet et herskerdynasti», det vil si arsakidedynastiet.
Under akamenidene
Et år etter at Kyros den store beseiret Astyages, den siste konge av det mediske rike, ble Partia en av de første provinsene som anerkjente Kyros som deres hersker, «og denne alliansen sikret Kyros’ østlige flanker og gjorde det mulig for ham å utføre den første av hans keiserlige kampanjer – mot Sardis» i Anatolia. I henhold til greske kilder, som følge av at akamenidenes trone ble tatt av Dareios I, forente parterne seg med Fraortes som slo seg opp som ny konge av mederne for å gjøre opprør mot ham. Hystaspes, den akamenidiske satrapen av provinsen, også omtalt som far til Dareios, greide å slå ned opprøret, noe som synes å ha skjedd i tiden rundt 522–521 f.Kr.
Den første kjente omtalen av Partia i Iran er i Behistuninnskriftene til Dareios hvor landet er listet (i den typiske iranske i rekkefølgen med urviseren) blant satraper i nærheten av Drangiana ved Hamunsjøen. Inskripsjonen er datert til rundt 520 f.Kr. Senteret for administrasjonen «kan ha vært ved [hva som senere ble kjent som] Hekatompylos» (dagens Qumis i Iran). Parterne opptrer også i Herodotos’ liste over folk underlagt akamenidenes Perserrike. Den greske historikeren behandlet parterne, korasmierne, sogdierne og areiojerne som folk av et enkelt satrapi, det sekstende, hvis årlige tributt til kongen utgjorde kun 300 talenter med sølv. Moderne historikere stiller seg tvilende til denne informasjonen.
I slaget ved Gaugamela i 331 f.Kr. mellom styrkene til Dareios III av Persia og de til Aleksander den store, var en enhet kommander av Fratafernes som på den tid var akamenidenes satrap av Partia. Som følge av Dareios’ nederlag, overga Fratafernes sitt satrapi til Aleksanders hær kom dit sommeren 330 f.Kr. Fratafernes ble deretter gjeninnsatt som satrap av Aleksander.
Under selevkidene
Som følge av Aleksanders død ble Paria under fordelingen av hans rike i Babylon i 323 f.Kr. en del av Selevkiderikets satrapi under gresk-makedonske Nikanor. Fratafernes, den tidligere guvernør, ble guvernør av Hyrkania. I 320 f.Kr. ved fordelingen i Triparadeisos (i Libanon), ble Partia gitt til Filip, tidligere satrap av Sogdiana. Noen får år senere ble provinsen invadert av Peithon, satrap av Media Magna, som deretter forsøkte å gjøre sin bror Evdamos til ny satrap. Peithon og Evdamos ble fordrevet og Partia forble en provins i egen rett.
I 316 f.Kr. ble Stasanderos, en vasall av Selevkos I Nikator og guvernør av Baktria (og, kan det synes, også av Aria og Margiana), utpekt som ny satrap av Partia. I de neste 60 årene utpekte Selevkideriket ulike satraper for provinsen. Som følge av Antiokos II Theos’ død i 247 f.Kr. tok Ptolemaios III Euergetes av Egypt kontrollen av Selevkiderikets hovedstad i Antiokia og etterlot i øyeblikket hele framtiden til selevkidedynastiet til et åpent spørsmål. Ved å dra fordel av den usikre situasjonen utropte persiske Andragoras, selevkidenes satrap i Partia, sin uavhengighet og begynte å prege sine egne mynter.
