cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kaarel Eenpalu
Eenpalu fullførte gymnaset i Tartu og startet deretter jusstudier ved Universitetet i Tartu. Han fullførte sine juridiske studier ved Universitetet i Moskva. Han startet deretter en karrière som journalist. Han ble i 1918 redaktør i Postimees, to år senere ble han sjefredaktør for Tallinna Teataja og i 1924 sjefredaktør for avisen Kaja.
Eenpalu deltok i den estiske uavhengighetskrigen. Han ble i 1919 medlem av Asutav Kogu, den grunnlovgivende forsamlingen, som arbeidet fra april 1919 til desember 1920. Han ble deretter innvalgt i Estlands riksdag, Riigikogu, og satt som representant der i hele mellomkrigstiden. I denne perioden hadde Eenpalu en rekke sentrale politiske verv. Han var riksrevisor 1919 til 1920. Han var i tre omganger innenriksminister, først i 1920, deretter 1921–1924 og 1924–1926. I denne posten var Eenpalu sentral i etableringen og oppbygningen av Estlands politivesen. Fra juni 1926 til juli 1932, og igjen fra mai 1933 til august 1934, var Eenpalu formann i Riigikogu. Eenpalu var statseldste, Estlands statsoverhode, fra juli til november 1932.
Etter at Konstantin Päts, i samarbeid med øverstkommanderende for Estlands væpnede styrker, Johan Laidoner, gjennomførte statskupp i 1934, ble Eenpalu igjen innenriksminister. Han satt i denne posten til 1938 da han ble statsminister. Eenpalu gikk av som statsminister i oktober 1939.
Etter Sovjetunionens invasjon og okkupasjon av Estland ble Eenpalu 24. juli 1940 arrestert av NKVD. Han døde i sovjetisk fangenskap i leiren Vyatlag i Kirov oblast den 27. januar 1942.
Dytiscus
Dytiscus er en slekt av biller og tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Mange er ganske store vannkalver. Størrelsen er mellom 10 og 44 millimeter lang som voksen. Larven er i sine siste larvestadier nærmere dobbelt så lange som de voksne.
Fargen er brun eller svart, mange har gule sidekanter langs kroppen.
Hunnen har alminnelige framføtter, mens hannen har brede framføtter. De er utvidet med noen sugeskåler den bruker under paring, for å holde seg fast på hunnens rygg. Bakbeina er typiske for vannkalver. Leggene (tibiae) og fotleddene (tarsene) er avflatet og utstyrt med tette frynser av lange hår som virker som årer.
Levevis
De voksne billene, og særlig larvene, er grådige rovdyr. De lever av andre mindre dyr, som insekter, men også små fisker. Larvestadiene er i ferskvann. De voksne vannkalvene flyr godt og kan derfor påtreffes et stykke fra vannet. Vannkalvene svømmer raskt med symmetriske bevegelser, det vil si at begge beina i et par går framover og bakover samtidig.
Ør
Ør har flere betydninger:
Dytiscus
Levevis
Dytiscus finnes i stillestående ferskvann, både i mer næringsfattige myrdammer og i vegetasjonsrike (næringsrike) dammer. De har ikke gjeller og er avhengige av å hente oksygen fra luften. Man kan se både voksne og larver hengende fra vannoverflaten, der bare bakkroppsspissen bryter overflatehinna. De voksne billene lagrer luft under dekkvingene. Dytiscus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der vannkalvens indre og ytre organer endres. De lever i ferskvann både som larver og som voksne. Det eneste stadiet som er på land er puppestadiet. Når larven er fullt utvokst, kryper den på land, graver ut et kammer i løs jorden eller lignende, hvor puppestadiet tilbringes.
Flokkslekta
Flokkslekta (Polemonium) er ei planteslekt i fjellflokkfamilien.
Artene er flerårige urter, men det er også en ettårig art. Stengelen er opprett og har ofte kjertelhår. Bladene sitter spredt og finnete eller dypt flikete. Blomsterstanden er en kvast. Kronrøret er klokke- eller rørformet. Frukten er en kapsel med 3 rom som hver inneholder 1–10 frø. Frøene blir klebrige når de blir våte.
Flokkslekta omfatter 20–30 arter. De er utbredt i tempererte og kjølige strøk på den nordlige halvkule. En av artene finnes også i sørlige Argentina og Chile. I Norge vokser tre arter i slekta naturlig.
Billal Bennama
Billal Bennama (født 14. juni 1998) er en fransk bokser.
Han representerte Frankrike under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen.
Linn Christine Madsen
Linn Christine Madsen (født 1970) er en norsk tidligere svømmer som representerte Bergens SLK og Hansasvømmerne.
Designerspirene
Designerspirene er en norsk reality-TV-serie og talentkonkurranse med Vendela Kirsebom Thommessen som gikk på TV3 i 2007. 13 deltakere skulle i denne serien konkurrere om å skape det beste antrekket på begrenset tid. Antrekket ble ukentlig vist på catwalken og bedømt på slutten av programmet. Dommerne bestemte hvem som ble sendt hjem. Dette var norsk versjon av det amerikanske Project Runway. Programmet gikk på mandager.
Vinneren fikk vise sin kolleksjon på Oslo Fashion Week, en tur til Olympus Fashion Week i New York, en motereportasje i ELLE-magazine, syutstyr for 40 000 kr, og 150 000 kr i kontanter. Daniel Sørensen fra Drammen gikk av med seieren. De andre finalistene var Tina Haagensen (39) og Iselin Engan (28).
Smerinthus
Smerinthus er en slekt av sommerfugler som tilhører familien svermere (Sphingidae). Disse svermerne kjennes lett på at de har store øyeflekker på bakvingene, som de viser frem om de blir skremt. To stirrende "øyne" kan være nok til å hindre en fugl fra å angripe.
Designerspirene
Programmet ble i snitt sett av 83 000, finalen av 111 000.
Smerinthus
Utseende
Ganske store (vingespenn ca. 70 – 90 mm), brunlige svermere. Kroppen er kort og tykk og ikke spesielt spoleformet. Hodet er ganske lite med reduserte munndeler, antennene er spinkle og smalt fjærformede. Brystet er mørkebrunt i midten, lysere på sidene. Bakkroppen er ganske kort og butt, ensfarget brun. Forvingene er lysbrune med et mørkere tverrbånd, ytterkanten bølget. Bakvingene er mer eller mindre rosa, med en stor, svart og blå øyeflekk. Larvene er grønne med lyse skråstriper langs sidene.
