cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Raritetskabinett
Historikk
Naturaliekabinett var en privat samling av naturalier, det vil si museumsgjenstander fra naturen, for eksempel mineraler, skjelettdeler, tørkede planter, fjær, fossiler, utstoppede dyr, konserverte dyre- og menneskedeler og liknende.
Objektene i kunst- og kuriositetskamrene ble seinere overført til moderne museer. Det første moderne, offentlige museet var British Museum som ble grunnlagt i London i 1753.
I 1841 åpnet «humbugkongen» P. T. Barnum sitt populære Barnum's American Museum i New York. Museet kunne etter hvert tilby det betalende publikum en mengde attraksjoner og ekte og uekte rariteter i en blanding av underholdning og opplysning, deriblant et menasjeri av dyr, både levende og utstoppede, utstillinger av pedagogiske modeller og mekaniske innretninger, daglige turer med varmluftsballong og ikke minst flere bløffer og «freaks», det vil si kortvokste, kjemper, overvektige, albinoer og andre personer med uvanlige kroppslige framtoninger. Blant de tidligste hovedattraksjonene i Barnums museum var forfalskninga Feejee mermaid («Fiji-havfrua», fra 1842) og General Tom Thumb («General Tommeliten»), «sirkusdvergen» Charles Stratton (1838–1883) som han viste fram allerede som fireåring under påstanden om at han var elleve. I 1846 hadde museumsutstillingene 400 000 besøkende.
Protaetiomorpha
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia der den er kjent fra øyene Luzon, Sulawesi og Seram.
Brenda Ueland
Bakgrunn
Hun var en av 7 søsken som vokste opp i Minneapolis. Faren utvandret fra Norge som 17-åring i 1870. Moren Clara Hampson var tidlig aktiv i kvinnestemmerettsbevegelsen. Hun var også lobbyist for arbeidervernlovgivning, barnehager og andre sosiale spørsmål. Etter hennes død i en trafikkulykke 1927, ble hun som den første privatperson gravlagt på statens bekostning i Minnesota. Brenda hadde et tett forhold til sin mor, og skrev en bok om henne.
Tildlig karriere
Brenda Ueland gikk på Wells College, men fullførte sin Bachelorgrad i 1913 fra Bernard College, en høyskole for kvinner i New York. Hun ble deretter en av de første kvinnelige journalistene i Minneapolis Tribune. Hun dro snart tilbake til New York for å studere kunst, men var samtidig frilansjournalist. Hun var tett på radikale sirkler, men kontakter som John Reed og forfatteren Eugene O'Neill. Fra 1915 til 1917 ble hun ansatt i forlaget Crowell. Hun brøt ut av det første ekteskapet og flyttet med datteren til Stamford i Connecticut. Der arbeidet hun som skribent for Liberty Magazine fra 1922 til 1925.
I 1930 flyttet hun tilbake til Minneapolis for godt. Hun underviste og fikk essays publisert i Saturday Evening Post og Ladies Home Journal. Hun studerte videre ved University of Minnesota.
Forfattergjennombruddet
I 1938 publiserte hun boken If You Want to Write, som ble en klassiker og har utkommet i flere opplag. Boken kom fra Uelands erfaring med skrivekurs som hun holdt for arbeidsløs ungdom i 1930-årene. Året etter kom selvbiografien, Me.
Ueland hadde en fast spalte i Minneapolis Times en rekke år, og senere skrev hun også artikler for den norskamerikanske avisen Minnesota Posten. Etter andre verdenskrig dekket hun rettssaken mot Vidkun Quisling for amerikanske aviser.
Hun var aktiv og satte svømmerekorder i klassen over 80 år. Hun fikk fast helsespalte, Beauty and Bravery, i Minnesota Posten fra 1971 til 1974. Flere av hennes essays, samt hennes biografi over moren, ble utgitt i bokform posthumt.
Forholdet til Nansen
I 1929 holdt Ueland et intervju med Fridtjof Nansen. Hun gjorde et sterkt inntrykk på den 30 år eldre Nansen. De fikk et nært forhold og brevvekslet jevnlig frem til Nansens død året etter. Brevene fra Nansen er bevart blant Brenda Uelands etterlatte papirer. Nansen skrev inngående om sine sterke følelser for henne. De utvekslet også bilder, og i ett av brevene sendte den 67 år gamle Nansen flere nakenbilder til Brenda Ueland.
Brevene og bildene blir publisert i boken Nansens siste kjærlighet. Boken gis ut av Eric Utne, Uelands stebarnebarn som sitter på rettighetene til brevene.
3200 Phaethon
3200 Phaethon er en Apollo-, Merkur-, Venus- og Mars-kryssende asteroide med uvanlige data, og kan være en utdødd komet.
Simon Green og John K. Davies oppdaget 3200 Phaethon (1983 TB) da de søkte gjennom IRAS-data for objekt med bevegelse i bilder fra 11. oktober 1983. Asteroiden ble annonsert 14. oktober i IAEC 3878 sammen med en optisk bekreftelse av Charles T. Kowal, som rapporterte at han var asteroidisk i utseende. IAEC 3881 publiserte også snart observasjonene til Fred Whipple. De var at «baneelementene til 1983 TB vist på IAEC 3879 er så å si like snittbaneelementene til 19 geminider (meteorer) fotografert med spesialkamera for meteorer: super-Schmidt meteor camera». Phaethon viste seg derfor å væra den lenge etterlyste kilden til meteorsvermen Geminidene.
Den mest bemerkelsesverdige egenskapen til Phateone er at den kommer nærmere solen enn noen annen nummerert asteroide, perihel er bare 0,140 AE – som er 58 % av baneradien til planeten Merkur. Overflatetemperaturen ved perihel kan komme opp i ~1,025 K. derfor har den blitt navngitt etter den greske myten om Faeton, sønn av solguden Helios.
Utseende til Phaethon (bane, størrelse, reflektans og forbindelse til en årlig meteorsverm) kan sammenlignes med en komet, bortsett fra at Phaethon aldri har blitt sett med koma, gass- eller støvhale. Derfor er den klassifisert som en apollo-asteroide, men er sett på som en inaktiv eller utdødd kometkjerne.
Phaethon er klassifisert som en B-type-asteroide fordi den er sammensatt av mørkt materiale; dette passer også bra med komethypotesen. Diamteren er 5,1 km i diameter.
Phaethon vil passere relativt nær jorden 14. desember 2093, med minsteavstand på 0,0194 AE (2,9 millioner km).