Som følge av at Partia rev seg løs fra Selevkideriket og påfølgende tap av militær støtte fra selevkidene, hadde Andragoras vanskeligheter med å forsvare sine grenser. Andragoras styrte kun i noen få år før han ble beseiret og drept av parnifolket ledet av Arsakes en gang rundt 238 f.Kr. I henhold til Junianus Justinus: «Han [Arsakes] var vant til å leve av plyndring og tyveri, da han hørte om nederlaget til Selevkos mot gallerne. Lettet fra sin frykt for kongen angrep han parterne med en gruppe tyver, drepte deres prefekt Andragoras, og etter å ha drept ham tok makten over nasjonen. Arsakes, støttet av sin bror Tiridates, er den som er kreditert som grunnleggeren av det partiske rike og av sin egen kongeslekt, arsakidedynastiet. Han ble valgt til leder av parnifolket, et østiransk folk som synes å ha kommet sørøst fra Det kaspiske hav, og over tid blandet seg med det opphavelige partiske folket. Parniene tok kontroll over Astabene (Astawa), den nordlige delen av regionen, den administrative hovedstaden som var Kabuchan (dagens Quchan i provinsen Razavi-Khorasan i nordlige Iran).
Ekteskapet
«Ekteskapet» er en humoristisk vise fra begynnelsen av 1900-tallet, skrevet i ren André Bjerke-stil.
Partia
Under selevkidene
Selv om en innledende straffeekspedisjon av Selevkideriket under Selevkos II Kallinikos ikke var vellykket, greide et nytt forsøk under Antiokos III den store gjenerobre områder fra Arsakes’ (eller muligens Tiridates’) etterfølger Arsakes II som gikk inn i fredsavtale og søkte å få status som vasall. Det var ikke før hans sønnesønn (eller kanskje grandnevø) Fraates I at Partia igjen krevde uavhengighet.
Ekteskapet
Teksten
og straks ble der kjennskap og vennskap i stand, hun lokket med morskap en tur i et landskap men han skjønte ikke det skapende grann. Fra paradiset har man jo en vitenskap det ender i fra vennskap og til lidenskap, men vennskapet lurer i kunnskapens gamle tre, han biter i eplet, o Gud for et fe. hun lover på troskap og boskap også. så forlater hun skyldskap og selger sitt linnedskap, og tenker som så: ja det blir vel en råd. Så kjøper hun seg kjøkkenskap og sengeskap og tosken gir a nøkkelen til sitt pengeskap, så lever de i morskap og faderskap og moderskap, men siden får han vite hvor skapet skal stå. han sliter for matskap og hus som en mann, så kommer det budskap om utroskap og djevelskap og skyldskap og slektskap får ondskap i stand. Så fruen blir et isskap i sitt ekteskap, og mannen han får mesterskap i drukkenskap, og herskapet skilles med trollskap og djevelskap ja ekteskapet er et nydelig skap.
Partia
Under arsakidene
Fra deres base i Partia utvidet arsakidedynastiet sitt herredømme til å omfatte det meste av Stor-Iran. De etablerte raskt flere eponymske grener på tronene i Armenia, Iberia (Georgia), og Kaukasiske Albania. Selv om akamenidene kun tidvis hadde deres hovedstad i Partia var det der deres maktbase lå, blant partiske føydale familier som monarkene var avhengig av for militære og finansielle støtte. I bytte for denne støtten mottok disse familiene store landområder blant de tidligste erobrede områdene tilstøtende til Partia som den partiske adelen styrte som provinsherskere. De største av disse bystatene var Kuchan, Semnan, Gorgan, Merv, Zabol og Yazd.
Fra rundt 105 f.Kr. og framfor hadde en håndfull av adelsfamiliene blitt så mektige og innflytelserike at de jevnlig motsatte seg monarken, og ble til sist en medvirkende faktor for dynastiets fall. Fra 130 f.Kr. ble Partia stadig angrepet av ulik nomadiske stammer, blant dem sakaene, yuezhiene, og massageterne. Hver gang måtte kongen selv svare på angrepene, selv når det var større trusler fra Selevkideriket eller Romerriket mot grensene i vest. Å forsvare riket nomadiske stammers angrep kostet livene til Fraates II og Arsakes II.