Levevis
Som hos andre medlemmer av Smerinthinae tar ikke de voksne sommerfuglene næring til seg, men lever på fett de har lagret fra larvetiden. Larvene lever gjerne på vier (Salix) og beslektede busker og trær.
Trykkstøt
Trykkstøt er en plutselig trykkendring eller bølge som oppstår når et fluid (vanligvis en væske, men noen ganger en gass) i bevegelse blir stanset eller raskt tvinges til å endre retning (endring i moment). Trykkstøt kan for eksempel oppstå når en ventil plutselig stenges ved utgangen av et rørsystem eller når en propp stenges i et badekar eller en utslagsvask.
Trykkbølgen kan forårsake store problemer, fra støy og vibrasjoner til rørkollaps eller sammenbrudd i en beholder. Det er mulig å redusere virkningene av trykkslag ved hjelp av for eksempel trykktanker. Et alternativ kan være å montere svinghjul på eventuelle pumper i systemet, slik vannstrømmen stanser sakte hvis pumpene bråstopper. I vannkraftverk bygges det svingekammer i tilknytning til tilløpstunnelen for å dempe trykkstøt når turbinen må kobles fra.
Ctenopoma
se teksten
Ctenopoma er en gruppe labyrintfisker i familien klatreguramier.
Alle labyrintfisker har et organ kalt «labyrinten» som de kan bruke til å ta opp oksygen fra luften. Klatreguramiene er kjent for å kunne klatre ut av vannet, støtte seg på gjellelokkene, og ta seg fram over land ved hjelp av finnene.
Den minste arten i slekten Ctenopoma blir bare 4 cm lang, mens den største blir opptil 25 cm. De fleste blir 10-15 cm lange.
Leopardbuskfisken er blant artene som har en viss utbredelse i akvaristikken.
Wenlock og Mandeville
Wenlock og Mandeville var de offisielle maskotene for Sommer-OL 2012 og de paralympiske sommerleker 2012 i London. Maskottene ble laget av det London-baserte selskapet Iris.
Maskotene ble avduket den 19. mai 2010, og dette var andre gang (etter Vancouver 2010) at både de olympiske og paralympiske maskotene ble avduket samtidig. Maskotene var animasjoner som viser to dråper stål fra et stålverk i Bolton, og er oppkalt Much Wenlock, en by i Shropshire, som arrangerte en forløper for dagens OL, og Stoke Mandeville, en landsby i Buckinghamshire hvor en forløper til det paralympiske leker ble arrangert for første gang. Forfatteren Michael Morpurgo skrev konseptet til maskotene, og en animasjon til maskotene ble også produsert.
József Batthyány
József greve Batthyány de Németújvár (også: Joseph Graf von Batthyány; født 30. januar 1727 i Wien i Østerrike, død 22. oktober 1799 i Pozsony/Pressburg i datidens Ungarn) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Bakgrunn
Batthyány kom fra en gammel ungarsk adelsfamilie. Han var sønn av Nádor Lajos. Batthyany gikk på høyere skole i Kõszeg og studerte teologi i Trnava.
Zamość
Zamość (også kalt «Renessansens perle», «Arkadenes by» og «Nordens Padova», ukr. Замостя) er en by i det sørøstlige Polen med 65 149 innbyggere (2014). Den ligger i Lublin voivodskap. Gamlebyen i Zamość er skrevet inn på UNESCOS liste over verdens kulturarv.
József Batthyány
Biskop, erkebiskop
I 1760 ble han erkebiskop av Kalocsa og fra 1776 til sin død var han fyrsterkebiskop av Esztergom og ungarsk primas.
Zamość
Under andre verdenskrig var Zamosc det eneste stedet der SS førte ut i livet sine planer om å skape nye hjem for Volksdeutsche («folketyskere», folk av tysk avstamning). Mer enn ti tusen polakker ble tvunget vekk fra sine hjem for å gi plass for tyske kolonister. Halvparten slo seg sammen med partisanene, og fra sine gjemmesteder i skogene foretok de angrep på gårder og landsbyer. Resten ble testet for «raserenhet» og deportert. 25.000 tyskere ble bosatt i området, der det fremdeles bodde 26.000 ukrainere og 170.000 polakker. Allerede tidlig i 1944 forsøkte de lokale myndighetene å overtale Himmler til å evakuere tyskerne vestover. Overfall på gårdene var en regulær hendelse, og mennene måtte sove ute i markene om natten for ikke å bli drept av motstandsbevegelsen.
József Batthyány
Kardinal
Han ble kreert til kardinal i 1778, med San Bartolomeo all'Isola som tittelkirke.
Zamość
Vennskapsbyer
OWHC-byer og Bardejov, Loughborough, Schwäbisch Hall, Sumy, Zjovkva
József Batthyány
Kardinal
Han var personlig for keiserinne Maria Theresia og for hennes svigersønn, Ungarns stattholder Albert von Sachsen-Teschen. Batthyány var en høyt skattet kirkens mann, også i keiser Joseph IIs øyne, og var alltid opptatt av å finne frem til harmoniske kompromisser. Han ble i samtiden omtalt som «sin tids orakel» (Orakel seiner Zeit). I fedrelandets tyngste tider var han som en «Dionysius i det ungarske Areopag» den dugeligste formidler, forsoner og problemløser, og samtidig kjent for velgjørenhet og fremme av kunstnere.
Byggingen av Primatialpalasset i Pressburg (nå Bratislava) i 1780/81 fant sted på hans initiativ. Dette brukte han 400.000 gylden på - en enorm pengesum. Som begeistret kunst- og boksamler utvidet han bispedømmets bibliotek med begydelige egne skjenkelser. Fra enken etter den lutherske predikant Matthias Bel kjøpte han håndskrifter og skisser til Notitia Hungariae… for den aktverdige sum av 1187 gylden.
Batthyány spilte en fremtredende politisk rolle i kampene ved riksdagen i Pest 1790.
Batthyány sørget for utbedelsen av skolestystemet i Pressburg og andre byer i datidens Ungarn. Likeledes finansierte og fremmet han fattighus, og tok seg av biskoper som var fordrevet fra Frankrike i forbindelse med revolusjonen der.
Han døde i Pressburg 23. oktober 1799 i en alder av 72 år; det var her han hadde residert som erkebiskop. Han ble gravlagt i katedralen San Martino.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Poklonnik
Poklonnik (originaltittel: Поклонник) er en russisk film fra 1999, regissert av Nikolaj Igorevitsj Lebedev.