Casspir
Casspir er et sørafrikansk minebeskyttet kjøretøy med fire hjul. Det er usedvanlig godt beskyttet mot landminer for et kjøretøy i sin klasse.
Kjøretøyet ble brukt i gatene i Sør-Afrika under apartheid-regimet for å bryte opp protester.
Badminton under samveldelekene 2002
Badminton under de britiske samveldeleker 2002. Badminton var en av flere sporter under de syttende samveldelekene som ble arrangert i Manchester i England i perioden 25. juli til 4. august 2002. Det var tiende gangen som badminton var med på programmet i Samveldelekene. I lekene i 2002 ble det konkurrert i seks øvelser i badminton, single og double for både menn og kvinner samt en mixeddoubleturnering og en mixed lagkonkurranse. Alle tapende semifinalister fikk bronsemedaljer. Malaysia ble beste nasjon med tre gullmedaljer foran England med to.
Paul Watson
Paul Watson (født 2. desember 1950 i Toronto) er en kanadisk miljø- og dyrevernaktivist som ble kjent i mediene på 1990-tallet på grunn av en rekke omstridte aksjoner mot norsk, islandsk og japansk hvalfangst. Han er grunnlegger og leder av dyrevernorganisasjonen Sea Shepherd.
På begynnelsen av 1970-tallet var han med på en rekke aksjoner i regi av Greenpeace både som mannskap og kaptein. I 1977 ble han utestengt fra Greenpeace grunnet voldelige aksjoner, og dannet sin egen organisasjon, Sea Shepherd. Watson ble dømt i norsk rett i 1997 for forsøket på å senke skipet «Nybrænna» på Steine i Lofoten i 1992, men Nederland nektet å utlevere ham.
Vinteren 2011 deltok han i søket etter det norske skipet «Berserk», som sank sammen med deler av besetningen.
Pursat (provins)
Pursat (khmer: ខេតុពោសាត់ ) er den fjerde største provinsen i Kambodsja. Den ligger i den vestlige delen av landet og grenser (med klokken fra nord) mot Battambang, Tonle Sap, Kampong Chhnang, Kampong Speu, Koh Kong, og Thailand. Den ligger mellom Tonle Sap og den nordlige enden av Krâvanhfjellene. Elven Pursat deler provinsen i to og renner fra Krâvanhfjellene i vest til Tonle Sap i øst. Hovedstaden, som deler navn med provinsen, ligger 174 kilometer nordvest for Phnom Penh og 106 kilometer sørøst for Battambang.
Kjemåga
Kjemåga (lulesamisk: Giebbnejåhk) er ei kort elv i Saltdal kommune som renner mot nord fra Saltfjellet i Nordland. Elva renner ut fra Kjemåvatnet rett vest for Lønsdal stasjon. Ved Kjemåneset møter Kjemåga Lønselva som går sammen med Junkerdalselva og danner Saltelva som munner ut i Saltdalsfjorden ved Rognan. Kjemåga er del av Saltdalsvassdraget, det tredje største vassdraget i Nordland fylke.
Kjemåga går i tunnel under Nordlandsbanen og rett nedenfor er det flere stryk kjent som Kjemåforsen.
Det har vært planer for utbygging av elva, men dette har blitt avslått da verneinterssene i området er for store.
Kurdisk oppstand i Iran 1979–1983
Kurdisk Oppstand i Iran 1979-1983 var en intern konflikt i etterkant av den iranske revolusjonen mellom det nye iranske regimet som innførte et islamistisk styresett og den kurdiske opposisjon som ønsket politiske og nasjonale rettigheter for den kurdiske minoriteten i nordvestlige Iran. Etter fire år med intense og blodige stridigheter var oppstanden slått ned av det iranske militæret i året 1983 i ly av Irak-Iran-krigen.
Innledningen
I forbindelse med den sovjetiske okkupasjonen av det nordlige Iran under annen verdenskrig var en separat stat, den såkalte Mahabad-republikken for den kurdiske minoriteten dannet ved siden av en aserbajdsjansk republikk i 1946. Men etter at de sovjetiske okkupasjonsstyrkene hadde trukket seg tilbake, opphørte den aserbajdsjanske republikken i juni 1946 etter at makthaverne frivillig gikk over til Persia. Etter at republikken var sikret av det persiske militæret rykket perserne inn i Mahabad-republikken som da var i oppløsning, i desember 1946. En av disse som unnslapp den persiske overtakelsen av republikken var sjefen for militæret, Mustafa Barzani som sammen med fem hundre andre rømte til Sovjetunionen for et langt opphold der fram til 1958. Han skulle returerte til sitt hjemland i Irak og startet de kurdiske oppstandene mot irakerne.
I mellomtiden hadde de gjenværende opposisjonelle i KDPI gått under jorden. Som marxistiske eller kommunistisk partiorganisasjon med nære bånd til Sovjetunionen, var de utsatt for undertrykkelse og forfølgelse av sjah Muhammed Reza Pahlavis regime, som bekjempet all venstreorientert opposisjon under den kalde krigen. I årene 1967 til 1968 startet KDPI-aktivister et opprør som varte i 18 måneder før de persiske militære hadde knust oppstanden. Ved ideologiske bånd var KDPI med i en felles front av venstreradikale opposisjonelle i hele landet Persia som gradvis vant seg styrke utover 1970-tallet.
Den iranske revolusjonen startet i 1978 med spontale protester, som var forsøkt stoppet, og stigende konflikter med arbeiderklassen, som etterhvert sluttet seg til studentene, og middelklassen som var kommet i konfrontasjon med det strenge regimet under sjahen. Kurderne deltok i protestene og aksjonene mot det persiske regimet som hadde vært undertrykkende mot kurdisk kultur siden 1950-tallet, snart var et væpnet opprør på gang i vinteren 1978 til 1979 i nordvestlige Persia. Men det var lojale kurderne i militære avdelinger overfor sjahen, som i økende grad var benyttet mot demonstrantene som under Svarte Fredag (1978), som skapte spenning mellom perserne og kurderne flere steder. Dessuten hadde de ideologiske motsetninger mellom de islamistiske revolusjonære og de marxistiske revolusjonære blitt mer uforsonlige med flere og flere sammenstøt i vinteren.