Det brøt ut innbyrdeskrig i Partia en gang rundt 32 f.Kr. da en Tiridates gjorde opprør mot kong Fraates IV, antagelig med støtte fra adelen som Fraates hadde kommet på kant med. Opprøret var vellykket i begynnelsen, men falt sammen ved 25 f.Kr. I årene 9-8 e.Kr. greide adelen å plassere deres egen fortrukne konge på den partiske tronen, men Vonones I viste seg å ha for tett økonomisk kontroll og han ble veltet til fordel for Artabanes I som synes å ha vært en adelsmann som ikke hadde forbindelse til arsakidedynastiet. Da han forsøkte å konsolidere sin posisjon greide han ikke å få gjennomslag i de partiske regionene hvor provinsherskerne sto sterkt.
Ved begynnelsen av 200-tallet e.Kr. hadde de hyppige krigene med Romerriket og ødeleggende angrep fra nomader, og innbyrdesstrid blant den partiske adelen svekket arsakidene i en grad at de ikke lenger klarte å forsvare sine erobrede områder. Riket brakk av distrikter som i økende grad krevde uavhengighet eller ble erobret av andre makter, og arsakidene ble selv til sist utslettet av det persiske sasanidedynastiet, en tidligere mindre vasall i sørvestlige Iran, i april 224.
Under sasanidene
Under Sasaniderikets overherredømme ble Partia lagt inn under en nyopprettet provins, Khorasan, og opphørte å eksistere som en egen politisk enhet. En del av den partiske adelen fortsatte å motsette seg den nye sentrale administrasjonen for en tid, men endret ganske snart sin allianse og lojalitet. Flere familier som hevdet nedstamming fra de partiske adelsfamiliene ble en institusjon kjent som «De sju hus», som spilte i stor rolle ved sasanidenes hoff, fem av familiene var antagelig ikke partisk, men konstruerte genealogier for framheve deres familiers gamle opphav.
Språk og litteratur
Folket i Partia snakket partisk, et nordvestlige iransk språk. Det er ikke bevart noen partisk litteratur fra før sasanidisk tid i sin opprinnelige form, og hva som ble skrevet synes å ha vært meget lite. Partierne hadde derimot en blomstrende muntlig poesikultur, og deres ord for trubadurer med minnesanger eller visesanger – gosan – har overlevd fram til i dag i mange iranske språk, foruten også på armensk (gusan); innflytelsen på armensk var stor, særlig på ordforrådet. Disse profesjonelle trubadurer var tydelige på hvert aspekt av dagliglivet i Partia, fra krybbe til graven, og de underholdt både de kongelige og vanlige folk. Samtidig hevdet de at deres patroner og beskyttere ikke hadde noen verdi grunnet deres tilknytning til mytiske helter og herskere. Disse partiske heltedikt er «hovedsakelig kjent via persisk av det tapte middelpersiske tekstsamlingen Khwadāy-Nāmag («Kongenes bok») og særlig via Firdausis store episke dikt Shahnameh («Kongeboken»).
De partiske arsakidene synes ikke å benyttet av partisk språk før relativt sent, og språket opptrer på arsakidemynter først under styret til Vologases I (51–58 e.Kr.). Det er likevel bevis på at partisk språk var i utstrakt bruk fra tidlige sasanidetider; erklæringene til de tidlige persiske kongene var – i tillegg til deres innfødte middelpersiske språk – også skrevet på partisk.
Samfunn
Bystater av «noenlunde betydelig størrelse» eksisterte i Partia så tidlig som første millennium f.Kr. «og ikke bare fra tiden til akamenidene og selevkidene.» Imidlertid var det meste av samfunnet ruralt og dominert av store landbruksområder kontrollert av landeiere med stort antall av leilendinger, slaver og annen kontraktbasert arbeidskraft til deres rådighet. Samfunn med frie bønder eksisterte også.
Ved arsakidenes tid var det partiske samfunnet inndelt i fire samfunnsklasser (begrenset til frimenn). På toppen var kongene og nær familiemedlemmer av kongen. Disse ble fulgt av den lavere adelen og presteskapet, deretter handelsstanden og lavere rangerte tjenestemenn, og til sist bønder og gjetere. Slaver uten rettigheter kom i tillegg.