Handling
Foreldrene til den tretten år gamle Lena tar ut skilsmisse. Lena ønsker deretter å bevise at de kan leve et fint liv, selv med moren nå er alene. For å vise at hun er selvstendig, til tross for hennes unge alder, skaffer Lena seg jobb ved det lokale postkontoret. På jobb blir det ofte snakk om en seriemorder, som forårsaker skrekk over hele området.
En natt forsvarer en fremmed person Lena fra noen bråkemakere, og fortsetter deretter å hjelpe henne inkognito. Lena begynner snart å tro at beskytteren hennes er den forferdelige seriemorderen. Til å begynne med fremstår disse forholdene som et uskyldig spill for Lena, men etter hvert blir hun overbevist om at dette spillet kan være veldig farlig...
Norgesmesterskapet i boksing 2009
Norgesmesterskapet i boksing 2009 ble arrangert 27.–29. mars i Oslo.
Kongepokalene ble vunnet av Ingrid Egner og Glodi Eneste. Forbundspokalene ble vunnet av Marielle Hansen og Mohammed Massoudy.
Eystein Knutzon
Knutzon var sønn av apoteker Karl Johan Ludvig Knutzon og Henny Johanne Lovise Tonsberg, og han flyttet sammen med familien til Arendal som barn. Giftet seg med Astrid J. Kollstad (1899–1947). Både han og kona er begravet på Johanneskirkegården i Porsgrunn.
1. divisjon fotball for menn 2006
1. divisjon fotball for menn 2006 (også kalt Adeccoligaen 2006) var det nest høyeste nivået i norsk herrefotball i 2006. Ligaen bestod av 16 lag.
Opp- og nedrykk
De to beste lagene rykket direkte opp til Eliteserien 2007, mens nummer tre spilte kvalifisering om opprykk mot nummer 12 i Eliteserien. Fire lag rykket ned til 2. divisjon 2007.
Opprykk: og
Kvalifisering: beholdt plassen etter kvalifiseringskamper mot
Nedrykk:, , og
Toppscorere
17 mål:
14 mål:
13 mål:
Zhao Fei
Zhao Fei (forenklet kinesisk: 赵非; tradisjonell kinesisk: 趙非, pinyin: Zhào Fēi, født 1961 i Xi'an i provinsen Shaanxi i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk filmfotograf som gjerne tilregnes den såkalte «femte generasjon» innen kinesisk kinematografi.
Zhao Fei begynte sine filmstudier ved Beijings filmakademi i 1978, og tok slutteksamen i 1982. Han har samarbeidet med regissører som Chen Kaige, Zhang Yimou og Tian Zhuangzhuang. Han har også samarbeidet med Woody Allen i tre filmer mellom 1998 og 2001.
PNS «Hangor» (S-131)
PNS «Hangor» (S-131) (også kalt: «Shark») var en dieselelektrisk ubåt i Daphné-klassen som tjenestegjorde i den pakistanske marinen fra 1969 og frem til den ble tatt ut av drift i 2006. PNS «Hangor» var den første ubåten som senket et fiendtlig skip etter andre verdenskrig.
PNS «Hangor» var hovedskipet i sin klasse, designet og konstruert i Frankrike etter en lang forhandling som startet i 1966. I 1969 ble «Hangor» satt i oppdrag i Submarine Command (SUBCOM), en gren i den pakistanske marinen. Den 9. desember 1971 senket PNS «Hangor» den indiske antiubåtfregatten INS «Khukri».
Undervannsbåten er bevart ved Pakistans sjøfartsmuseum, som ligger i PNS «Hangor»s tidligere hjemhavn, Karachi.
Slettevann kraftverk
Slettevann kraftverk ligger ved innløpet av Moelva i Slettevann i Skien kommune, Vestfold og Telemark fylke.
Det er et elvekraftverk som utnytter et fall på 10,5 meter i Moelva.
Installert effekt er 700 kW fra en francisturbin. Årsproduksjon er 3 GWh.
Oslo torg
Oslo torg er et tidligere torg og en møteplass som ligger midt i Gamlebyen i Oslo, i krysset Bispegata / Oslo gate. Det ser ut til at middelalderens Oslo torg, i likhet med antikkens Agora, var både bystyreplass og markedsplass. I dag er Oslo torg et trafikkert veikryss. Torget trafikkeres av busser, trikker, taxier, privatbiler, syklende og gående.
Et enstemmig Oslo bystyre vedtok den 27. januar 2010 og reetablere Oslo torg i krysset Bispegata / Oslo gate på bekostning av busstrafikken. Den 20. desember 2017 vedtok bystyret å minimalisere og på sikt fjerne all busstrafikk over Oslo torg. Interesseforeningen Middelalder-Oslo har utarbeidet et dokument som viser hvordan bussene kan legges utenom, til fordel for torget og en mer ressurseffektiv kollektivbetjening.
I Oslo kommunes plan for Oslo torg og Bispegata er privatbiler og taxier utestengt fra nedre del av torget og fra Bispegata ovenfor Oslo torg – men opprettholdt over torgets øvre del (i Oslo gate). Det er tegnet inn en ny trikketrasé opp Bispegata og i sving over Oslo torg. (Den nye trikketraseen skal ifølge planen erstatte dagens trikketrasé i Schweigaards gate.) I tillegg er det lagt til rette for fortsatt busstrafikk over Bispegata og Oslo torg.
Middelalderen
Den fysiske utformingen av middelalderens Oslo torg er blant annet definert gjennom gamle kart og arkeologiske utgravninger. Oslo torg var trekantet, som middelaldertorget i Lunds gamleby i Sverige. Torget lå i tilknytning til byens hovedkirke, nærmere bestemt like vest for St. Hallvardskatedralen med kirkegård. St. Hallvardskatedralen var Oslo bispedømmets domkirke fra omkring 1120 til 1639, og i bruk som kirke til rundt 1655. Nord for torget lå Oslo Bispeborg med hage (i dag Oslo ladegård med rokokkohagen). Langs sørsida lå det bygårder. De historiske vei- og gateløpene Vestre strete, Biskopsallmenningen og Nordre strete munnet alle ut i torget. Østre strete og det gamle Oslos sentrale vannvei Alna-elva lå like ved. Oslo torg og Hallvardskirken lå til noe innpå 1200-tallet i den nordre delen av byen. Utover på 1200-tallet vokste det gamle Oslo nordover mot dagens Schweigaards gate. Dermed ble kirken og torget liggende midt i byen, og slik ble Oslo torg byens geografiske sentrum.