De kurdiske politikerne hadde likevel håpet på et tøvær med utvidede rettigheter for den kurdiske minoritet med omfattende selvstyre for østlige Kurdistan. De lykkes å samle de ulike fraksjonene i iransk Kurdistan under enslig politisk ledelse uten større vanskeligheter i februar 1979 og oppnådde kontakt med de nye makthaverne i Teheran med Ayatollah Khomeini som hadde blitt landets største autoritet. Men de oppdaget til deres bestyrtelse at ayatollahen var fundamentalistisk i spørsmål om religion, statsstyre og ideologiske stridsspørsmål uten toleranse for kompromiss eller politisk handel med «fremmede lære». En blodig innbyrdeskrig mellom de venstreradikale og islamistene som fortsatte i Iran med bomber, snikmord og geriljaoperasjoner for flere år framover, var startet. Dessuten ønsket Khomeini en islamsk enhetsstat uten plass for autonome områder i teokratisk regi.
Den kurdiske oppstandens start
Allerede før Khomeini hadde landet ved Teheran var de første væpnede sammenstøtene i Kurdistan sett. Tre uker etter han ankommet den iranske hovedstaden, brøt de første kampene ut mellom de kurdiske opposisjonelle og de iranske militære underordnet ledelse fra revolusjonære komiteer. På den kurdiske siden var opposisjonen delt, den islamistiske fraksjonen ledet av Ahmad Muftizadeh, KDPI-partiet ledet av Abdol-Rahman Qasemlu og den radikale fraksjonen ledet av Shaykh Ezz ad Din Husaini. Den førstnevnte ville aksepterte det nye regimets bestemmelser for Kurdistan mens de to sistnevnte erklært at de ønsket en utvidelse av Kurdistan til å inkludere alle områder befolket av kurdere med kurdisk som offisiell språk, kurdisk dominans i de lokale myndighetene og statsorganene blant dem sikkerhetsstyrkene i en autonom republikk. Dette ville ikke Khomeini aksepterte.
Etter de første sprede kampene i våren 1979 hadde Khomeini konsolidert sin maktovertakelse etter flere uker med blodige og dels opprørende utrenskninger, indre strid, innskrenkelse av rettigheter på de fleste felter i sommeren. Etter å ha utnevnt seg til øverstkommanderende for de iranske styrkene beordret han 19. august alminnelig mobilisering mot den kurdiske oppstanden, erklært jihad mot kurderne som var betegnet som gudløse og vantro ved at disse er sunnimuslimsk. Sammen med de iranske styrkene sendte han sin bøddel Saqeh Khalkhali, en sjiamuslimsk geistlig som i løpet av to uker henrettet over 200 kurdiske menn etter standrettsdom.
Grensebyen Paveh falt kort etter offensiven hadde startet før regjeringsstyrkene avanserte mot storbyen Sanandaj som var oppgitt av de fåtallige kurdiske opprørerne som kunne ikke forsvare et så stort område. De trakk seg opp i fjellene i nordvest ved sjøen Urmia der de fremdeles holdte byene Saqqez, Bukān, Mahabad og grensebyene mot Irak. De regulære enhetene i større grad enn de nydannede pasdaran revolusjonære styrker var satset inn i en hurtig offensiv med helikopteroperasjoner mot posisjoner bak opprørernes linjer. Den 24. august ble byen Saqqez angrepet og lagt under beleiring av iranerne som fortsatt videre mordover mot byen Mahabad. Begge byene falt i 3. september 1979. Med byene tatt, måtte kurderne trekke seg mot grensen der de kunne få assistanse fra Saddam Hussein som i juli hadde innsett at den politiske situasjonen i Iran ville lede til skadevirkninger i Irak om det ikke ble gjort noe mot den mer agitatoriske Khomeini, som hadde reist flere radiostasjoner med oppmuntring om å gjør opprør mot regimet i Bagdad.
Krigen i fjellene i iransk Kurdistan ble hardere med irakisk assistanse til opprørerne, som fikk våpen mot fly og helikoptre. I det første året var 2 kampfly og 30 helikoptre skutt ned. Men konflikten ble overskygget av den stadige mer intense grensekrigen med Irak som hadde pågått siden april 1980.
Irak-Iran-krigen
På 22. september 1980 brøt en større krig mellom Irak og Iran ut, den såkalte Irak-Iran-krigen etter opptil 200 000 irakiske soldatene i tre til fire korpser rykket over grensen fra nord til sør. Mot den iranske delen av Kurdistan var 1st. irakiske korpset med fire infanteridivisjoner hvorav 4th og 11th. divisjoner i spissen deployert av irakerne. I begynnelsen var deployeringen bare for et forsvar av innfartsveiene inn i nordlige Irak, men etter invasjonen hadde kjørt seg fast i sør startet de irakiske styrkene i 4th. infanteridivisjon fra 1st. korpset deres egne offensiv inn i Marivan-området fra Panjwin i desember 1980. Offensiven fortsatte nedover Marivan dalen og flere fjellene mot Sanandaj før irakerne stoppet. Med dette hadde irakerne dannet et brohode som de kurdiske opprørerne i KDPI kunne benyttet, for med Marivan-området var innfartsveien til Halabja ved Darbandikhan-reservoaret sikret for KDPI som etablerte deres baser i nærheten av Halabja. 28th. og 64th. iranske infanteridivisjonene som holdte stand, var ikke i en posisjon til å stanse irakerne fra å erobre store områder som strategisk sett var lite viktig for iranerne.
Med de nye baser kunne KDPI øket deres antall geriljasoldatene til mellom 7 000 og 10 000 mann med støtte av mellom 15 000 og 20 000 geriljakrigerne som bare kjempet i deltid. En politisk allianse av flere kurdiske fraksjoner deriblant PUK og opposisjonsgrupper mot Khomeini var dannet med frontlinjene i Kurdistan. I våren 1981 gikk de kurdiske opprørsstyrkene til angrep i en våroffensiv med stor suksess, støttet av det irakiske flyvåpenet.
Våroffensiven i Kurdistan var forsøkt bekjempet av det iranske flyvåpenet og hærens helikopterstyrkene, men under luftkampene tross stor tap hadde irakerne desimerte de iranske skvadronene for verdifulle kampfly etterhvert flere ble inoperativt og måtte holdes på bakken. Tapet av assistanse fra de iranske kampflyene som var meget viktig i årene 1979 og 1980, fulgte til rask avansement for de kurdiske opprørerne. Staben for de iranske styrkene kunne ikke forsterket det lokale forsvaret idet alle krefter var konsentrert mot sør for fremtidige offensiver i Khuzestan. I sommeren 1981 hadde kurderne tatt flere byer inkludert Bukān, Mahabad, Saqqez, Sanandaj og Urumiyeh opptil hundre kilometer inn i iransk Kurdistan.
