cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Trikken i Bergen
Historie
Kort tid etter ble linjen fra Sukkerhusbryggen forlenget til Sandviken, slik at sporet til Bradbenken ble et sidespor. En linjeendring i 1898 gjorde at trikken fra Nygårdsbroen ble slått sammen med trikken til Sandviken, og en linjeendring i 1900 gjorde at trikken fra Kalfaret ble slått sammen med trikken til Sukkerhusbryggen. Dermed var så godt som hele passasjergrunnlaget til Bradbenken, og 31. januar 1901 ble det som nå var blitt et sidespor fra Sandviken-trikken til Bradbenken nedlagt som Norges første trikkenedleggelse. I 1910 ble linjen til Sukkerhusbryggen nedlagt, og i 1911 åpnet trikkelinjen til Møhlenpris. I 1915 ble det opprettet trikkelinje til Nordnes, en linje som i årene 1924-26 var forlenget til jernbanestasjonen. I tillegg ble flere av linjene gradvis forlenget, og i 1932 nådde sporveisnettet sin største utstrekning. Linjenettet var da:
Linje 1 og 2 hadde dobbeltspor, linje 3 og 4 hadde strekninger med enkeltspor. En viktig milepæl for trikken i Bergen i mellomkrigstiden var bybrannen i 1916, da det nå ble mulig å bygge gater dimensjonert for trikk. Blant annet ble trikkelinjene i all hovedsak ledet utenom den gjenoppbygde Torgallmenningen. I tillegg var bybrannen foranledningen til at det som senere skulle bli linje 2 først ble ført til C. Sundts Gate, senere omlagt til Engen. En annen viktig hendelse i Bergenstrikkens historie var streiken fra 9. februar til 16. juni 1926. Den var blant annet direkte foranledning til at linjen til jernbanestasjonen ble nedlagt. Streiken er en av de mest omtalte streikene i Bergens historie, og det kom blant annet til kamper mellom streikende arbeidere og streikebrytere som ble satt inn. En rekke av de streikende arbeiderne ble nektet å komme tilbake i jobben etter streikens slutt.
I 1928 ble den første bussruten opprettet i Bergen, og i 1939 hadde byen seks busslinjer, hvorav flere gikk til dels parallelt med trikkelinjer. Allerede i mellomkrigstiden ble det tatt til orde for å legge ned trikken og erstatte den med buss. Andre verdenskrig og bensinrasjoneringen førte imidlertid at dette i all hovedsak ble lagt på is, med unntak av at den litt over én kilometer lange strekningen til Nordnes som ble innstilt i 1944 for å opprettholde tilbudet på de andre linjene. I 1947 fikk Bergens Sporvei ti moderne trikker fra Strømmens Værksted, og det så lyst ut for både trikke- og trolleybussdrift. 23. februar 1950 forsvant trikken til Møhlenpris ved opprettelsen av en trolleybusslinje mellom Møhlenpris og Mulen. I 1951 vedtok bystyret heller å satse på trolleybusser, og i 1957 ble linjen til Fridalen erstattet med trolleybuss. I 1961 ble linjen mellom sentrum og Sandviken erstattet med buss, og også mellom sentrum og Minde begynte Sporveien etter hvert å kjøre buss på kveldstid. 31. desember 1965 gikk siste trikk fra sentrum til Minde. Ordfører Harry Hansen hengte en krans på siste avgang, og sporveiens musikkorps spilte Chopins Sørgemarsj. På siste turen var billettprisen fem kroner, til inntekt for den planlagte Grieghallen. De utrangerte trikkene ble samlet på Møhlenpris, tatt over på lektere og slept til opphugging hos Cook i Nyhavn ute i Sandviken. Andre ble senket utenfor Askøy ved Florvåg.
Salg til Oslo, Malmö, DDR, Polen og til og med eksotiske steder som Lima og Calcutta hadde vært vurdert, men trikkene endte altså i Byfjorden. Kun én trikk er bevart. En viktig grunn til at trikken i Bergen ble lagt ned, i motsetning til i Oslo og Trondheim, var at de daværende kommunegrensene innskrenket utbyggingspotensialet. Samtidig fikk trikken i Bergen aldri så store passasjertall som de andre trikkesystemene i Norge. Likevel hadde over 30 millioner presset seg inn på bare 46 sporvogner i løpet av 1943/44. Men trikkelinjen i Bergen var på 14 km i 1943; i 1961 var det bare 4,5 km tilbake. Og selv om trikkelinjene ble redusert, ble ikke driftskostnadene tilsvarende redusert, slik at billettprisen på 25 øre i 1949 var økt til 50 øre i 1960.
Linjene
Opprinnelig hadde ikke linjene nummer, men ulik farge på frontlykten. Linjenummer ble først tatt i bruk i 1923, og linjen mellom Sukkerhusbryggen og Bradbenken hadde derfor aldri noe linjenummer.
Linje 1
Linjen mellom Småstrandgaten og Nygårdsbroen ble åpnet 3. juli 1897, mens linjen mellom Sukkerhusbryggen og Sandviken ble åpnet 29. juli samme år. 21. februar 1898 ble disse slått sammen til en gjennomgående linje. I nord ble linjen i 1905 forlenget fra Sandvikskirken til Sandvikstorget, i 1911 til nordenden av reperbanen og i 1928 til Munkebottsveien. I 1947, i forbindelse med innføring av enveiskjørte trikker, ble det bygd vendesløyfe i Sandviken. I sør ble linjen i 1919 forlenget over Nygårdsbroen til den tidligere jernbanestasjonen i Solheimsviken, i 1924 til Inndalen og i 1928 til vendesløyfe ved Fanahallen kino på Wergeland i bydelen Minde. Strekningen fikk gradvis mer dobbeltspor til hele strekningen var dobbeltsporet i 1938. Linje 1a ble opprettet fra linje 2s nye vendesløyfe på Engen i 1950 til Minde, og da linjen til Sandviken ble nedlagt i 1961, ble dette linje 1. Linjen ble endelig nedlagt i 1965 og erstattet med dieselbuss.