Lite er kjent om økonomien i Partia, men jordbruk synes å ha spilt den viktigste rollen. Betydelig handel skjedde først ved etableringen av silkeveien i 114 f.Kr. da byen Hekatompylos (Qumis) ble et viktig knutepunkt. Det gresk navnet har betydningen «et hundre porter» og det persiske omtrent det samme, og som tittel ble det benyttet for byer med mer enn de tradisjonelle fire portene. Antallet må ikke bli forstått bokstavelig, og «mange porter» er mer korrekt.
Styret
Etter erobringen av Media, Assyria, Babylonia og Elam måtte parterne organisere sitt imperium. De tidligere elitene i disse landene var greske, og de nye herskerne måtte tilpasse seg deres skikker dersom de ønsket at deres styre skulle vare. Resultatet ble at byene beholdt sine gamle rettigheter og den sivile administrasjonen forble mer eller mindre uforandret. En interessant detalj er myntene som ble skrevet med det greske alfabetet, og denne skikken fortsatte helt fram til 100-tallet, da kunnskapen om dette språket var for nedadgående og få kunne lese eller skrive det greske alfabetet.
En annen kilde for inspirasjon var akamenide-dynastiet som tidligere hersket over det persiske imperiet. Hoffet snakket persisk og brukte pahlavi-skriptet. Det kongelige hoffet reiste fra hovedstad til hovedstad, og arsakidekongene ville kalles, som Kyros den store hadde beordret sine undersåtter til i det 500-tallet f.Kr., «konge av konger». Dette var en svært passende tittel, da den partiske monarken hersket over sitt eget imperium i tillegg til atten vasall-konger, som herskerne over bystaten Hatra, havnen Karakene og det antikke kongedømmet Armenia.
Imperiet var totalt sett, lite sentralisert. Der var flere språk, mange folkeslag og flere forskjellige økonomiske system. De løse båndene mellom de separate delene av imperiet var nøkkelen til dets overlevelse. I det 2. århundret ble den viktigste byen Ktesifon erobret ikke mindre enn tre ganger av romerne (i 116, 165 og 198), men imperiet overlevde fordi der var andre maktsentra. På den andre siden svekket det faktum at imperiet knapt var et konglomerat av kongedømmer, provinser og bystater den partiske staten til tider alvorlig. Dette var en betydelig faktor da den partiske ekspansjonen stoppet opp etter erobringen av Mesopotamia og Persia.
Lokale herskere spilte en viktig rolle, og kongen måtte respektere deres privilegier. Flere adelsfamilier hadde stemmerett i det kongelige råd. Sûrên-klanen hadde retten til å krone den partiske kongen, og alle aristokrater hadde lov og var ventet å holde en egen hær. Når tronen ble okkupert av en svak hersker, ble splittelser mellom adelsmennene farlige.
De forskjellige delene av imperiet som utgjorde helheten, var forbausende uavhengig. De hadde for eksempel lov til å slå egne mynter, et privilegium som var svært sjeldent i antikken. Så lenge den lokale eliten betalte skatt til parterkongen, var der lite innblanding. Systemet fungerte godt, byer som Ktesifon, Seleukia, Ekbatana, Rhagae, Hekatompylos, Nisâ og Susa blomstret.
Skatt var en av kildene til den kongelige inntekten, en annen var toll. Partia kontrollerte silkeveien, handelsrutene mellom Middelhavet og Kina.
Kontakt med Kina
Etter Zhang Qians reise og rapport blomstret kommersielle relasjoner mellom Kina, Sentral-Asia og Partia, da mange kinesiske utsendinger ble sendt i løpet av 100-tallet f.Kr.: «Den største av disse ekspedisjonene til utenlandske stater talte flere hundre personer, mens selv mindre ekspedisjoner inkluderte over 100 medlemmer... I løpet av ett år var der alt fra fem, seks til over ti ekspedisjoner som ble sendt ut.»