Fra nord og øst i september 1981 startet iranerne en ny offensiv med pasdaran styrkene og regulære enheter, tok kontroll over veistrekningene gjennom Kurdistan og med helikoptre gjenerobret byene Mahabad, Piranshahr, Sanandaj og Urumiyeh. Iranerne etter offensiven var nødt til å elimintere de samme motstandslommene spredt rundt om i høsten og vinteren 1981. For å komme en ny kurdisk våroffensiv i forkjøpet lanserte iranerne en viktig offensiv i april 1982. Den iranske våroffensiven ble en suksess, for de kurdiske opprørsstyrkene ble stoppet og drevet tilbake fra deres posisjonene man hadde tatt for den planlagte offensiven.
I juni startet kurderne deres lenge planlagte motoffensiven, men denne ble slått tilbake av iranerne som gradvis drevet tilbake de fåtallige kurdiske styrkene som hadde lidd stor tap under kampene i året.
I september til november 1982 hadde en ny iransk offensiv fra Urumiyeh utviklet seg til et stort slag mellom kurdiske geriljastyrker og iranske regulære og paramilitære styrkene hvor iranerne behersket veiene mens kurderne kontrollerte høydene og fjellene langs grensen. Været stoppet kampene med vinterens ankomsten sent november. I mars 1983 startet iranerne deres andre våroffensiv med store styrker som gav dem en overlegenhet i numerisk forhold med fire menn mot en kurdisk mann og overlegne ildkraft. I sommeren og høsten hadde kurderne konsoliderte deres posisjonene ved Saqqez, Bukhān og Mahabad tross angrep fra iranerne. I våroffensiven klarte iranerne etter betydelige innsatser å erobre disse strategiske viktige posisjoner og fordrevet opprørerne fra det indre landet av iransk Kurdistan mot grensene.
I sommeren 1983 hadde iranerne konsentrert store styrker som var frigjort fra sør siden det første slaget ved Basra i Kurdistan for en storoffensiv som startet den 23. juli 1983. Etter en uke med konstant kamp og stor suksess hadde iranerne tatt over de viktige fjellene langs grensen med deres luftbårne avdelinger og dannet et brohode for deres kurdiske allierte i KDP. Med Operasjon Val-Fajr 2 var den kurdiske oppstanden siden 1979 avsluttet.
Med tapet av deres baser og innfartsveiene til Irak samt sterke militær nærhet i Kurdistan hadde de kurdiske opprørsstyrkene mistet deres kapasitet for en krig på større skala etter de større kampene i 1981 til 1983 som så flere titusener av menn bare på den kurdiske siden.
Slutten på de siste stridighetene kommet i 1985 med et politisk oppbrudd mellom KDPI og fronten av opposisjonelle opprettet av Saddam Hussein mot Khomeinis regimet i Teheran. KDPI tok kontakt med de iranske myndighetene for forhandlinger, men det var tatt ille opp av allierte som den radikale fraksjonen Komala, en venstreradikal partiorganisasjon som angrepet KDPI med våpenmakt. De politiske begivenhetene ledet til kraftige kamper sommeren og høsten.
I juli 1985 startet en langvarig strid mellom de irakiskstøttede kurderne og de iranskstøttede kurderne støttet av deres allierte fra Irak og fra Iran. Kampene sluttet i midten av september i et inferno av heftige kamper på alle kanter i og omkring Ruwandez-dalen mot nord og sørvest for byen Piranshahr med tap av flere tusener døde på begge sider. Iran vant kampene ved å sikret seg posisjonen som den dominerende kraften i Kurdistan med deres allierte kurderne i KDP, eliminterte KDPI som avgjørende maktfaktor. I et eneste slag var 2 000 drept i løpet av ti timer mellom partene.
Med det blodige oppgjøret om herredømmet over grensetraktene i Kurdistan mellom Irak og Iran hadde de kurdiske opprørerne i østlige Kurdistan utspilt deres rolle under Irak-Iran-krigen. For resten av krigen var den kurdiske motstanden mot regimet i Teheran bare et irritasjonselement.
Etterspillet
Oppstanden som hadde startet i mars 1979, er ikke formelt avsluttet mange år senere selv om åpen strid hadde opphørt i den iranske Kurdistan siden 1985 med få episoder av voldsbruk og terroristshandlinger.
Wienerparti
Wienerparti er en sjakkåpning karakterisert av trekkene
Kurdisk oppstand i Iran 1979–1983
Etterspillet
Hvor mange hadde omkommet under den kurdiske oppstanden i årene 1979 til 1983 er ikke kjent, men det fantes ulike anslag fra flere kilder. Etter en selvstendig kilde var 10 000 kurdiske militante drept, etter KDPI 54 000 døde hvorav 4 000 væpnede medlemmer av partiet og etter Cordesman fra 1991 var 27 000 kurdiske opprørssoldater drept. Flere tusener skulle ha vært henrettet av regimet i Teheran etter standsrett eller uten lov og dom.
Wienerparti
Hvits andretrekk står i kontrast til det mer vanlige 2. Sf3, som kan lede til
Den opprinnelige tanken bak 2. Sc3 var å spille en slags forsinket kongegambit med et eventuelt f4 (se også diagram 2), men i moderne spill velger hvit ofte mye roligere linjer.
Svart kan svare med
VM i pelota 1986
VM i pelota 1986 (verdensmesterskapet i pelota) ble arrangert i Vitoria i Spania i 1986.
Normedcoy
Normedcoy eller Det norske sanitetskompaniet som kan settes inn i utenlandsoppdrag for bl.a. Nato eller FN, deltok i UNIFIL fra 26. april 1978 til august 1980 da det overlot oppgaven til svenskenes Swedmedcoy. Major Saad Haddads styrker fyrte i 1980 løs på UNIFIL HQ i Naqoura med ca. 90 granater. I Normedcoy tett ved falt åtte av disse. Forlegninger og bensinlager fikk treff. Det siste eksploderte.
Look What I Stepped Into
Look What I Stepped Into er et musikkalbum med Leif Aase, utgitt i 2000.
Normedcoy
Normedcoy deltok fra januar til april i 1991 under Gulfkrigen i Saudi-Arabia.
Normedcoy deltok også med det norske feltsykehuset i Tuzla, Bosnia-Hercegovina høsten 1993 og ble trukket tilbake høsten 1998. Det var underlagt SFORs Nato-styrker. Sykehuset var forlagt i en tidligere lastebilstasjon i landlige omgivelser, senere kalt «Blue Factory», noen kilometer utenfor Tuzla sentrum. Sykehuset var et 3. linjes feltsykehus. Allmennlegen drev poliklinikk for FN-personell, sivilt FN-ansatte og i noen grad øvrige sivile. Fordi dette var en logistikkenhet var det ikke kompaniets primære oppgave å betjene sivilbefolkningen i sin alminnelighet.