Et sentrum for politisk og juridisk liv
I tillegg til å være rådslagningsplass for kongen og hans menn, var torget arena for bæjarmót (bymøtet), byens tidligste rettsinnstans. Bymøtet ble ledet av kongens ombudsmann i byen, gjaldkeren (byfogden). Gjaldkerens hjelpesmann – omtalt som kallari (kalleren) i Bjarkøyretten og rennari (renneren) i Byloven – blåste i hornet og kallet inn til utendørsmøtene på motfjalir (møtefjølene). Motfjalir oversettes i gammelnorsk ordbok med «golv som møte eller ting vart halde på».
Rundt 1350 overtok et byråd styringen av Oslo. Byrådet flyttet innomhus til Oslo rådhus/rådmannhus/rådstue. Sørvest for Oslo torg ble det i forbindelse med Follobane-utgravingene avdekket en kjeller med grunnflate på 150-200 m2. Kjelleren ble etter gjentatte undersøkelser datert til 1200-tallet. Inni kjelleren ble det funnet keramikkgjenstander tidfestet til tidlig 1600-tall. En tolkning er at kjelleren ble brukt til vinkjeller i Oslos rådhus, rådhuset som ble (gjen)reist etter bybrannen i 1611 med steiner fra Nonneseter kloster.
Et rettsdokument viser at det foregikk offentlige prosesser oppe på Oslo torg så sent som 26. august 1502. Da finner rettssaken og domsavigelsen over Knut Alvssons lik og gods sted vppa almennelig torgh j Oslo.
Et sentrum for kommersielt liv
Korteste vei mellom torget og Bjørvika var Biskopsallmenningen med Bispebrygga. Varer som kom sjøveien ble ført opp til torget via Bispeallmenningen. Fra områdene i øst/nordøst ble varene ført ned til torget via Gatene (Strømsveien og Enebakkveien), og fra sør/sørøst ned kleivene gjennom Ekebergskrenten. Varene ble fordelt til middelalderbyens butikker, stretebodene, som lå innover Vestre, Nordre og Østre strete; eller de ble solgt på selve torget.
Bondens marked
Fra gammelt av var Oslo torg et marked der bøndene i områdene rundt Oslo solgte varene sine. På torget var det mulig med direktesalg, noe som var viktig for bønder som ikke hadde noen fast avtale med byens kjøpmenn. På torget kunne man også handle med varer som ikke var reglementert å selges fra stretebodene.
Utenlandske kremmere
Fra slutten av 1200-tallet ble tilreisende og omreisende kramkarer, blant annet hanseater, et stadig vanligere innslag i Norge. De solgte også varene sine på bytorgene, og lørdag var torgdag. Tross lokal motstand fikk utlendingene spillerom. Hanseatene var organisert i det såkalte hansaforbundet og representerte etter hvert også en militær trussel. Håkon V Magnusson (Norges konge fra 1299 til 1319), beskyttet norske handelsinteresser mot kramhandel. De påfølgende unionskongene var mye mer åpne for fremmede handelsfolk. Hanseatene fikk imidlertid aldri samme kontroll i Oslo som Bergen. I 1508 ble det utstett et privilegiebrev til fordel for byenes egne handelsmenn, og dermed ebbet den rundt 200 år lange hansahandelen ut i Oslo.
Vintermarkedet
Vintermarkedet ble holdt i hevd i Gamlebyen i omtrent 20 år etter Christianias grunnleggelse. Deretter fortsatte tradisjonen på Christiania torv, og på Stortorget fra 1736. Fra den tid vet vi en god del om vintermarkedet.
Trekantplassen blir usynliggjort
På to ulike kart fra første halvdel av 1700-tallet er den trekantede plassen som en gang var Middelalderbyens torg framtredende. På det siste av dem (datert 1742) er veiløpet for Middelalderbyens Nordre strete (senere Oslo gate), som opprinnelig munnet ut i Oslo torg, forlenget sørover torget og fram til Gravergaden (fra 1901 Konows gate), uten at dette ser ut til å ha fått vesentlige konsekvenser for trekantplassen.
Først mot slutten av 1800-tallet blir til det tidligere torget utydeliggjort, da Bispegata forlenges østover fra Oslo torg, opp gjennom middelalderens domkirkeanlegg og fram til St. Halvardsgate.
På 1960-tallet blir Bispegata utvidet til seksfelts motorvei. Hele den tidligere markedsplassen og deler av Bispeborgens ruiner blir fundament for motorveien. Ovenfor torget legges søndre del av St. Hallvardsruinen under betong og asfalt, og slik ligger den den dag i dag.
Visjoner og konsekvenser
Fra 1970-tallet bredte bevisstheten seg om Oslos middelalderby, og dermed vokste visjonen om en hel og sammenhengende middelalderby. Ut av visjonen kom kravet om at trafikkbarrierene som hindret sammenhengen måtte vike. Hovedfokuset var området rundt Oslo torg. Ideen var at Middelalderbyens spredte ruinområder skulle løftes fram som et sammenhengende hele, og Gamlebyen gjennvinne sin egentlige bystruktur med torg, allmenninger og streter.
I 1980 var hovedtrekkene i dagens hovedveisystem med Ekebergtunnelen og Galgebergforbindelsen som sentrale bestanddeler utformet; plangrunnlaget for veisystemet var å lede trafikken utenom Oslo torg med omegn. Mot slutten av 1980-tallet kom en tydelig forbedret plan for det nye hovedveisystemet, en plan som ledet trafikken helt utenom middelalderbyen, slik at både Bispegata (med Oslo torg) og Loenga bru ble overflødige i vei- og gatenettet. I 1989 vedtok Stortinget dette såkalte ytre alternativet.
I 1995 åpnet Ekebergtunnelen og man skulle til å iverksette den forutsatte stenginga av Bispegata, men Kværner Brug (nedlagt 1999) like øst for Middelalderbyen motsatte seg stenging. De krevde å få bruke Bispegata ned til havna med sine brede spesialtransporter, og dermed ble gata inntil videre holdt åpen. Loenga bru ble imidlertid stengt og revet som planlagt (1996). Som direkte konsekvens ble Klemetsruinen med kirkegård (under Loenga bru) løftet fram til Oslos tusenårsjubileum (2000).