Parterne var tydeligvis svært bestemt på å beholde gode relasjoner med Kina og sendte også egne utsendinger, fra rundt 110 f.Kr.: «Da Han-utsendingene først besøkte kongedømmet Anxi (Partia), sendte kongen av Anxi 20 000 ryttere for å møte dem på den østlige grensen av kongedømmet... Da Han-utsendingene satte avgårde igjen for å reise tilbake til Kina, sendte Anxi-kongen egne utsendinger for å slå følge med dem... Keiseren var henrykt over dette.»
I 97 reiste den kinesiske generalen Ban Chao så langt vest som Det kaspiske hav med 70 000 mann og etablerte direkte militær kontakt med det partiske imperiet.
Parterne spilte også en rolle i silkeveiens utbredelse av buddhisme fra Sentral-Asia til Kina. An Shih Kao (eller An Shigao), en partisk adelsmann og buddhistisk misjonær, reiste til den kinesiske hovedstaden Luoyang i 148 hvor han etablerte templer og ble den første som oversatte buddhist-skrifter til kinesisk.
Konflikt med Roma
De partiske hærene inkluderte to typer kavaleri: De tungt bevæpnede og beskyttede katafraktene og de lette brigader med bueskyttere. For romerne som stolte på tungt infanteri, var parterne harde å beseire, siden kavaleriet var mye raskere og mer mobilt. På den andre siden fant parterne det vanskelig å okkupere erobrede områder da de ikke var dyktige i beleiringer. På grunn av disse svakhetene, klarte hverken romerne eller parterne å nedkjempe hverandre. Dette førte til at krigene fortsatte i århundrer.
I årene som fulgte etter slaget om Carrhae, ble romerne delt i borgerkrig mellom tilhengerne av Pompeius og Julius Cæsar. På grunn av de interne konfliktene, var Roma ute av stand til å føre felttog mot Partia. Selv om Cæsar til slutt seiret mot Pompeius, førte det påfølgende mordet på ham til enda en borgerkrig. Den romerske generalen Quintus Labienus, som hadde støttet Cæsars mordere og fryktet represalier fra hans arvinger Marcus Antonius og Octavianus (senere Augustus), tok parternes side og ble etterhvert den beste generalen til kong Pakores I. I 41 f.Kr. invaderte Partia, ledet av Labienus, Syria, Kilikia og Karia og angrep Frygia og Lilleasia. En annen armé intervenerte i Judea og fanget dets kong Johannes Hyrkanos II. Krigsbyttet var enorme og ble brukt godt: kong Fraates IV investerte dem i Ktesifon, en ny hovedstad ved Tigris.
I 39 f.Kr. tok Marcus Antonius hevn. Pakores og Labienus ble drept i kamp og Eufrat var igjen grensen mellom de to nasjonene, og parterne lærte at de ikke kunne okkupere fiendtlig territorium uten infanteri. Men Marcus Antonius ville også hevne Crassus’ død og invaderte Mesopotamia i 36 f.Kr. med den VI. legionen og andre uidentifiserte enheter. Han hadde kavaleri med seg, men det viste seg at han ikke kunne stole på det, og romerne var heldige som klarte å nå Armenia, etter å ha blitt påført store tap av parterne.
Kampanjen til Marcus Antonius ble fulgt av et opphold i kampene mellom de to imperiene da Roma igjen var opptatt av borgerkrig. Da Octavianus hadde beseiret Marcus Antonius, ignorerte han parterne. Han var mer interessert i vesten. Hans svigersønn og senere etterfølger Tiberius fremforhandlet en fredsavtale med Fraates (20 f.Kr.).
Krig mellom Roma og Partia brøt ut igjen i 60-årene. Armenia var blitt et vasall-kongedømme under romerne, men parterkongen Vologases I oppnevnte en ny armensk hersker. Dette var for mye for romerne, og deres kommandør Gnaeus Domitius Corbulo invaderte Armenia. Resultatet var at den nye armenske kongen mottok sin krone igjen i Roma av keiser Nero. Et kompromiss ble utarbeidet mellom de to imperiene: I fremtiden, skulle kongen av Armenia være en partisk prins, men hans utnevnelse krevde støtte fra romerne.