Thomas Hope
Thomas Hope (født 30. august 1769, død 3. februar 1831) var hollandsk-britisk bankier, forfatter, filosof og kunstsamler, best kjent for sin roman Anastasius (1819). Blant hans sønner var britisk parlamentsmedlem Henry Thomas Hope (1808–1862) og den konservative politikeren og forfatteren Alexander Beresford Hope (1820–1887).
Første år i Holland
Som den eldste sønn av Jan Hope, nedstammet Thomas Hope fra en gren av en eldre skotsk familie som i flere generasjoner hadde drevet handelsbank kjent som Hopes of Amsterdam, eller kun Hope & Co. Han arvet fra sin mor en kjærlighet til kunstartene og fra sin far og bestefar en enorm formue. Hans far tilbrakte sin siste år på å omgjøre sin sommerresidens Groenendaal Park i Heemstede i Noord-Holland til en storstilt skulpturpark som var åpen for allmennheten. Etter at Thomas Hope flyktet til London sammen med sine brødre for å unngå den franske okkupasjonen av Nederlandene i tiden 1795–1810 vendte han aldri tilbake.
Grand tour
I 1784 da den unge Thomas var femten år døde hans far uventet i Haag rett etter å ha kjøpt Bosbeek på eiendommen Groenendaal Park, huset som skulle inneholde hans store kunstsamling. Han delte sin kunstsamling som en del av partnerskapet Hope & Co. med sin fetter Henry Hope. Fetteren hadde akkurat fullført arbeidet på sin Villa Welgelegen lengre opp i gaten. I savnet av sin far og bestefar, og da han foretrakk selskapet til sin mor og brødre framfor sine onkler i Amsterdam, valgte Thomas å ikke gå inn i familieforretningen. Isteden henga han seg i en alder av 18 år til å nyte og studere kunst, særlig antikkens arkitektur. I løpet av hans Grand Tour, en dannelsereise, gjennom Europa, og videre i Asia og Afrika, henga han seg særlig til skulptur og arkitektur, og anskaffet seg samtidig en stor samling med gjenstander, blant annet den 2.1 meter høye «Hope Dionysos», en todelt statue av Dionysos som lener seg mot en mindre kvinnefigur, fra mellom 27 f.Kr. og 68 e.Kr. som senere ble overtatt av en etterkommer av Benjamin Franklin, før den ble overtatt av Metropolitan Museum of Art i 1990.
Flukt til London
Da hans mor døde i 1794 reiste Hope tilbake til Haag. Det samme året måtte de tre Hope-brødrene, sammen med deres eldre fetter Henry Hope, som var eksekutor av deres mors testamente, flykte til London før de franske revolusjonsstyrkene marsjerte inn i Amsterdam. I deres hastverk til fjerne kunstsamlingen og frakte den trygt til London, etterlot de sine hus, sommerresidenser og parkanlegg med veggdekorasjoner, innbo og statuer igjen. Senere, etter den franske okkupasjonen, kom Thomas Hopes yngre bror Adrian Elias til å reise tilbake for å bo i Groenendaal Park og utvide hageanleggene, men deres fetter Henry som hele tiden haded håpet å kunne flytte hjem til Villa Welgelegen, døde i 1811 før kong Vilhelm I av Nederland gjeninnførte hollandsk suverenitet i 1814.
Interiørarkitekt
Brødrene Hope etablerte en bolig i London i Duchess Street ved Cavendish Square. Ettersom Thomas var erfaren fra sine mange reiser kunne ha etablere seg uten problemer mens hans brødre savnet den vante tilværelsen i Holland. Han dekorerte huset i en meget utarbeidet stil fra egen tegninger. Hvert rom hadde en ulik stil, inspirert av de land han hadde besøkt. Den kunstsamling han hadde skaffet og arvet ga ham muligheter å ytterligere egen forskning. Han begynte å skrive en bok om dekorasjon og møbler, den første i sitt slag. På samme vis som hadde gjort med Villa Welgelegen, åpnet Hnery Hope sitt hus som et delvis offentlig museum. Huset omfattet tre vasegallerier fylt med keramikk fra sørlige Italia som familien Hope hadde anskaffet seg fra diplomaten William Hamiltons andre vasesamling.
I denne rike boligen med ungkarer dedikerte den yngre broren Henry Philip seg til samlingen av edelsteiner, og anskaffet seg Hope-diamanten og Hope-perlen, mens fetteren Henry var opptatt av bankforrentingene og Louisiana-kjøpet sammen med Barings Bank. Thomas Hope bosatte seg ikke i London, men gjenopptok sin Grand Tour i 1795 for å reise omfattende innenfor besittelsene til Det osmanske rike. Det inkluderte reiser til Tyrkia, Rhodos, Egypt, Syria og Arabia. Han ble værende et år i Istanbul (tidligere Konstantinopel) og hvor han produserte rundt 350 tegninger som avbildet folk og steder han besøkte, en samling som nå er i Benakimuseet i Athen. I løpet av disse reisene ble han gitt frie tøyler fra firmaet Hope & Co. til å anskaffe og samle malerier, skulpturer, antikke objekter og manuskripter, en del for å bli vist fram i Amsterdam i avdelingskontorene i Keizersgracht 444, og andre som ble sendt til hans hus i London i 1804.
Ekteskap og Deepdene
Den 10. april 1806 giftet han seg med Louisa de la Poer Beresford, datter av William Beresford, 1. baron Decies. Paret fikk to barn, sønnene Henry Thomas Hope og Alexander Beresford Hope. Hope skaffet seg en landlig herskapsbolig i Deepdene, i nærheten av Dorking i Surrey. Her omgitt av sin store kunstsamling av malerier, skulpturer og antikviteter ble Deepdene et kjent sted for samtidens litterater og adelen. Det var et miniatyrbibliotek med bøker på ulike språk i hvert soverom. Han ga også ansettelse for kunstnere og håndverkere. Den danske billedhuggeren Bertel Thorvaldsen skyldte sin framgang at Hope tidlig anerkjente hans talent. Hope var også patron for Francis Legatt Chantrey og John Flaxman. Det var på Hopes forordning at Flaxman illustrerte tekstene til Dante Alighieri.