Premisset om å stenge Bispegata ble løftet fram igjen i og med Galgebergforbindelsen. Jamfør Gamlebyen beboerforening (GBF) sitt arbeid for å unngå Galgebergforbindelsen, og daværende byråd for byutvikling Grete Horntvedts tilsvar. GBF mente at bystyret var villedet av et ukjent «premiss om stenging av Bispegata mellom Oslogate og St. Halvardsgate», og «noen gamle planer om etablering av et middelaldertorg i krysset Oslogate/Bispegata». Se Gamlebyposten 4, 1999: «SVO hadde i sitt dataprogram, som kjører ut mønstre for trafikksituasjonen med og uten Galgebergforbindelsen, lagt inn som en premiss om stenging av Bispegata mellom Oslogate og St. Halvardsgate. Opphavet til denne premissen er noen gamle planer om etablering av et middelaldertorg i krysset Oslogate/Bispegata. Programmet deres hadde da fortalt dem at dette ville medføre at trafikken som i dag kommer ned Dyvekes vei og fortsetter ned Bispegata vil svinge opp St. Halvardsgate og spre seg inne i området avhengig av bestemmelsessted. Ingen kan vise til noe skriftlig vedtak på stenging av Bispegata og en realisering av et middelaldertorg har heller ikke kommet lenger enn til visjonsstadiet.», Kari Arnesen: «Thriller eller såpeopera»: Gamlebyposten nummer 4, 1999. Grete Horntvedt (Høyre) forklarte i bystyret i år 2000 at premissen om stenging av Bispegata var kjent: «Det er ... ingen tvil om at bystyret, byutviklingskomiteen og samferdsels- og miljøkomiteen ble opplyst om denne forutsetningen om stenging av Bispegata. Jeg oppfatter det slik at denne forutsetningen ble tatt med fordi det var bred enighet i det faglige miljøet om at det var en god og sannsynlig fremtidig situasjon for denne strekningen.» Hun refererte blant annet til et SVO-kartet fra desember 1997 der Bispegata mellom Oslo gate og St. Halvards gate (Bispegata langs Ruinparken) er ute av gatenettet. Dette ifølge protokoll fra bystyreforhandlinger 23. februar 2000. Statens vegvesen laget et kart over Forenklet Galgebergforbindelse (datert 12. desember 1997) der Bispegata mellom Oslo gate og St. Halvards gate er fjernet fra gatenettet. Reguleringsplanen for Galgebergforbindelsen ble vedtatt av Oslo bystyre 25. mars 1998, og i 2001 ble Galgebergforbindelsen (i dag Kværnerveiens vestre del), åpnet for trafikk. Den forutsatte stenginga av Bispegata ble imidlertid utsatt i påvente av en helhetlig reguleringsplan for området. I mellomtida ble Bispegata (inklusive området for Oslo torg og St. Hallvardskirkegården) redusert til tofelts veibane med tosidig sykkelfelt og fortau.
Vedtaket om Oslo torg
I januar 2010 vedtok et enstemmig bystyre «å gjenskape Oslo torg og styrke forbindelseslinjen mellom Ruinparken og Middelalderparken». Vedtaket er som følger:
Forslag til reguleringsplan
I Oslo kommunes forslag til detaljregulering av Oslo torg med omegn, er biler og taxier utestengt. Samtidig er kollektivtrafikken opprettholdt og forsterket. Reguleringsplanen støtter seg på Bjørvikaplanen, vedtatt av Oslo bystyre i 2003, der trikketraseen i Dronning Eufemias gate er ført østover via Bispegata, med kopling til Ekebergbanen på Oslo torg. Dette på bekostning av dagens trikketrasé via Schweigaards gate. I tillegg er busstrafikken over torget planlagt opprettholdt.
Tillegg
Kristine Prestrud viser i en 72 siders lang masteroppgave i landskapsarkitektur fra 2011 hvordan etablering av Oslo torg og en grønn utvikling av Bispegata kan skape helhet og sammenheng i den fragmenterte Gamlebyen:I Plan- og bygningsetatens godkjenning av overordnet landskapsplan for Middelalderparken stemplet 29. september 2016. Her heter det at «Oslo torg er en avgjørende nøkkel til hele sammenhengen i Middelalderområdet og må gis særskilt oppmerksomhet. Torget gis en utforming ... med vekt på sambruk, eget belegg og kontakt nord-syd. Sammenhengen med Minneparken tillegges særlig vekt.»
Fra og med sommeren 2017 er samtlige regionbusser i rutegående trafikk lagt utenom Oslo torg, mens biler, bybusser (32, 34, 70 og 74) og trikker (18 og 19) fremdeles trafikkerer over torget.
4-biter
4-biter heltall, minneadresser, databusser eller andre dataenheter er innen informatikken benevnelsen på de som er inntil 4 biter (0.5 oktetter) brede. Benevnelsen brukes også om 4-biter mikroprosessorer og aritmetisk logiske enheter.
Et eksempel på 4-biter mikroprosessor var Intel 4004 som ble produsert fra 1971 til 1981.
Barkebille boogie (sang)
«Barkebille boogie» er en norsk sang som ble skrevet av Øystein Sunde og utgitt som A-side singel i juli 1981. Den havnet på førsteplass på Norsktoppen mot slutten av den måneden. Sangen ble også tittelsporet på Sundes musikkalbum Barkebille boogie som ble utgitt september 1981.
San Andreas-forkastningen
San Andreas-forkastningen er en geologisk forkastning som strekker seg 1 300 km gjennom vestlige og sørlige deler av California i USA. Forkastningen er en høyre-lateral strøk-fallforkastning som danner en fallende overgang mellom Stillehavsplaten og Den nordamerikanske kontinentalplaten.
Barkebille boogie (sang)
Tekstens jeg er en barkebille og dens liv, og teksten er humoristisk formulert. Sunde brukte en halv time på å skrive sangen ferdig. Gitarsoloen er hentet fra Arthur Smith's «Guitar Boogie» Sangen ble skrevet i samband med et stort utbrudd av barkebiller i Norden mellom 1976 og 1983.
San Andreas-forkastningen
Forkastningen ble først oppdaget i Nord-California av geologiprofessor Andrew Lawson fra UC Berkeley i 1895, og gitt navn av ham etter en liten innsjø som ligger i en rett dal som er utformet av forkastningen like sør for San Francisco, Laguna de San Andreas. Etter jordskjelvet i San Francisco 1906 var det Lawson som oppdaget at San Andreas-forkastningen også strakk seg sørover til Sør-California.
Barkebille boogie (sang)
Musikere og instrumenter
En konsertversjon av sangen ble utgitt 30. august 2012 på livealbumet Live på Svalbard -82 (som var en bonus-CD i samleboksen Puslespill). Opptaket er fra januar 1982.
San Andreas-forkastningen
Sørlige, midtre og nordlige segmenter
San Andreas-forkastningen kan deles i tre segmenter.