Ekspansjon til India
På 100-tallet f.Kr. begynte parterne å rykke inn i de østlige territoriene som hadde blitt okkupert av indo-skytere og yuezhi. Parterne gjenvant kontrollen over hele Baktria og betydelige territorium i de nordlige indiske subkontinentet, etter å ha beseiret mange lokale herskere som kushan-rikets hersker Kujula Kadfises, hersker i Gandhara-regionen.
Rundt 20 deklarerte Gondofares, en av de partiske erobrerne, sin uavhengighet fra det partiske imperiet og etablerte det indo-partiske kongedømmet i de erobrede territoriene.
Nedgang og fall
Det armenske kompromisset tjente sin hensikt, men ingenting var avtalt for fjerningen av en armensk konge. Etter 110 fjernet den partiske kong Vologases III den armenske herskeren, og den romerske keiseren Trajan, en tidligere general, bestemte seg for å invadere Partia som hevn. Krig brøt ut i 114, og parterne ble hardt slått. Romerne erobret Armenia, og i det følgende året, marsjerte Trajan sørover, hvor parterne ble tvunget til å evakuere deres festninger. I 116 erobret Trajan Ktesifon og etablerte nye provinser i Assyria og Babylonia.
Opprør brøt ut på grunn av befolkningens fortsatte lojalitet til Partia. På samme tid gjorde den jødiske diasporaen opprør, og Trajan ble tvunget til å sende en hær for å slå dem ned. Trajan klarte å ordne opp i problemene, men hans etterfølger Hadrian gav opp territoriene i 117. Det var uansett klart at romerne hadde lært hvordan de skulle beseire parterne.
Kanskje var det ikke romersk styrke, men partisk svakhet som førte til katastrofen. På 100-tallet e.Kr. hadde de partiske adelsmennene blitt mektigere på grunn av innrømmelser fra den partiske kongen som gav dem større makt over landet og bøndene. Deres makt rivaliserte nå med kongens, og på samme tid hadde interne splittelser i arsakidedynastiet gjort dem sårbare.
Men enden var ikke nær ennå. I 161 erklærte kong Vologases IV krig mot romerne og gjenerobret Armenia. Den romerske motoffensiven gikk tregt, men i 165 falt Ktesifon. De romerske keiserne Lucius Verus og Marcus Aurelius la Mesopotamia under Romerriket, men klarte ikke å demilitarisere regionen mellom Eufrat og Tigris. Det forble en kostbar byrde, men det var nå klart at romerne for tiden var overlegne.
Det endelige slaget kom tretti år senere. Kong Vologases V hadde forsøkt å gjenerobre Mesopotamia mens romerne igjen var opptatt av enda en borgerkrig (193), men ble slått tilbake da general Septimius Severus gikk til motangrep. Igjen ble Ktesifon erobret (198), og stort krigsbytte ble brakt til Roma. Ifølge et moderne anslag var gullet og sølvet nok til å utsette en europeisk økonomisk krise i tre eller fire tiår, og konsekvensene av plyndringen for Partia var alvorlig.
Partia, nå lutfattig og uten noe håp om å ta tilbake de tapte territoriene, var demoralisert. Kongene ble tvunget til å gi fra seg mer makt til adelsmennene, og vasallkongene begynte å vakle i deres lojalitet. I 224 gjorde den persiske vasallkongen Ardasjir opprør. To år senere tok han Ktesifon, og denne gangen betydde det slutten på Partia, byttet ut med et nytt perserrike, styrt av sasanidedynastiet.
Eksterne lenker
Parthia Partos Partoj Parthie 파르티아 Parti Partai Partia (kraina) Парфия Người Parthia 帕提亚
Wilfried Pallhuber
Wilfried «Willi the Kid» Pallhuber (født 4. august 1967 i Antholz) er en italiensk skiskytter. Under OL 2006 i Torino deltok han i sitt femte OL.