Forfatterskap
Hope var ivrig etter å fremme offentlig oppmerksomhet for historiske malerier og formgivning, og for å innflytelse over design på herskapsboligene i London. Han tegnet innbo, rominteriør og klesdrakter, og utga illustrerte bøker om emnet. I 1808 utkom hans skisser om møbler kalt Household Furniture and Interior Decoration, og som fikk en del innflytelse. I 1809 utga han Costumes of the Ancients og i 1812 Designs of Modern Costumes, begge verker som viste til hans forskning på emnet. A Historical Essay on Architecture med illustrasjoner basert på hans egne tidlige tegninger ble utgitt posthumt av hans familie i 1835. Således ble Hope kjent i de aristokratiske sirkler i London som «kostyme og møbel-mannen». Betegnelsen var ment som en kompliment av hans entusiastiske tilhengere, men for hans kritikere, inkludert lord Byron, var det en latterlig betegnelse.
Anastasius
I håp om å få en annen litterære anerkjennelse begynte han femtiårsalderen å skrive på en roman med entusiastisk oppmuntring fra sine nære venner. Resultatet kom i 1819, Anastasius, or Memoirs of a Modern Greek, som fikk en slik akademisk interesse og omtale at den første utgaven som ble utgitt av John Murray ble en umiddelbar sensasjon. En andre utgave ble solgt ut etter et døgn. Utenlandske oversettelse på fransk, tysk og flamsk fulgte.
Romanen løftet vekk et teppe av uvitenhet om Østen uten å være bare en gjenfortelling av Hopes egne reiser. Den eponymiske fortellerhelten Anastasius var fryktløs, undrende, slu, nådeløs, tapper og dessuten sexy. Som en nylig konvertert muslimsk leiesoldat, Selim, førte hans reiser ham blant venner, elskere, og fiender. Hopes beskrivelser avslørte livene til undersåttene i Det osmanske rike og ga glimt av krigene mellom tyrkerne, russerne og wahhabistene. Den ga også mange tidligere ukjente detaljer om islamsk kultur; musikk, språk, mat, religion, lover og litteratur.
Belmont Abbey College
Belmont Abbey College  er et privat, kristent universitet i Belmont i delstaten Nord-Carolina, USA. Det ble opprettet i 1876.
Thomas Hope
Anastasius
På grunn av Hopes beskjedenhet valgte han ikke å avsløre sitt forfatterskap for Anastasius i den første utgaven. Grunnet Hopes tidligere omdømme som «kostyme og møbel-mannen» ble romanen ironisk nok først feilaktig tilskrevet lord Byron. I henhold til en historie, som ikke nødvendig er historisk korrekt, skal Byron ha betrodd seg til Marguerite Gardiner, grevinne av Blessington, at han gråt bitter da han leste romanen, og «gladelig gitt de to diktene som har gitt meg mest ære» for å ha vært den egentlige forfatteren av boken. Hope avslørte sin identitet som forfatter i senere utgaver, la til et kart over Anastasius' reiser og pusset på teksten, skjønt hans forfatterskap ble i begynnelsen møtt med vantro av en del medier.
Belmont Abbey College
Ved universitetet var det 1 110 studenter og 90 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 17 302. Studiene gis opp til mastergradsnivå.
Thomas Hope
Ettermæle
Hope døde den 3. februar 1831. Kort tid etter giftet hans enke Louisa seg med sin fetter, William Carr Beresford, 1. vicomte Beresford, general i hæren som blant annet kjempet med Wellington i den spanske selvstendighetskrigen. Ekteskapet ble barnløst. Hans familie omfavnet deretter sterke konservative verdier, noe som fikk dem til rive den avdødes legendariske hjem i London, kvitte seg med hans enestående kunstsamling og distansere seg fra hans orientalske roman. Ingen betydelige samling av Hopes personlige papirer har overlevd familiens likegyldige behandling av hans ettermæle, og samtidig ble hans roman et offer for den skinnhellige moraliteten i viktoriatiden. Likevel fikk den en viss innflytelse på senere litterære verkene til William Makepeace Thackeray, Mark Twain og Herman Melville.
Hope var også forfatter et filosofisk verk som ble utgitt posthumt, The Origin and Prospect of Man (1831), som hadde et globalt syn på menneskehetens utfordringer, og som avvek i stor grad fra det senere sosiale og religiøse oppfatningen til viktoriatiden.
Ungarn under Kortbane-VM i svømming 2018
Ungarn deltok under Kortbane-VM i svømming 2018 i Hangzhou i Kina fra 11. - 16. desember 2018.
FV103 Spartan
Spartan er et britisk pansret personellkjøretøy med beltedrift, som er en del av CVR(T)-familien. Det er kjent som FV103 i det britiske forsvaret. Lastekapasiteten er på bare fire eller fem fotsoldater, noe som reflekterer dets rolle i å frakte lag av spesialister, som for eksempel panservernlag eller ingeniørlag, rundt på slagmarken.
Richmond Landon
Richmond Wilcox Landon (født 20. november 1898, død 13. juni 1971) var en amerikansk friidrettsutøver som konkurrerte i høydehopp.
Landon ble olympisk mester da han vant høydekonkurransen under OL 1920 i Antwerpen med et hopp på 1,935 som var nytt olympisk rekord. Harold Muller fra USA tok sølv og Bo Ekelund fra Sverige kom på tredjeplass begge med høyden 1,90.
Sundbyholmene naturreservat
Sundbyholmene naturreservat består av to store holmer og en liten, øst for Båtstø og nord for Håøya i Indre Oslofjord. På den nordre holmen er det en fyrlykt. Holmene tilhører gården Sundby i Røyken. Vernet er ikke matrikkelført på eiendommen, selv om det er matrikkelført vern av fire andre objekter tilhørende gården.
Verneformål
Sundbyholmene er vernet ifølge verneplan for sjøfugl. Sundbyholmene har den største ærfuglkolonien i Indre Oslofjord.
Bedriftens samfunnsansvar
Bedriftens samfunnsansvar er den norske samlebetegnelsen for det engelske begrepet corporate social responsibility (CSR). Bedriftens samfunnsansvar kan defineres som bedriftens integrasjon av sosiale og miljømessige hensyn i sin daglige drift på frivillig basis, utover å overholde eksisterende lover og regler i det landet man opererer.
Donkey Kong 64
Donkey Kong 64 er et eventyr-plattformspill fra 1999, utviklet av Rare, og utgitt av Nintendo til Nintendo 64.
Bedriftens samfunnsansvar
Samfunnsansvar kan også sees på som en strategi som benyttes for å vinne kritikere og komme på god fot med lokalbefolkningen der de opererer, ofte i utviklingsland der fattigdom er en utfordring. Det å sikre bærekraftig utvikling i lokalsamfunnet kan være en garanti for bærekraftig vekst i bedriften.