Det sørlige segmentet (kjent som Mojavesegmentet) begynner ved Salton Sea ved nordenden til East Pacific Rise og går nordover før den begynner en slak sving mot vest hvor den møter San Bernardino-fjellene. Her går den langs sørlige fot av San Bernardino-fjellene, krysser Cajon Pass og fortsetter nordvest langs nordlige fot til San Gabriel-fjellene. Disse fjellene er dannet ved bevegelse langs San Andreas-forkastningen og kalles Transverse Range. Dette segmentet er den mest analyserte forkastningen i verden. Dette skyldes et avbrekk i forkastningen i Palmdale (nest største by som ligger rett på forkastningen) hvor Antelope Valley Freeway passerer gjennom den, og de dype lag av "shifted" (nydannet) jordskorpe kan ses tydelig.
Etter å ha krysset Frazier Park svinger forkastningen nordover. Dette området kalles "Big Bend" og regnes for å være der forkastningen låses i Southern California idet platene prøver å gli forbi hverandre. Denne delen av forkastningen har et gjentakelsesintervall på 140–160 år. Nordvest for Frazier Park går forkastningen gjennom Carrizo Plain, en lang slette uten vegetasjon der mye av forkastningen er lett synlig. Elkhorn Scarp definerer forkastningssonen over mye av lengden innenfor sletten.
Det midtre segmentet av San Andreas-forkastningen går i en nordvestlig retning fra Parkfield til Hollister. Mens den sørlige delen av forkastningen og delene gjennom Parkfield har jordskjelv, viser resten av den midtre delen av forkastningen et fenomen som kalles aseismic creep. Dette uttrykket beskriver at forkastningen beveger seg uten å medføre jordskjelv.
Det nordlige segmentet av forkastningen går fra Hollister gjennom Santa Cruz-fjellene, episenter til 1989 Loma Prieta jordskjelv, så opp til San Francisco-halvøya hvor den var først oppdaget av professor Lawson i 1895, og så ut fra kysten ved Pacifica ved Mussel Rock. Dette er omtrent på episentret til 1906-jordskjelvet. Forkastningen vender tilbake innover land ved Bolinas Lagoon like nord for Stinson Beach i Marin County. Den går tilbake under vann under den lineære forsenkningen Tomales Bay som skiller Point Reyes Peninsula fra fastland, og snur innover land igjen ved Fort Ross. Derfra fortsetter den over land og danner delvis en lineær dal med elven Gualala River. Den går tilbake ut fra kysten ved Point Arena. Etter det går den under vann langs kysten mot Cape Mendocino, hvor den svinger mot vest og ender i et trippelpunkt med Mendocino Fracture Zone og Cascadia subduction zone. I nord ligger Gorda Plate som presses under kanten av den nordamerikanske platen.
Platebevegelse
Alt land vest for forkastningen på Stillehavsplaten beveger seg mot nordvest mens alt land øst for forkastningen beveger seg mot sørvest i forhold til forkastningen på grunn av platetektonikk. Hastigheten til denne forkastningsaktiviteten er gjennomsnittlig 33–37 mm/år over California . Projisert bevegelse indikerer at Californiabukta vil skyves nordover samtidig som landmassene vest for forkastningen inkludert Baja California-halvøya og California-kysten (inkludert Los Angeles) glir forbi San Francisco, og vil så fortsette nordvestover som en øy mot Aleutian Trench over en periode på kanskje 20 millioner år.
Forskning ved Parkfield
Lenger sør i sentrale California er den lille byen Parkfield, som ligger ved San Andreas-forkastningen. Seismologer oppdaget at denne delen av forkastningen stadig genererer jordskjelv med styrke 6,0 omtrent hvert 22. år. Etter jordskjelv i 1857, 1881, 1901, 1922, 1934, and 1966, spådde forskere et jordskjelv i Parkfield i California i 1993. Dette jordskjelvet kom i 2004 (se Parkfield-jordskjelvet). På grunn av denne hyppige aktiviteten og forutsigbarheten, har Parkfield blitt et av de mest populære steder i verden for å prøve å registrere store jordskjelv.
I 2004 begynte arbeid like nord for Parkfield på San Andreas Fault Observatory at Depth (SAFOD). Målet for SAFOD er å bore et nesten 3 km dypt hull inn i jordskorpa og inn i San Andreas-forkastningen. En rekke med sensorer vil installeres for å fange og registrere jordskjelv nær dette området.
Studie hos Universitetet i California
En studie av Yuri Fialko har vist at San Andreas-forkastningen har blitt aktivert til et nivå tilstrekkelig for neste "big one," som det kalles, det vil si et jordskjelv av styrke 7,0 eller større. Studien fant også at risikoen for et større jordskjelv kan øke raskere enn forskere tidligere trodde. Fialko påpekte også i dette studien at mens San Andreas-forkastningen har hatt store jordskjelv i 1857 i det midtre segmentet og i 1906 i det nordlige segmentet, har ikke det sørlige segmentet hatt et tilsvarende utbrudd på minst 300 år.
«Alle disse dataene viser at forkastningen er klar for neste store jordskjelv, men nøyaktig når utløsningen vil skje og når jordskjelvet vil komme kan vi ikke vite», sa Fialko. «Det kan bli i morgen eller det kan bli om mer enn ti år», konkluderte han.
James A. Grieg
James Alexanderssøn Grieg (født 2. oktober 1861 i Bergen, død 19. februar 1936 samme sted) var en norsk zoolog, kjent for å ha bygd opp de zoologiske samlingene ved Bergens Museum.
Etter examen artium 1882 studerte han medisin og zoologi, før han i 1886 overtok Fridtjof Nansen sin jobb som 2. konservator ved Bergens Museum. Hans viktigste bidrag var innen taksonomi og han hadde forskeropphold i Jena 1890–91 hos Ernst Haeckel og Willy Kükenthal, og i Bonn 1901–02 hos Hubert Ludwig som var ekspert på pigghuder. Frem til 1913 var han ansvarlig for virveldyr, deretter de virvelløse frem til han gikk av i 1931. Grieg underviste også i en årrekke.
James Grieg var sønnesønn av James Grieg (1803–70) som var sønn til James Grieg  (1773–1821) som var sønn til Alexander Grieg  (1739–1803) som kom fra Skottland. Han var nevø av zoologen Herman Friele (1838–1921) som jobbet samme sted (Bergens museum). Han var også svoger til arkeologen Gabriel Gustafson. Hans hobby var stangfiske med flue. James Grieg donerte sitt skjelett til museet, der det befinner seg i dag (2011).
Han ble medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi i 1922, og var medlem av Selskapet til vitenskapenes fremme i Bergen fra starten i 1927.