Linje 2
Linjen mellom Småstrandgaten og Kalfaret ble åpnet 3. juli 1897. I 1898 ble linjen forlenget til først til Olav Kyrres gate, og i 1900 til Sukkerhusbryggen. Da forbindelsen til Sukkerhusbryggen ble lagt ned i 1910 ble linjen igjen avkortet til Småstrandgaten. I 1911 ble linjen forlenget til Møhlenpris, og i 1912 til Haukeland universitetssykehus. I 1919 ble linjen delt, og mens linjen til Møhlenpris senere ble linje 3, ble endeholdeplass for linjen til Haukeland i sentrum flyttet til Torgallmenningen, i 1922 ble denne flyttet til C. Sundts gate. I 1950 ble endeholdeplassen erstattet med sløyfe på Engen. I motsatt ende ble linjen forlenget til en sløyfe ved Fridalen i 1924. Med unntak av en mindre strekning i sentrum fikk linjen dobbeltspor i 1922. Linje 2a ble opprettet i 1943 fra Nordnes til Fridalen i forbindelse med at linje 4 ble lagt ned, men denne eksisterte kun ett års tid. 1. desember 1957 ble linjen gjort om til trolleybuss, en linje som siden er forlenget til Birkelundstoppen ved Nattland studentby, og som i dag er Norges eneste gjenværende trolleybusslinje.
Linje 3
Linjen mellom Møhlenpris og Torgallmenningen oppsto da linje 2 ble delt i 1919. Etter noen måneder ble endestasjonen i sentrum flyttet til Ole Bulls plass. Etter flere endringer ble den i 1923 forlenget til Tyskebryggen. Linjen ble 1. desember 1950 erstattet med Bergens første trolleybusslinje, som ikke fulgte den gamle trikkelinjen fra Møhlenpris over Nygårdshøyden til Sentrum og det som nå het Bryggen, men i stedet den nyanlagte gaten rundt Dragefjellet fra Dokken til Nøstet og videre til Bryggen og Mulen, der den erstattet bensinbusslinjen Nøstet-Mulen. Strekningen ble erstattet med dieselbuss i 1994 ved byggingen av Vestre innfartsåre og delt mellom to linjer, Mulen-Solheimslien (linje 5) og Møhlenpris-Nygårdshøyden-Starefossen (linje 11). I forbindelse med nye omlegginger fikk linje 11 endret traséen til Nordnes i stedet for Møhlenpris, og søndre Møhlenpris ble fra 2000 uten rutebussforbindelse.
Linje 4
Linjen fra Torgallmenningen til Nordnes ble åpnet i 1915, først og fremst som egen rute, men til visse tider på døgnet frem til 1917 også som forsterkning til linje 1 og 2. Nordnestrikken var den som i størst grad ble påvirket av gjenoppbyggingen etter bybrannen i 1916, og etter flere omlegginger ble endeholdeplassen lagt til krysset mellom Strandgaten og Chr. Michelsens gate. I 1924 ble linjen forlenget til jernbanestasjonen, men delvis på grunn av streiken og delvis på grunn av dårlig passasjergrunnlag ble denne forlengelsen lagt ned i 1926. I 1943 ble linjen lagt ned som selvstendig linje, og kjøringen til Nordnes ble overtatt av linje 2a, som fortsatte til Fridalen. I oktober 1944 ble linje 2a lagt ned og med den Nordnestrikken. Siden 1945 har denne strekningen vært trafikkert av buss, og trafikkeres siden 2000 av linje 11 Nordnes-Starefossen.
Sukkerhusbryggen – Bradbenken
Linjen mellom Sukkerhusbryggen og Bradbenken ble åpnet 3. juli 1897. Trafikkgrunnlaget var imidlertid dårlig. I 1900 ble strekningen mellom Sukkerhusbryggen og Engen overtatt av linjen til Kalfaret, og i motsatt ende ble trikken erstattet av en trikk mellom Mariakirken og Bradbenken på det som var blitt et sidespor til Sandvikentrikken. Passasjergrunnlaget på denne var imidlertid skralt. Siden Sandvikentrikkens spor gikk i Øvregaten tok det ofte lenger tid å ta trikken fra Torget til Bradbenken enn å gå. Den ble derfor lagt ned samme år. Strekningen mellom Engen og Sukkerhusbryggen var trafikkert av linje 2 frem til den ble lagt ned i 1910.
Museumslinje
Ettersom de bare er bevart en eneste vogn fra Bergen, nr. 10, har man hentet inn toakslede vogner fra Berlin for å ha noe å kjøre med. Tre motorvogner og tre tilhengere. En av tilhengerne er senere avgitt for å brukes stasjonært ved den tidligere trikkesløyfen på Minde.
Høsten 2021 åpnet driften av museumstrikken mellom Møhlenpris og Muséplassen med kjøring i hovedsakelig museets åpningstider. Arbeidet med re-etablering av skinnegangen fra Engen til Møhlenpris nådde en milepæl våren 2022 da det igjen ble skinnegang langs hele traseen for første gang på 30 år. Kjøreledningen ble deretter fullført fram til krysset Magnus Barfots gate - Vaskerelven i august samme år.
Kulturminnefondet tildelte sommeren 2022 stiftelsen Bergen Elektriske Sporvei 350,000 kroner til restaurering av vogn 47, opprinnelig Oslo-trikk nr. 74 fra 1913, som skal brukes i museumstrafikken.
Første prøvetur fra Møhlenpris til kafé Opera ble gjort 31. august 2022.
Alberton
Alberton er en by i Øst-Rand (øst for Johannesburg) i Gauteng, Sør-Afrika.Alberton er der en del av Ekurhuleni bykommune. Byen ligger langs Natal Spruit og like ved store byer som Johannesburg (15 km) og Pretoria (60 km). Veddeløpsbanen i Alberton er vel kjent, spesielt for nattveddeløpene som finner sted her. Byen har store industrielle tilbud og er en del av Alrode-Wadeville-korridoren.
Historie
Bare 13 år gammel kjøpte Johannes Petrus Meyer 11 hektar av sin fars gård Elandsfontein. Han bygde et hus ved siden av Albertonbekken eller Natal Spruit, ikke langt fra dagens bysentrum. Etter at hans kone døde i 1870 ved fødselen til deres fjerde datter, bestemte han seg for å starte en landhandel og bygde et herskapshus i 1890. Huset kom på mirakuløst vis uskadd fra boerkrigen i 1899 – 1902 og kan den dag i dag ses fra motorveien N12.
Jans bror, Johan Georg ("Org") Meyer, overtok gården etter Jans død. General Hennie Alberts, en veteran fra krigen, kjøpte en del av gården Elandsfontein fra Org og han ga stedet navnet Alberton.
Belgia under Sommer-OL 1988
Belgia under Sommer-OL 1988. Femtini sportsutøvere, trettifem menn og tjuefire kvinner fra Belgia, deltok i tretten sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. Belgia kom på delt 44.-plass med to bronsemedaljer.