Norge
I Norge tar arbeidsmiljøloven over bedriftens samfunnsansvar. Regjeringen i Norge har dedikert en egen stortingsmelding nr. 10 (2008–2009) til dette området. Her anbefales norske bedrifter blant annet innmelding i FN-initiativet Global Compact. Dette er et frivillig rammeverk for bedriftens samfunnsansvar, der medlemsbedriftene forplikter seg til å implementere ti prinsipper for menneskerettigheter, arbeidsrettigheter, miljø og korrupsjonsbekjempelse i sin daglige drift.
Norge har også et kontaktpunkt for OECDs retningslinjer for ansvarlig næringsliv. Medlemsland i OECD er forpliktet til å ha dette. Dette er en ikke-rettslig klageinstans som tilbyr dialog og mekling og som kan vurdere om selskaper har brutt med disse retningslinjene. Kontaktpunktet behandler klager på forespørsel, og alle som ønsker å klage inn selskap kan gjøre dette. Det norske kontaktpunktet er uavhengig og består av fire personer. De har også en eget sekretariatet.
Donkey Kong 64
Spillet fikk positiv mottakelse og mottok flere utmerkelser, blant annet «beste plattformspill» under Game Critics Awards i 1999. Det ble utgitt på nytt gjennom Virtual Console til Wii U i 2015.
Spillet
Spilleren får rollen som Donkey Kong eller hans venner, og får i oppdrag å utforske en øy og samle forskjellige gjenstander for å komme seg gjennom en rekke minispill og gåter. Spillet følger en tradisjonell historie for serien: Kong K. Rool og hans reptil-Kremlings invaderer den idylliske DK-øya og kidnapper Donkey Kongs venner. Reptilene planlegger å bruke deres Blast-O-Matic-våpen, og ødelegge hele øya.
Etter en opplæring begir spilleren seg på forskjellige oppdrag som Donkey Kong for å redde vennene sine fra kidnapperne og forhindre K. Rools planer. Samtidig som spilleren utforsker spill-verdenen og blant annet gjennomfører puslespill, samler spilleren to typer bananer: vanlige bananer, som har forskjellige farger for hver Donkey Kong-karakter, tildeler spilleren banan-medaljer og kan byttes for å få tilgang til andre områder av kartet. I tillegg til gyldne bananer, hvorav et visst antall bananer kreves for å låse opp hver nye verden i spillet. Hele spillet har veldig mange samleobjekter, men bare 281 objekter kreves for å gjennomføre hele spillet.
Forskjellige minispill inkluderer blant annet konkurranser, minecart-turneringer og tønner som kan skyte karakterene som prosjektiler. I motsetning til tidligere Donkey Kong-spill, kan målene gjennomføres i hvilken som helst rekkefølge spilleren ønsker. Spilleren kan også samle på banan-mynter, som kan brukes til å låse opp nye våpen og evner, og andre samleobjekter som ammunisjon eller puslespill. Spilleren møter ofte en umulig situasjon (for eksempel et objekt eller et område som ikke er tilgjengelig i begynnelsen) og må til slutt gå tilbake for å løse slike blindveier etter å ha fått en ny evne.
Donkey Kongs kidnappede venner blir også spillbare figurer etter at spilleren redder dem. Hver av de fem karakterene begynner med grunnleggende evner og kan kjøpe forskjellige ekstra, unike evner fra Cranky Kong etter hvert som spillet utvikler seg, noe som er nødvendig for å løse enkelte problemer. Karakteren kan også forvandles til dyr, som et neshorn kalt Rambi eller en sverdfisk kalt Enguarde.
Donkey Kong 64 har en egen multi player-modus med seks minispill for mellom to og fire spillere. Monkey Smash er en åpen arena, minispill i deathmatch-stil med opp til fire spillere finner ammunisjon og bruker deres respektive våpen fra single player-spillet for å skade andre spillere før de mister alle deres egne liv. Battle Arena er et annet minispill hvor spillerne bruker våpen og eksplosiver for å slå hverandre utenfor kanten av en plattform. Spillerne kan konkurrere basert på tid eller poengsum.
Christoph Schwarz
Christoph Schwarz (født 1959) er en tysk tidligere skihopper som konkurrerte for Vest-Tyskland. Han representerte WSV Oberaudorf.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka og verdenscupen i årene 1976-1984, og ble nummer 4 sammenlagt i Hoppuka i 1981/82. Samme sesong ble han nummer 23 sammenlagt i verdenscupen. Hans beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka og verdenscupen var 5.-plass i Oberstdorf 30. desember 1981. I VM i Oslo i 1982 ble han nummer 26 i normalbakken og var på det vesttyske laget som ble nummer 11 av 16 lag i lagkonkurransen. I VM i skiflyging i Oberstdorf i 1981 ble han nummer 23.
Nelson Diebel
Nelson Diebel (født 9. november 1970 i Chicago, Illinois) er en amerikansk tidligere svømmer som under sommer-OL i 1992 i Barcelona tok gullmedalje på 100 m brystsvømming og 4x100 m medley stafett. Han har også en sølvmedalje på 200 m brystsvømming fra Panamerikanske leker i Havanna i 1991, samt en sølvmedalje på 200 m brystsvømming fra Pan Pacific Games i Tokyo i 1989.
Hagia Sion
Hagia Sion ble bygget i 415 under biskop Johannes II av Jerusalem son en femskips basilika. Samme ble de bein som munken Lukian hadde funnet takket være en visjon, tiskrevet en kristne protomartyr Stefanus. Allerede den 26. desember 415, på festdagen for kong David og Herrens bror Jakobus, overførte man beinrelikviene til Hagia Sion.
Keisha Buchanan
Keisha er kusine med tidligere Blue-medlem Simon Webbe.
Hagia Sion
Kirken er gjengitt på Madabakartet, en gulvmosaikk med kart over Jerusalem fra 560/565 i kirken i Madaba (i Jordan). Men Hagia Sion ble ødelagt allerede i 615 da sassanidene under kong Khosrau II plyndret byen.
Under bygngingen av Hagia Maria Sion (Dormitiobasilikaen) støtte man på dens og andre kirkers fundamenter.
Simon Webbe
Simon Webbe (født 30. mars 1979 i Moss Side, Manchester, England) er en britisk sanger, låtskriver og manager. Webbe var medlem i det britiske boybandet Blue. Webbe er fetter av Keisha Buchanan, kjent som en av jentene i popgruppen Sugababes.
Djadjoua
Utseende
Små til middelsstore (10–15 millimeter), avlange, gulbrune oldenborrer. Oversiden har kraftig mikroskulptur og er litt matt, tett og kraftig punktert.