Hertuger av Slesvig
Hertuger av Slesvig er en liste over de slesvigske eller sønderjyske jarler og hertuger frem til 1864. Hertugdømmet Sønderjylland var først et jarledømme, som med Knud Lavard endret navn og funksjon til hertugdømme.
Gottorperne
(samtidig med Oldenborgerne)
Oldenborgerne
(inntil 1713 samtidig med Gottorperne)
Svarthus
Svarthus (engelsk: blackhouse) er en tradisjonell hustype som var svært vanlig i Skottland på Hebridene og Highlands, foruten også på Irland.
Husene ble vanligvis bygget med doble vegger av steingjerder som ble pakket med jord og mose. Taket var bygd av tre og dekket med torv, men stråtak av halm ble også stundom brukt. Gulvet var vanligvis enten trampet jordgulv eller steinheller. Midten av huset var forbeholdt ildstedet. Det var derimot ingen form for pipe som røyken kunne slipp ut av, men isteden trakk den seg gjennom taket.
Det er mulig at navnet er en beskrivelse av at husene ikke hadde vinduer og det var ganske røykfylt og mørkt innenfor.
Svarthusene ble også brukt som ly for buskapen sammen med menneskene. Folk levde i den ene enden og dyrene i den andre enden med en skillevegg i mellom. Svarthusene lignet en god del på de norrøne langhusene, bortsett fra at de var stort sett mindre og manglet pipe.
Moderne hus ble introdusert på slutten av 1800-tallet, spesielt for å skille dyrene fra menneskene. De nye bygningene ble kjent som «hvithus» (whitehouse) og erstattet ganske hurtig de gamle svarthusene, men i 1960 var det fortsatt ni svarthus i bruk i landsbyen Arnol på Hebridene. En gruppe hus på Hebridene som nå er blitt restaurert som svarthus landsbyen Gearrannan, ble forlatt så sent som i 1974.
Port Authority of New York and New Jersey
Port Authority of New York and New Jersey (PANYNJ) er en offentlig myndighet i USA, opprettet ved traktat mellom delstatene New York og New Jersey. Etaten kontrollerer mesteparten av den regionale transportinfrastrukturen, inkludert broer, tunneler, flyplasser og havner i New York–New Jersey havnedistrikt. Dette 3900 km² store distriktet er definert som en sirkel med 40 km radius der sentrum er Frihetsgudinnen på Liberty Island. Etaten ble grunnlagt 30. april 1921 og fikk sin nåværende tittel og organisasjonsform i 1972.
Flyplasser som drives av PANYNJ omfatter JFK og LaGuardia i New York og Newark Liberty og Teterboro i New Jersey, samt helikopterstasjonen Downtown Manhattan Heliport.
Annen infrastruktur inkluderer Lincoln Tunnel, Holland Tunnel og George Washington Bridge, som knytter Manhattan til det nordlige New Jersey; Goethals Bridge, Outerbridge Crossing og Bayonne Bridge, som knytter Staten Island til New Jersey; bussterminalene Port Authority Bus Terminal og George Washington Bridge Bus Station; tunnelbanen Port Authority Trans-Hudson (PATH) som knytter nedre og midtre Manhattan til New Jersey; monorailbanen AirTrain Newark som knytter flyplassen Newark Liberty til hurtigtogbanen Northeast Corridor; jernbanen AirTrain JFK som knytter flyplassen JFK til Howard Beach og Jamaica; samt en rekke eiendommer, inkludert World Trade Center-tomten.
Det meste av virksomheten til PANYNJ dreier seg idag om samferdsel, men myndigheten ble grunnlagt for å drive skipshavnen. Opprinnelig lå det meste av havneanleggene i New York, og spesielt Brooklyn, men idag ligger så godt som alt i Newark og Elizabeth i New Jersey.
84 av etatens ansatte, inkludert administrerende direktør Neil D. Levin og 37 polititjenestemenn, ble drept i terrorangrepet 11. september 2001. Da World Trade Center raste sammen mistet havnemyndigheten sitt offisielle hovedkontor, og etatens arkiver ble ødelagt.
Braconidae
24 i Norge
Braconidae er en gruppe som hører til blant parasittvepsene og er en familie i ordenen vepser. Den er en svært artsrik familie av små snylteveps. Man kjenner omtrent 12 000 arter fordelt på 45 underfamilier og omtrent 1000 slekter, men det er estimert at det sannsynligvis finnes 40 000 – 50 000 arter, de er dermed en av de aller artsrikeste familiene i dyreriket. Noen underfamilier, balnt andre Aphidiinae som lever på bladlus, blir av og til regnet som egne familier. I Norge er det sannsynlig at vi har rundt 600 arter, men bare ca. 280 er hittil påviste. Flere arter i denne gruppen er viktige i biologisk kontroll av skadeinsekter.
Utseende
De fleste Braconidae er små og spinkle (1 – 4 mm lange), men noen arter blir opptil 40 mm, gjerne mørkt fargede snylteveps. Hodet er lite og rundt med tre punktøyne (ocelli) i pannen. Antennene er lange og tynne, trådformede med minst 16 ledd. Vingeårene er velutviklede, forvingen har markert vingemerke (pterostigma). Hunnene har ofte et langt eggleggingsrør som stikker ut bak bakkroppsspissen.
Levevis
De er parasitoider, som utvikler seg på larver eller pupper av ulike insekter. Larven spiser verten levende, men holder den i live lengst mulig ved å spise mindre viktige organer som fettvev og kjønnsorganer først og vil vanligvis ikke drepe verten før de selv har gjennomført metamorfosen og bryter ut av verten som et voksent individ. Denne dramatiske livssyklusen var inspirasjonskilden bak manuset til filmen Alien – den 8. passasjeren.
En del arter er såkalte hyperparasitter, det vil si at de snylter på insekter som selv er parasitoider. Det finnes også noen som er parasitter på voksne insekter, og noen som ikke dreper vertene, men steriliserer dem slik at de aldri blir kjønnsmodne. Larveutviklingen hos Braconidae er veldig variert, selv et så grunnleggende trekk som celledelingsmønsteret til det befruktede egget kan variere. Noen av artene er viktige i biologisk kontroll av skadeinsekter, blant annet Aphanteles glomeratus som parasitterer åmer av stor kålsommerfugl (Pieris brassicae).
Pied-noir
Pied-noir («svartfot»), flertall pieds-noirs, uttalt, er et fransk begrep for franske statsborgere av europeisk opprinnelse som var bosatt i Algerie (eller Nord-Afrika) fram til den tidligere franske kolonistaten Algerie ble en selvstendig stat. Begrepet har antagelig sin bakgrunn at de aller fleste av disse personene var hvite, men at føttene deres var blitt sorte av å gå på afrikansk jord. En annen mulig forklaring på navnet er at de franske immigrantene bar sorte sko, noe de innfødte ikke gjorde.