Sumpgresshoppe
Utseende
Kroppen er 21-37 millimeter lang og den største arten av markgresshopper i Norge. Den er lyst gul-grønn med noen mørkere små markeringer. De kraftige baklårene er røde på undersiden. Rekken av små torner på bakleggen er mørke.
Levevis
Sumpgresshoppe finnes langs strender av større og mindre vann, på fuktige enger og gresskledd myr. På varme dager er den livlig og kan fly flere meter om den blir oppskremt.
Sangen består av små kneppende og tikkende lyder og kan skille den fra andre markgresshopper. De voksne flyr i mellom juli og oktober.
Egglegging skjer utpå høsten. Eggene legges i små grupper på omtrent ti egg, i jorden, ved røtter og gresstuer.
Sannhetens time – Historien om Veronica Guerin
Sannhetens time – Historien om Veronica Guerin er en irsk biografisk dramafilm fra 2003, regissert av Joel Schumacher. Filmen er basert på den sanne historien om den irske journalisten Veronica Guerin, som ble myrdet av irske narkolangere..
Handling
Veronica Guerin, en reporter for Sunday Independent, blir oppmerksom på hvordan narkotikatrafikken i Dublin går utover arbeiderklassen, spesielt barna, og hun lover å avsløre de ansvarlige bakmennene. Hennes undersøkelser fører henne blant annet til John Traynor, en bemerkelsesverdig kilde til informasjon om den kriminelle underverdenen. Traynor er villig til å hjelpe henne til en viss grad, men villeder henne for å beskytte seg mot narkobaronen John Gilligan. For å styre henne bort fra Gilligan, antyder Traynor at Gerry Hutch, en kriminell kjent som "The Monk" har ansvaret for innførsel av narkotika. Guerin etterforsker Hutch, men oppdager at han ikke er involvert.
Når Guerin nærmer seg sannheten, blir hun og familien mål. En kule avfyrt gjennom et vindu i hjemmet hennes som advarsel stopper ikke henne. Hun blir deretter skutt i beinet, og hennes unge sønn Cathal blir truet. Hennes ektemann Graham, moren Bernie og broren Jimmy bønnfaller Veronica om å slutte, men hun blir mer bestemt på å avsløre de kriminelle gjengene. Den 26. juni 1996 møter Guerin i en rettssak for å svare for parkeringsbøter og fartsbøter som hun tidligere hadde ignorert. Hun får en bot, og reiser deretter hjem. Men to menn på motorsykkel stopper ved siden av henne. Sjåføren ødelegger vinduet på bilen hennes, og skyter henne seks ganger.
Petropavlovsk-Kamtsjatskij
Petropavlovsk-Kamtsjatskij (russisk: Петропа́вловск-Камча́тский) er en by i Kamtsjatka kraj i Russland, som den også er det administrative, industrielle, vitenskapelige og kulturelle senteret for. Innbyggertall: 198 028 (folketelling 2002), 268 747 (folketelling 1989). Mesteparten av befolkningen er russere og ukrainere. Det bor flere mennesker i denne byen enn i naboregionene Magadan oblast og Tsjukotka autonome okrug. Byen dekker et areal på 400 km².
Byen ble grunnlagt av oppdageren Vitus Bering, som nådde Avatsjabukta i 1740 og la ned grunnsteinen for havna Petropavlovsk, som er oppkalt etter hans to skip, Sankt Peter og Paul av Tarsus, som ble bygget i Okhotsk for hans andre ekspedisjon. Bystatus ble innvilget 9. april 1812. Under krimkrigen motstod festningen beleiringen fra de engelsk-franske styrkene, og falt aldri.
Petropavlovsk var en viktig kilde for fisk (spesielt laks) og krabbe for Sovjetunionen på 1900-tallet. Etter slutten på sovjettiden har imidlertid fiskerettighetene blitt solgt til utenlandske interesser. Byen ligger på høye åser og er omringet av vulkaner. Det er faktisk ikke mulig å se horisonten klart fra noe sted i byen ettersom det er vulkaner og fjell overalt.
På andre side av Avatsjabukta fra byen ligger Russlands største ubåtbase, Rybatsjij atomubåtbase, (beliggenhet og satellittbilder: ) etablert i sovjettiden og fremdeles i bruk av den russiske stillehavsflåten.
Klimaet er subarktisk og årsnedbøren er i gjennomsnitt 860 mm, eller rundt tre ganger så mye som er vanlig i Sibir, og mesteparten faller som snø. Temperaturen om vinteren er mildere enn i Sibir. En typisk januardag ligger på minus 7,3°C, mens normalt maksimum i juli er 20°C.
Byen har bygd ut en turistbasert infrastruktur. Rundt tjue store turistselskaper tilbyr et stort utvalg av tjenester, fra bjørnejakt til paragliding. Ettersom Petropavlovsk-Kamtsjatskij er den nest største byen i verden som ikke kan nås via landeveien (etter Iquitos, Peru), så er det svært dyrt å reise hit, men byen vokser likevel i popularitet på grunn av det bemerkelsesverdige landskapet og naturen på Kamtsjatkahalvøya. Byen betjenes av Petropavlovsk-Kamtsjatskij lufthavn.
NM i ishockey 1994
NM i ishockey 1994 var det 55. norgesmesterskapet i ishockey.
vant sitt første norgesmesterskap etter å ha vunnet finalen 3–1 i kamper mot.
Sluttspill
Kvartfinaler: Pulje A Trondheim - Vålerenga         3- 6 Stjernen - Trondheim         13- 1 Vålerenga - Stjernen          7- 1 Vålerenga       2    2  0  0    13- 4   4 Stjernen        2    1  0  1    14- 8   2 Trondheim       2    0  0  2     4-19   0 Pulje B Sparta - Storhamar            3- 1 Lillehammer - Sparta          7- 0 Storhamar - Lillehammer       6- 1 Storhamar       2    1  0  1     7- 4   2 Lillehammer     2    1  0  1     8- 6   2 Sparta          2    1  0  1     3- 8   2 Semifinaler (best av tre): Vålerenga - Lillehammer       1- 3 Lillehammer - Vålerenga       4- 1 Storhamar - Stjernen          4- 2 Stjernen - Storhamar          3- 5 Finale
Jens Bache-Wiig
Jens Bache-Wiig (født 15. november 1880 på Eidsvoll, død 6. mai 1965) var en norsk professor og industrileder. Bache-Wiig ble utnevnt til professor i elektroteknikk ved Norges tekniske høgskole i 1912. Han ble innvilget avskjed fra sin stilling i 1917 for å bli administrerende direktør i Elektrisk Bureau.