Gijón
Gijón (asturiansk: Xixón) er en kystindustriby nordvest i Spania. Gijón er den største byen i den autonome regionen Asturias, men hovedstaden er den noe mindre Oviedo.
Historie
Gijón har lenge vært bebodd, men de første tegn til avansert sivilisasjon i området var romersk bosetning. Det er funnet et romersk bad i Gijón, noe som vitner om at det må ha vært et tettsted der. En villa og et fort fra romertiden er også funnet, men det antas at fortet stammer fra asturierne, et folk som fredlig tok over romerske skikker. Det er ikke funnet skriftlige kilder som kan belyse byen.
Det er funnet få tegn til både vestgotere og maurere, men det er sannsynlig at de var der. Den maurerske lederen Munuza gjorde Gijón om til hovedstad for de transkantabriske områdene i 713, men ble kastet ut allerede mellom 718 og 722 av Pelagius av Asturias. Gijón ble dermed inkludert i kongeriket Asturias. Fra denne tiden av mister området stadig betydning, og under dynastiske feider ble byen svidd ned og fraflyttet.
Gijón startet å vokse frem igjen som resultat av økt fiskehandel og næringsmiddelshandel i det 14. og 15. århundre. Deretter fortsatte byen utviklingen i enda større grad, og fikk etterhvert etter kongelig dekret en havn som kunne ta imot skip som reiste til og fra koloniene i Amerika.
På 1700-tallet ble Gijón sterkt preget av kriger, men under den industrielle revolusjonen ble Gijón en viktig kullby, og havnen ble videre utviklet igjen. Med industrien og det påfølgende økonomiske oppsvinget kom søppeltømming, elektrisk gatelys og flere andre moderniseringer. Også stålindustri tok seg opp i denne perioden. Under den spanske borgerkrigen var Gijón på republikanernes side, men kom relativt pent fra det. På slutten av århundret skiftet Gijón fra fokus på industri til turisme, og fikk renset opp parkene og strendene sine.
Transport
Asturias flyplass ligger omtrent 4 mil fra sentrum av Gijón. Gijón har fortsatt en svært velutviklet havn, og det er fergevirksomhet til Nantes. Det planlegges også fergevirksomhet til Cork og Portsmouth.
Kultur og sport
Gijón har flere museer, der særlig museet som huser de romerske badene ved Campo Valdés er det mest kjente. Gijón har også blitt kjent for sitt asturiske kjøkken. Real Sporting de Gijón S.A.D.. Ellers bedrives flere randidretter i spansk målestokk, som rulleskøytehockey, amerikansk fotball og baseball. Det finnes også skianlegg ikke langt fra Gijón.
Zhijiang
Zhijiang kan være:
Anisolabididae
Anisolabididae er en familie med insekter innen ordenen saksedyr. De lever vanligvis noe bortgjemt, i sprekker, blomster, under stener og bark.
Utseende
Middelsstore, vanligvis vingeløse saksedyr. Antennene er forholdsvis korte og trådformede. Hodet er avrundet, uten markerte bakhjørner, med ganske små fasettøyne. De har markert "hals". Pronotum er nokså lite, trapesformet, lengre enn bredt. Beina er korte og kraftige. Tangen på bakkroppen er kraftig og ofte asymmetrisk.
Levevis
Saksedyr har bitende munndeler og lever av forskjellig organisk føde, men kan gjerne ta mindre levende byttedyr. De fleste artene i denne familien har et underjordisk levesett.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2020/21 – 1500 meter menn
Den 36. offisielle Verdenscupen i hurtigløp på skøyter – 1 500 meter menn (engelsk: ISU World Cup Speed Skating 2020/21 – World Cup Men 1500m) ble arrangert vintersesongen 2020/21.
Kalender
Kalenderen for 1 500 meter menn i verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2020/21 var som følger :
Sammenlagt
Ved lik sammanlagt poengsum så ble løperne rangert etter regel nummer 7.1 i ISU Communication 2360.
Kvalifiseringstider
For å kunne delta i verdenscupen i hurtigløp på skøyter på 1500 meter for menn måtte man ha oppnådd et resultat på distansen i et ISU-konkurranse eller annet ISU godkjent internasjonalt løp eller nasjonalt mesterskap på en ISU-godkjent bane i perioden mellom 1. juli 2019 og påmeldingsfristen til aktuelt verdenscupstevne, likt med eller bedre enn 1.50,50 eller 1.49,00 dersom tiden var oppnådd på en av disse innendørs høyfjellsbanene Olympic Oval i Calgary, Canada; Utah Olympic Oval i Salt Lake City, USA eller Xinjiang Ice Sports Center i Ürümqi, Kina.
Nasjonale deltagerkvoter
Liste over nasjonale deltagerkvoter per konkurranse.
Andre nasjoner kunne delta med maksimalt en deltager på distansen per konkurranse.
Mathare
Mathare er en bydel i Nairobi, Kenya, som omfatter en rekke slumområder nordøst for hovedstaden. Befolkningstallet er høyst usikkert, men anslås til en halv million mennesker. De sanitære forholdene beskrives som forferdelige, og det såkalte Mathare flying toilet er en beryktet måte å kvitte seg med avføring på: i en pose som slenges opp på et nærliggende bølgeblikktak.
Fotballklubben Mathare United er hjemmehørende i bydelen.
Viljandisjøen
Viljandisjøen (estisk Viljandi järv) er en innsjø i Viljandi fylke i Estland. Den ligger ved siden av byen Viljandi. Innsjøen har et areal på 1,58 km².
Vår tid er nå
Vår tid er nå (svensk originaltittel: Vår tid är nu) er en svensk dramaserie og slektskrønike i 28 episoder, fordelt på tre sesonger. I tillegg er det laget en miniserie i fire deler som hadde premiere i desember 2020. Serien hadde premiere i SVT1 2. oktober 2017, og produksjonen er en av SVTs største dramasatsninger noensinne. Vår tid er nå er en samproduksjon mellom SVT, Film i Väst og Viasat.
Handlingen utspiller seg i Stockholm og starter ved andre verdenskrigs slutt i 1945 og spenner over flere tiår frem til 1971 – i likhet med norske Vestavind og danske Krøniken. Blant hovedrollene er Hedda Stiernstedt, Charlie Gustafsson, Mattias Nordkvist, Adam Lundgren, Suzanne Reuter og Josefin Neldén. Hovedforfattere er Ulf Kvensler etter idé av Johan Rosenlind, og hovedregissør er Harald Hamrell.