Pied-noirs var stort sett av fransk nasjonalitet, men omfattet også sefardiske jøder og bosettere som stammet fra andre europeiske land som Spania, Italia og Malta og som var født i Algerie. Fra den franske invasjonen 18. juni 1830 inntil den algeriske uavhengigheten bestod Algerie av tre franske departementer: Alger, Oran og Constantine. Alle tre var fransk territorium, ikke kolonier. Da Algerie ble uavhengig var det 1 025 000 pied-noirs i landet. Dette utgjorde rundt 10 prosent av befolkningen.
Etter at Algerie ble uavhengig i 1962 flyttet mer enn én million pied-noirs av fransk nasjonalitet til Frankrike. Etter ankomsten til Frankrike følte mange av dem seg fremmedgjorte og utstøtt i den franske offentligheten, og de følte også at de fikk skylden for krigen i Algerie og det politiske kaoset som oppstod ved den fjerde republikkens fall. Noe som ytterligere kompliserte saken, var at det ikke var mulig for pied-noirs å reise tilbake til Algerie, på grunn av motvilje fra algerierne. I den franske populærkulturen blir pied-noirs ofte fremstilt som en gruppe som føler seg adskilt fra det øvrige franske samfunn og nærer en voldsom lengsel til Algerie. Pied-noirs nære historie preges av en dobbel fremmedgjøring; de står på utsiden av både sitt opprinnelige hjemland (Algerie) og sitt nye hjemland (Frankrike).
Sputnik 4
Sputnik 4 er et musikkalbum med Sputnik, utgitt i 1988.
Bob Cousy
Robert Joseph «Bob» Cousy (født 9. august 1928) er en amerikansk tidligere basketballspiller i den profesjonelle NBA-ligaen. På grunn av Bob Cousys høyde, var han svært lite praktisk å bruke på en annen posisjon enn point guard på banen.
Cousy har både blitt kåret til NBAs mest verdifulle spiller, samt vunnet prisene All-NBA Second Team og All-NBA First Team flere ganger.
Da Cousy spilte for Boston Celtics fikk han tilnavnet «Mr. Basketball», og han ble ofte introdusert under dette navnet før kampene.
NBA-karriere
Cousys NBA-karriere varte i 14 år. Han fikk først kontrakt i NBA for laget Tri-Cities BlackHawks i 1950 som spiller nummer 3 som ble trukket opp til NBA det året, men ble byttet til Boston Celtics med en gang han kom til ligaen.
Tidligere lag
Bob Cousy spilte som nummer 14 for Boston Celtics i 13 av årene som han spilte i NBA. Etter det spilte han ett år for Cincinnati Royals før han la opp sin NBA-karriere.
Karriere ut over basketball
Bob Cousy ga ut en biografi i 1963 kalt Basketball Is My Life. Samme året ble han også trener for Boston College. Noe han skulle fortsette med i de neste tre årene der han skulle få 117 seiere, og kun 38 tap med laget.
Bob Cousy ble også kommisjonær for American Soccer League, den profesjonelle ligaen for fotball, fra 1974 til 1979.
I 1993 var Cousy med i filmen Blue Chips.
Gustav Heinemann
Gustav Walter Heinemann (født 23. juli 1899 i Schwelm, død 7. juli 1976 i Essen) var en tysk politiker (Christlich Demokratische Union). Han var innenriksminister fra 1949 til 1950, justisminister fra 1966 til 1969 og Tysklands tredje president, fra 1969 til 1974.
Bakgrunn
Gustev Heinemann ble født som det eldste av tre barn av Otto Heinemann som arbeidet ved Kruppverkene i Essen. Han ble døpt etter sin morfar. Både morfaren og faren var venstreliberale. Han tok nødeksamen (Notabitur) 1917 og deltok så i første verdenskrig, men var ikke ved fronten. Frem til krigsslutt kom han etter et hjerteproblem å tilbringe ved Kruppverkene.
Han studerte fra 1918 jus og historie i Münster, Marburg, München, Göttingen og Berlin, hvor han tok den første juridiske statseksamen i 1921 og den andre i 1926. I 1921 ble han dr. rer. pol.
Karriere
Fra 1930 til 1933 var han medlem av Christlich-Sozialer Volksdienst.
Politiker
Heinemann arbeidet gjennom Bekjennelseskirken mot nazistene.
I 1945 var han med på å grunnlegge CDU, men forlot partiet i 1952. Han ble valgt til overborgermester i Essen i 1946 og var medlem av landdagen i Nordrhein-Westfalen 1947-1950 og justisminister i delstaten frem til 1948. Han grunnla sammen med Helene Wessel Gesamtdeutsche Partei (GVP), men partiet fikk bare rundt 1,2 % ved det føderale valget i 1957. Partiet ble oppløst det året, og Heinemann ble medlem av SPD. Samtidig ble han innvalgt i Forbundsdagen, hvor han satt til 1969. Fra 1958 til 1969 tilhørte han sentralstyret i SPD.
President
I 1969 ble han valgt til Tysklands president, med seks stemmer mer enn sin konservative motkandidat Gerhard Schröder. Han var da den første tyske sosialdemokratiske president siden Friedrich Ebert.
Heinemann var gift med Hilda Ordemann, og hadde fire barn. Den katolske teologen Uta Ranke-Heinemann var hans datter.
Blönduós
Blönduós, med offisielt navn Blönduósbær er en kommune på nordsiden av Island, i regionen Norðurland vestra, med 903 innbyggere ved utgangen av 2005. Blönduós ligger i nærheten av elven Blanda, ca. 244 kilometer fra hovedstaden Reykjavík. Byen har nordiske vennskapsbyer Moss, Karlstad, Horsens og Nokia (by).
Teknologi og forskningslære
Teknologi og forskningslære er et nytt fag i videregående skole som har kommet med kunnskapsløftet. Faget er særlig aktuelt for dem som ønsker seg inn på ingeniørstudier. Her fokuseres det i hovedsak på praktisk bruk av realfag og det kan derfor fungere som et supplement til de andre realfagene.
Faget skal være et «realfagsinspirerende fag».
Milligram
Milligram er en SI-enhet for måling av masse. Symbolet for milligram er mg. Et milligram er lik en tusendel av et gram, som er lik en milliondel av et kilogram.
Et milligram er omtrent vekten av en kubikkmillimeter (en mikroliter) vann.