Etter studier ved Ingenieurakademie Zwickau studerte han elektroteknikk ved den tekniske høyskolen i Karlsruhe. I årene 1902–1906 var han ansatt ved Gesellschaft für Elektrische Industrie i Karlsruhe, i 1906–1912 ved Westinghouse Elect. & Manufacturing Co. i Pittsburgh i Pennsylvania.
Norsk Elektroteknisk Forening ble stiftet i Oslo 13. mai 1918 av professor Jens Bache-Wiig, direktør Carsten Bruun og kraftverksdirektør Johan Collett Holst.
Bache-Wiig ble direktør for Standard Telefon og Kabelfabrik (eid av International Telegraph and Telephone Company, ITT). I årene 1930–1935 var han, med Berlin som base, sjef for ITTs tyske bedrifter og visepresident i ITT. I 1939 hentet statsråd Trygve Lie ham til Forsyningsdepartementet som leder av Direktoratet for Industriforsyning.
Han var medlem av Administrasjonsrådet fra april til september 1940.
I dagene 18., 19. og 20. april 1940 blir det avholdt flere møter, der administrasjonsrådsmedlem Bache-Wiig direkte uttaler at man er i overensstemmelse med Administrasjonsrådets retningslinjer når man tilbyr, selger og leverer sin produksjon til Tyskland. Dette gjelder elektrokjemiske og elektrometallurgiske industrier. I siste uke i april 1940 ble det holdt en konferanse mellom Administrasjonsrådets medlemmer direktør Jahn, Backe-Wiig og Hartbek samt representanter for arbeiderne ved Marinens Hovedverft og en rekke tyske offiserer. Konferansen behandlet spørsmålet om å sette verftet i gang igjen. Det ble opplyst om at driften blant annet skulle gå ut på å bygge krigsskip for fienden. Kongsberg Våpenfabrikk settes i gang med våpenfabrikasjon, og det fremgår i Bache-Wiigs brev fra Administrasjonsrådet til Kongsberg Våpenfabrikk datert 26. juli 1945 og undertegnet J. Bache-Wiig at man er fornøyd med at man kan holde hjulene i gang. (Fra boken Dømmer ikke av Oliver H. Langeland, utgitt igjen i 2009, side 65-69.)
Senere ble han styreformann og generaldirektør i Norsk Hydro (1942/1944 og til andre verdenskrigs slutt), etter krigen var han også styreformann.
Etter andre verdenskrig ble Bache-Wiig også visepresident i ITT i New York. Fra 1947 var han styreformann i Årdal og Sunndal Verk.
Lima (Dalarna)
Lima er et tettsted i Malung-Sälen kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 398 innbyggere.
I 2015 regnet Statistiska centralbyrån den sørlige delen av Lima som et småsted.
Amagertorv (København)
Amagertorv er et langstrakt torg i sentrale København. Amagertorv har fått sitt navn etter bruken, den gang bønder fra Amager brakte produktene sine hit for omsetning. Amagertorv er i dag en del av gågata Strøget. Her ligger flere kjente forretninger og kafeer, som Mads Nørregaard, Illum, Georg Jensen, Cafe Europa og Cafe Norden. I senere år er Amagertorv blitt tilholdssted for flere store advokatfirmaer.
Torget omtales allerede i 1389 og da kommer den inn under Thiedeskemannegade (Tyskmannegade). Noen år senere dukker betegnelsen Fisketorvet opp og da er man kommet til 1449. Navnet Amagertorv brukes første gang i 1472.
Utover på 15–1600–tallet begynte plassen også å bli benyttet til store fester med ridderturneringer og opptog av feststemte mennesker. Men det var bøndene og deres produkter som satte sitt preg på torget til daglig. Det ble etter hvert mange som hadde boder med frukt og grønnsaker og på et noe senere tidspunkt fikk man også tillatelse til å omsette egg, smør og fjærkre. Dette ble det søppel av og i et skriv innlevert av Københavns renovasjonsinspektør Svend Krag i 1718 klager han sin nød og sier at:
Etter den siste store brannen i København i 1795 ble det store forandringer for de som hadde tilhold ved Amagertorv. Da ble Højbro Plads etablert og gikk over i Amagertorv. På et senere tidspunkt ble torghandelen flyttet ut og selve torget ble møteplass for bybudene som ventet på oppdrag. Det var en pumpe på det stedet hvor Storkespringvandet ble reist i 1894 og her pleide de samle seg.
1. divisjon ishockey for menn 2011/12
1. divisjon ishockey for herrer 2011-12 var det nest øverste nivået i norsk ishockey sesongen 2011-12. Ligaen startet 24. september 2011 og ble avsluttet 4. mars 2012. Tønsberg Vikings og Comet Halden ble lagene som gikk videre til kvalifiseringen til GET-ligaen 2012/13.
Amagertorv (København)
Storkespringvandet
Skulpturen er modellert av billedhuggeren Vilhelm Bissen etter tegninger av professor og maler Edvard Petersen og støpt av bronsestøper Lauritz Rasmussen. Springvannet ble donert av Foreningen til Hovedstadens Forskønnelse. I 1888 utlyste foreningen en konkurranse i anledning av kronprins Frederiks (senere Frederik VIII) og kronprinsesse Louises forestående sølvbryllup. Storkespringvandet ble innviet i 1894.
1. divisjon ishockey for menn 2011/12
Lagene
•  Rosenborg 2 •  LIK 2/NTG •  Storhamar 2 •  Bergen •  Kongsvinger •  Ringerike •  Furuset •  MS 2, Grüner •  VIF 2, Hasle-Løren •  Frisk 2, Jutul •  Tønsberg •  Stjernen 2 •  Sparta 2 •  Comet •  Stavanger Oilers 2
Amagertorv (København)
Storkespringvandet
Da springvannet var nytt plasket det vann i en slik vinkel mot fuglenes utbredte vinger at det sprutet i ansiktet på forbipasserende. Pressen harsellerte med det og politiet var stadig tilkalt fordi det ofte var folk som drev med skøyerstreker og kastet folk oppi vannkummen. Kommunen stengte av vannet, men det medførte at folk kastet søppel oppi i stedet og derfor ble det åpnet for vannet igjen.
Det har i årevis versert en historie om at fuglene ikke er storker, men hegrer. En ornitolog har studert Storkespringvandet nærmere og konkludert med at det er storker.
Limedsforsen
Limedsforsen er et tettsted i Malung-Sälen kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 441 innbyggere.
Furness
Furness er en halvøy i den sørlige delen av Cumbria i England. Området kan også defineres sosio-kulturelt med noe mer flytende grenser; ut fra den mest inkluderende definisjonen dekker den hele North Lonsdale, området nord for Morecambe Bay.
Byen Barrow-in-Furness dominerer området, og har godt over to tredeler av innbyggerne. Andre viktige bosetninger er Ulverston, Coniston, Broughton-in-Furness, Cartmel, Dalton-in-Furnes, Askam og Ireleth. Totalt bor det omkring 100 000 mennesker i Furness.
Balisjøen
Balisjøen er farvannet nord for de indonesiske øyene Bali og Lombok, ut til Kangeanøyene. Balisjøen grenser til Javasjøen i nord og Floressjøen i øst. Den regnes som en del av Stillehavet, og danner Stillehavets grense mot Indiahavet gjennom sundet mellom Bali og Lombok (Selat Lombok).
Domkirken i Orvieto
Duomo di Orvieto er en stor 1400-talls romersk katolsk katedral som ligger i byen Orvieto i regionen Umbria i Italia. Bygningen ble konstruert etter ordre fra pave Urban IV for å minnes og gi et passende sted til Korporalet fra Bolsena, fra et mirakel som skal ha inntruffet i 1264 i nabobyen Bolsena. En omreisende prest som tvilte på transsubstasiasjonens sannhet opplevde at hostien blødde, og dette så kraftig at alterduken ble flekket.
Kirkebygget er plassert på en dominerende plass i Orvieto på toppen av en vulkankjerne. Kirkens fasade er et stykke klassisk, religiøst byggverk som består av formelementer fra 1300-tallet med et stort rosevindu, gullmosaikker og store bronsedører. Innvendig har kirken kapeller dekorert med fresker av dommedag utført av noen av periodens aller beste malere.
Byggingen
Grunnsteinen ble lagt i 1290 av pave Nikolas IV og byggearbeidet var betrodd til Fra Bevignate di Perugia etter utkast av Arnolfo di Cambio. Byggearbeidet skred langsomt frem helt til 1309 da arkitekt Lorenzo Maitani fra Sienna ble tildelt byggeoppdraget og satt til å løse en rekke problemer med bygningens evne til å tåle konstruksjonsbelastningene. Han foretok betydelige forandringer i form og konstruksjon og skapte den nåværende fasaden og store deler av interiøret inntil han døde i 1330, like før kirken ble ferdigstilt.
Fasadene
Den mest iøynefallende delen av katedralens ytre er den gylne vestfronten som er dekorert med store bas-relieffer og statuer av evangelistene, skapt av Maitani. Relieffene skildrer bibelske scener. Over disse dekorasjonene er der mosaikker fra 1300-tallet etter utkast av kunstneren Cesare Nebbia. Disse opprinnelige delene er blitt erstattet og omformet i de etterfølgende århundrene, i særlig grad i 1713 og 1842. De nyeste delene av utsmykningen er de tre hovedinngangsdørene i bronse. De ble fullført i 1970 av den italienske billedhuggeren Emilio Greco med skildringer av nådegjerninger fra Jesu liv og er kronet av en skulptur av madonna med barnet fra 1347 av Andrea Pisano. Byggets yttervegger er, i kontrast til vestfronten, enklere utstyrt med skiftende lag av den lokale, hvite travertinen og blågrå basaltstein.
Interiøret
Katedralens interiør er med overlegg gjort enkelt, stilrent og rommelig med alabastvinduer som bidrar til å holde kirken kjølig gjennom den hete italienske sommeren. Taket ble dekorert av Pietro di Lello and Vanuzzo di Mastro Pierno i 1320-årene, gjennomgikk en omfattende restaurering i 1890-årene til sitt nåværende utseende.
Døpefonten i nærheten av den venstre adkomsten ble skapt i 1390 av Luca di Giovanni og utvidet seksten år senere av Sano di Matteo. Over den er det en freske av Madonna med barnet malt av Gentile di Fabriano i 1425. Bak alteret er det en rekke skadde fresker tilegnet jomfru Marias liv og skapt av de lokale kunstnerne Preto Ilario og Pietro di Puccino. Freskene er restaurert hvert hundreår i flere etterfølgende århundrer. Katedralens store orgel befinner seg i apsiden. Det har 5 585 piper og er opprinnelig bygget av Ippolito Scalza og Bernardino Benvenuti i det 15. århundre og ble ombygget i 1913 og 1975. Scalzas andre store arbeid er det store Pietà som han skapte i 1579.
Korporale-kapellet
Kapellet ble bygget for å huse det tilflekkede korporalet fra mirakelet i Bolsena. Det er dekorert med fresker som viser mirakler knyttet til blødende hostirer gjennom kirkens historie. De er malt mellom 1357 og 1363 av Ugolino di Prete Ilaro, Domenico di Meo og Giovanni di Buccio Leonardelli, og er kjent blant annet for antisemittisme som hadde et oppsving i Vest-Europa i denne perioden. Det er også et maleri av Lippo Memmi av Madonnaen av Raccomandati. I midten av kapellet står et forgylt relikvarium med det blodstenkte korporalet, som ble laget av Ugolino di Vieri i 1330. Det er herfra korporalet hentes for å bæres i religiøse prosesjoner gjennom byen på festdager.
Kapellet for Madonna di San Brizo
Dette kapellet er et senere tilbygg til katedralen (også kjent som Signorelli-kapellet) ble påbegynt i 1397 men kontraktsmessige resonnementer viser at det gikk nesten hundre år før kunstneren Luca Signorelli fikk i oppdrag å utsmykke hele kapellet ved å ta over de ufullførte arbeidene til Fra Angelico og Benozzo Gozzoli som ble malt ti-år tidligere. Kapellet er regnet som Signorellis mest betydelige verk. Signorelli brukte to år på å skape serien med fresker som skildrer dommens dag, fremkomsten av antikrist, verdens endelikt og atskillelsen av de dømte fra de velsignete.
I kapellet finner vi også avbildninger av Homer, Empidokles, Lukanus, Horats, Ovid, Vergil og Dante side om side med scener fra deres verk og medaljonger som avbilder lokale helgener.
Palazzo dei Papi
Det pavelige palasset som er påbygget katedralens høyre side ble påbegynt på midten av 1200-tallet da pavene reiste til Orvieto for å unnslippe konfliktene i Roma. Pave Urban IV og Pave Martin IV bodde begge i byen og overvåket antagelig de første trinn i byggingen av palasset. Pave Bonifatius VIII utvidet bygningen, men den ble forlatt ufullført som følge av at pavesetet flyttet til Avignon i 1309. Palasset forble pavelig residens inntil 1550 da eierskapet ble overført til katedralen. Etter å ha brukt det som residens en tid, ble det ombygget til museum i 1896, som det er den dag i dag. Innvendig finner man informasjon og gjenstander som i detalj gjør rede for katedralen og byens historie. I museet kan man se avlagte arbeider fra katedralens eksteriør, interiør og deler av den opprinnelige konstruksjonen som er fjernet under senere restaurering, malerier, relikvarier og de originale byggetegningene.
Første etasje inneholder også et museum som er tilegnet den sicilianske kunstneren Emilio Greco som tegnet katedralens bronsedører i 1970. Museet inneholder et stort utvalg av hans arbeider, arbeidsskisser, skulpturer og andre større stykker, herav noen som befinner seg i Peterskirken i Vatikanet.
Musserende vin
Musserende viner er vanligvis hvite, men musserende rosévin (og til og med rødvin) blir også stadig vanligere. Champagne er den klassiske varianten, men det finnes flere varianter som for eksempel spansk cava, tysk sekt, italiensk spumante, asti og prosecco, og crémant fra Bourgogne, Jura eller Alsace. I Italia brukes ofte Charmat-metoden, som også kalles også tankmetoden eller cuve close. Den går ut på å sette ferdig hvitvin under trykk i en temperaturkontrollert ståltank, for så å tilsette gjær og sukker. Metoden gjør at vinen får kraftigere bobler enn ved bruk av den klassiske metoden.
Domkirken i Orvieto
Palazzo dell’Opera del Duomo
Vis-à-vis katedralen er en stor og fornem bygning oppført i 1359 for å huse kontorer for katedralens administrasjon. Den ble utvidet i 1857 for gi plass til museum i første etasje for etruskiske gjenstander som er funnet i de nære omgivelsene rundt byen som en gang var en viktig etruskisk hovedstad. Ved siden av bygningen er Claudio Faina-museet som inneholder en betydelig samling etruskisk kunst som er samlet på 1800-tallet av grev Mauro Faina og gitt i testamentarisk gave til byen.
Musserende vin
Musserende vin fra Sør-Afrika produseres etter Méthode Cap Classique (MCC) som er deres svar på den tradisjonelle champagnemetoden.
I Norge var Golden Power i en årrekke alene som et norskprodusert innslag i Vinmonopolets tilbud av musserende vin. Golden Power produseres av Vingården og er laget av 70 % rabarbra, 20 % eple og 10 % druer. Golden Power ble lagret ett år på eikefat og 2-4 måneder på flaske. Den var gått ut av sortimentet i 2006.
Sider er vin laget av eplemost. Den kan serveres musserende eller «flat».
Mønstergjenkjenning
Mønstergjenkjenning er et fag innen informatikk. Det innebærer at man skal lete gjennom en ofte stor datamengde, etter visse mønstre, og rapportere funn. I forbindelse med krigføring vil avlytting og kodeknekking innebære at man må utføre mønstergjenkjenning. Selve letingen innebærer at man aktiverer en algoritme på det aktuelle materiale, og med spesiell instruks om hvilke mønster som er av interesse. Funnrapporten vil vise hva som er funnet, hvor det opptrådte, og i hvilken grad funnet er relevant til det som var av interesse.
Tidligere skjedde dette manuelt, men i dag vil datamaskiner være sentrale. Et IT-anlegg er ofte utstyrt med automatikk som bruker mønstergjenkjenning for å oppdage forsøk på innbrudd og annet som har til hensikt å utfordre organisasjonens datasikkerhet. Innenfor bioinformatikk brukes mønstergjenkjenning i letingen etter spesielle DNA-sekvenser. Man kan også si at mønstergjenkjenning er sentral innen generell informasjonsgjenfinning, eksempelvis etter artikler på web. Til sist kan nevnes at data mining også i stor grad er avhengig av effektiv mønstergjenkjenning for å ekstrahere meningsfylt informasjon fra ustrukturerte data.
Hermann von Dechend
Hermann Friedrich Alexander von Dechend (født 2. april 1814 i Marienwerder, død 30. april 1890 i Berlin) var den første presidenten for den tyske Riksbanken, keiserlig virkelig geheimeråd og medlem av det prøyssiske statsrådet.
Informasjonsutvinning
Bakgrunn
Manuell utvinning av mønster fra data har eksistert i mange århundrer med metoder som Bayes' teorem (1700-tallet) og regresjonsanalyse (1800-tallet). Utviklingen av datateknologi har økt muligheten til innhenting, lagring og manipulering av data. Ettersom at datasett har økt i størrelse og kompleksitet, har manuell utvinning blitt erstattet med indirekte og automatiserte måter å prosessere data på. Eksempler på dette er genetisk algoritme (1950-tallet), beslutningstre (1960-tallet), nevralt nettverk (1970-tallet) og støttevektormaskiner (1990-tallet).
Prosess
Kunnskapsfunn i databaser er vanligvis definert i disse trinnene: Det finnes mange variasjoner av denne prosessen, og det hele kan forenkles til tre steg:
Preprosessering
Før datautvinningsalogitmer kan bli brukt, må man velge et konkret datasett. På grunn av at datautvinning bare kan oppdage mønster som faktisk er til stede i data, må det valgte datasettet være stort nok til å kunne inneholde disse mønstrene. Samtidig skal mønstrene bli funnet innen en akseptabel tidsfrist. Preprossesering er viktig for å analysere multivariable datasett før datautvinningen. Datasettet blir deretter renset for å fjerne observasjoner som inneholder støy eller mangler data.
Datautvinning
Datautvinning består av seks forskjellige klasser med oppgaver :
Validering av resultat
Datautvinning kan utilsiktet bli misbrukt, og kan da gi resultater som synes å være av betydning. Disse resultatene vil ikke kunne forutsi fremtidig atferd, og kan ikke reproduseres på en ny prøve av data.
Det siste steget av kunnskapsfunn fra data er å verifisere at mønstrene som er produsert av datautvinningsalgoritmene oppstår i større datasett. Mønstre funnet av algoritmene er ikke nødvendigvis gyldige. Det er vanlig for algoritmer å finne mønstre i treningssettet som ikke er tilstede i det generelle datasettet, og dette kalles overtilpasning. For å løse dette bruker evalueringen et testsett med data som algoritmen ikke er trent i. De lærde mønstrene påføres dette datasettet, og det faktiske resultatet blir sammenlignet med ønsket resultat.
Hvis de lærde mønstrene ikke oppfyller de ønskede standarder, er det nødvendig å revurdere og endre pre-prosessering og datautvninngstrinnene. Hvis de derimot oppfyller de ønskede standarder, så må man tolke de lærde mønstrene og gjøre dem om til kunnskap.
Personvern og etikk
Selv om uttrykket datautvinning i seg selv ikke har noen etiske implikasjoner, blir det ofte assosiert med utvinning av personers atferd. Måten datautvinning blir brukt på, kan i noen tilfeller, føre til spørsmål angående personvern, lovlighet og etikk.
Datautvinning krever forberedelse av data som kan avdekke informasjon eller mønstre som kan sette taushetsplikten og personvernet i fare. Dette kan oppstå gjennom data aggregering. Data aggregering går ut på å kombinere data sammen (eventuelt fra forskjellige kilder) på en måte som forenkler analysen. I utgangspunktet er ikke dette datautvinning, men et resultat av forberedelsen til analysen av data. Trusselen mot personvernet kommer når dataene er kompilert fordi den eller de som utvinner data, eller alle som har tilgang til det nykompilerte datasettet, kan være i stand til å identifisere individ, spesielt når dataene originalt var anonyme. Et eksempel på dette er tilfellet hvor journalister klarte å identifisere flere individ basert på et sett med anonymisert søkehistorikk som AOL, ved en feiltakelse, publiserte i 2006.
Før man begynner med datautvinning er det anbefalt at at man kjenner til følgende:
Situasjonen i USA
I USA har bekymringer for personvernet vært adresser i en viss grad av den amerikanske kongressen, via passeringer av regulatoriske kontroller som Health Insurance Portability and Accountability Act (HIPAA). HIPAA krever at enkelt personer gir "informert samtykke" om informasjon de gir, for nåværende og fremtidig bruk.
Beskyttelse gjennom informert samtykke blir undergravd av kompleksiteten til samtykkeerklæringer som kreves av deltakere. Samtykkeerklæringene er ofte uforståelig for den gjennomsnittlige mannen i gaten. Dette understreker nødvendigheten til data anonymitet i data aggregering- og datautvinningspraksiser.
Personvernlovgivning som HIPAA og Family Educational Rights and Privacy Act (FERPA) gjelder kun for de spesifikke områdene som slike lover adresserer. De fleste bedrifters datautvinning i USA, er ikke kontrollert av noen lovgivning.
Situasjonen i Europa
Europa har sterke personvernlover, og det arbeides med å styrke rettighetene til forbrukerne ytterligere. Men, U.S.-E.U. Safe Harbor-prinsippene utsetter europeiske brukere for personvern utnyttelse fra amerikanske selskap. Som en konsekvens av Edward Snowden's Global surveillance disclosure, har det blitt en økt diskusjon om å oppheve denne avtalen.
Makassarstredet
Makassarstredet er sundet mellom de indonesiske øyene Sulawesi og Borneo. Sundet forbinder Javasjøen og Floressjøen i sør med Celebessjøen i nord. Sundet har fått navn etter havnebyen Makassar sørligst på Sulawesi.
Fylkesvei 3470
Fylkesvei 3470 går mellom Skjerkholt og Lunde i Tvedestrand kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 105 (Aust-Agder).
John Arild Svendsen
John Arild Svendsen (født 20. november 1967) er en norsk taekwondo-utøver fra Hammerfest.
Svendsen ble gradert til Grand Master 9 Dan av Pioneer Grand Master Kong Young Il i september 2019.
(Gradert til 8 Dan av Pioneer Grand MAster C K Choi i 2012)
Han har vunnet over 60 VM-gull i 11 forskjellige organisasjoners verdensmesterskap per 1. mars 2019; ITF, WASCO, PUMA, WTA, WTKA/WTA, UNIFIED WORLD, UFMC, TAGB, United ITF, Re-Unified, WACTO, WFMC og 20+ EM-gull i flere taekwondo-organisasjoner (ITF, TAGB, UITF, TKDI). Svendsen er den mestvinnende taekwondo-utøveren innen ITF-stilarten på verdensbasis.
Kilder
Finnmark Dagblad
Storsylen Opp
Storsylen Opp er et motbakkeløp i Tydal i Trøndelag, som første gang ble arrangert 22. august 2009 av Storsylen Opp, en undergruppe av Tydal IL skigruppa.
Løypa starter ved Nedalshytta i Tydal og har målgang på Storsylen 1762 meter over havet. Totalt er det en stigning på ca. 1000 høydemeter fordelt på en 11 km lang løype.
Programingeniør
Programingeniør er en tittel for yrkesutøvere som er spesialutdannet for arbeid med lyd og film. I fjernsyns- og radioselskaper har programingeniører ansvaret for betjeningen av teknisk utstyr. De blir ofte kalt «teknikere». Utviklingen har ført til at enklere teknikk kan betjenes av journalister selv, og programingeniører benyttes idag særlig ved mer kompliserte sendinger.
Huaceae
Huaceae er en plantefamilie som i APG III-systemet plasseres i ordenen Oxidales. Familien omfatter 4 kjente arter fordelt på 2 planteslekter.
Slekter
Følgende slekter med noen av artene oppgitt, hører under familien Huaceae:
Apache (sykkel)
DBS Apache Cross, populært kalt Apache, var en populær guttesykkel i Norge på 1970-tallet. Den ble produsert av Jonas Øglænd under merkenavnet Den Beste Sykkel mellom 1972 og 1980. Syklene har i ettertid vært ettertraktet av samlere.
Den engelske sykkelen Raleigh Chopper ble produsert fra 1960-årene til 2005 og har et lignende utseende, begge er eksempler på såkalte wheelie bikes.
Historie
Sykkelen var en videreutvikling av Crossmaster, som i likhet med Apache hadde et langt sykkelsete etter modell av motorsykkelsaler. Øglænd gikk med Apache et steg lenger, med rygglene og «chopper»-styre, i tillegg til dekaler med motiv inspirert av amerikanske urfolk. Syklene var å få i tre størrelser. 15", 17" og 18" (det ble også laget noen 12", men det var ytterst få). Tilgjengelig ekstrautstyr var blant annet speedometer, vimpel, skvettlapp, speil og horn.
Apachesyklene hadde tre-trinns navgir, med en stor T-formet girspake plassert på rammen. Etter 1976 kom sykkelen med en litt lavere sal, og girspaken på rammen ble byttet ut med et vanlig håndgir som var plassert på styret. I 1978 kom syklene med lås som var sveiset fast i ramma.
Inspirert av suksessen med Apache lanserte DBS Tomahawk som var en enda mer outrert choppervariant med mindre forhjul, større styre, høyere rygglene og rammeplassert girspake lik de første Apachesyklene.
I 1981 ble en ny utgave av Apache lansert under navnet «DBS Junior Cross». Denne modellen hadde litt annerledes dekor.
I 1997 gjenopptok DBS produksjonen av Apache uten å oppnå særlig suksess.
I 2019 lanserte Posten Norge et frimerke med motiv av Apache.
Pratibha
Pratibha (hindi: प्रतिभा) er et indisk kvinnenavn som er dannet av et ord på sanskrit som kan bety «lys», «prakt», «intelligens», «innsikt» eller «forståelse».
Ready Already
Ready Already er ska-bandet No Torsos andre EP. Den ble utgitt på Asian Man Records under bandets første USA-turné i 2008.
Pratibha
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Lawrencium
Lawrencium er et kunstig fremstilt radioaktivt grunnstoff med kjemisk symbol Lr og atomnummer 103 i periodesystemet.
Historie
Lawrencium ble fremstilt for første gang 14. februar 1961 av Albert Ghiorso, Torbjørn Sikkeland, Almon Larsh og Robert M Latimer ved Berkeley Radiation Laboratory, som hører til Berkeley-universitetet i California, USA. Metoden som ble brukt var å la en prøve med 3 milligram av 3 forskjellige californium-isotoper bli bombardert av bor-ioner i partikkelakseleratoren (HILAC) (Heavy Ion Linear Accelerator). Resultatet var 257Lr med halveringstid på 4,2 sekunder.
Før oppdagelsen i 1961 ble offisielt godkjent, hadde stoffet et midlertidig navn; Unniltrium med kjemisk symbol Unt. Unniltrium er en kvasi-latinisering av tallene en-null-tre med endelsen -um. Lawrencium har også vært kalt eka-lutetium. Tidligere hadde Lawrencium det kjemiske symbolet Lw, men det ble endret i 1963 til Lr og offisielt anerkjent av International Union of Pure and Applied Chemistry (IUPAC) i 1997.
Stoffet er oppkalt etter Ernest O. Lawrence, oppfinneren av syklotronen.
Egenskaper
Lawrencium er et kortlivet transurant metall som tilhører aktinoidene. Det er antatt å være sølvhvitt eller metallgrått av utseende. Lawrencium har aldri vært fremstilt i tilstrekkelige mengder til å fastslå kjemiske og fysiske egenskaper.
Isotoper
Lawrencium har ingen stabile isotoper. Hittil er 16 isotoper kjent, og de mest stabile er 264Lr og 265Lr med halveringstid 10 timer, 263Lr med halveringstid 5,56 timer, 262Lr med halveringstid 2,78 timer, og 266Lr med halveringstid 1,11 timer. Alle de resterende isotopene har halveringstider kortere enn 1 time, og de fleste kortere enn 1 minutt. De fleste kjente lawrencium-isotopene kan nedbrytes ved spontan kjernespalting (fisjon).
Forekomst
Lawrencium finnes ikke naturlig, men blir fremstilt i laboratorier.
Anvendelse
Lawrencium har per i dag ingen anvendelse, bortsett fra i forskningssammenheng.
Trommestikke
En trommestikke bruker man til å slå på en tromme eller en cymbal. Trommestikken kommer i forskjellige størrelser og har forskjellige tupper. Tuppene og størrelsen har noe å si for hva slags lyd det kommer ut av trommen, og er særlig avgjørende for lydkarakteren på cymbaler.
Tresorter
Trommestikker lages av flere forskjellige sorter tre, samt syntetiske materialer. Den aller vanligste tresorten er amerikansk hickory, som foretrekkes pga. sine tette trefibre og gode holdbarhet. I tillegg har man også følgende tresorter:
I tillegg produseres det trommestikker i komposittmaterialer som har som mål å gi bedre levetid enn tre-stikker, men med en tilnærmet like god lyd og vekt.
Produsenter
De største produsentene av trommestikker i dag er: Vic Firth , Vater , Zildjian , Promark , Carbostick og Ahead. I tillegg finnes et utall mindre produsenter som tilbyr en rekke forskjellige modeller for alle hender og behov.
Den nærmeste produsenten til Norge er Wincent trommestikker som produseres i Gränna, Sverige.
Andre merker i markedet: Pellwood, Rohema, Agner, Silver Fox, Ice, Regal Tip, Innovative Percussion, Lefima, B-Sticks, Premier, Tama, DW, Ayotte, Sonor, Vancore.
Produsenter av melodiske-, pauke- og basstrommekøller: Grover, Bergerault, Lefima, Sonor, Premier, Rohema, Mike Balter, Malletech, Zildjian, ProMark, Vic Firth, Regal Tip, Vater, Inaki Sebastian, Vancore
Trommeskinn
Trommeskinn er en vital del av en tromme. Trommer er såkalte membran-instrumenter som danner lyd ved at en membran vibrerer og flytter luft. Trommeskinn lages i mange forskjellige materialer og med forskjellige teknikker, men bruksområde og prinsipp er identisk for alle typer skinn.
Dyreskinn
Den tradisjonelle typen trommeskinn lages av dyreskinn som bearbeides for å kunne spennes opp på en tromme. De vanligste skinnsorter kommer fra kalv, bison eller geit. Forskjellige deler av verden bruker forskjellige skinn – kalveskinn er tradisjonelt mest utbredt i Europa og mye brukt på klassiske slagverksinstrumenter som pauke, skarptromme og basstromme. Geiteskinn er veldig utbredt på afrikanske djembetrommer som spilles på med hendene, mens bisonskinn/okseskinn er utbredt i Asia og har blitt vanlig på både tradisjonelle orientalske instrumenter som taiko og doumbek, men har i de senere årene også blitt en standard for afro-cubanske instrumenter som congas, og bongos.
Felles for alle typer dyreskinn er en svært bra holdbarhet, en varm og stor tone og bra spillbarhet både med hender og med trommestikker. En større ulempe med naturskinn er dens følsomme natur ovenfor klima-endringer. Dyreskinn påvirkes vesentlig av temperatur-endringer og endringer i luftfuktighet, og dette kan i verste fall ødelegge skinnet eller i hvert fall gjøre stemming av instrumentet svært tidkrevende og vanskelig.
Dyreskinn er fremdeles et førstevalg for perkusjonister som spiller på djember, congas og andre instrumenter man primært bruker hender på. Mange klassiske slagverkere foretrekker også fremdeles dyreskinn, spesielt for pauker og skarptrommer.