cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lille Ekeberg gård
Munkehagen – Munkebråten – Lille Ekeberg
Munkehagen er den overgripende eiendomsbetegnelsen på 1600-tallet. Etter hvert får området en todelt benevnelse: Søndre Munkehagen og Nordre Munkehagen. I neste omgang blir det en tredeling (firedeling): Søndre Munkehagen + Nordre Munkehagen + Munkebråten/ Lille Ekeberg (samt Bakerenga).
Utover på 1800-tallet blir det mer krevende å holde oversikt. Her nevnes kort at allerede på 1600-tallet forpaktet Oslo hospital bort deler av Nordre Munkehagen i større og mindre parter. På 1800-tallet ble partene matrikulert, fradelt/utskilt og solgt fra hospitalet til private eiere. Først ut var parten Svingen gård (som i blant har (tilleggs)navnet Nordre Munkehagen i kildene) og parten Høienholm/Engeland/Lille Munkebråten (som også opptrer som alternative navn på Lille Ekeberg). Svingen og Høienholm selges i 1829. Bakerenga selges i 1836. Lille Ekeberg (også omtalt som Nordre Munkebråten) selges i 1837. Rustadløkken (som ofte kalles Munkehagen i kildene, til tross for at Rustadløkken var en relativt liten del av det som en gang ble kalt Munkehagen) selges i 1859.
Onanì
Onanì (sardisk: Onanìe) er en italiensk kommune i provinsen Nuoro i regionen Sardinia. Den har 391 innbyggere og ligger rundt 482 meter over havet.
Kedrondalen
Kedrondalen eller Kidrondalen er en smal dal på østsiden av Jerusalems gamleby, også kalt «Nahal Kidron» på hebraisk, og skiller tempelhøydene fra Oljeberget. Dalen er også kjent som «Kongedalen» fordi mange israelske konger skal være begravet der. Navnet Oljeberget kommer av at det langs Kedrondalens skråning vokste mange oliventrær. Denne dalen starter øst for gamlebyen i Jerusalem, og bøyer av i retning Dødehavet etter samløp med Hinnomsdalen, fortsetter øst for Judeaørkenen og helt ned til Dødehavet. Det er en typisk V-dal som er bratt på sidene og trang i bunnen. Gihonkilden i Kedrondalen er Jerusalems eldste vannkilde. Bekken Kedron renner gjennom dalen og krysses av en bro ved Tempelplassen. Bekken Kedron har vannføring bare om vinteren, en såkalt vinterbekk, og er tørr det meste av året. På østsiden av dalen er det mange islamske graver og jødiske på vestsiden. Mange graver hugget inn i fjellet. Etter jødisk tradisjon skal Messias komme fra øst, passere Oljeberget, fortsette gjennom Kedrondalen og gå opp på Tempelhøyden. Getsemanehagen ligger i bunnen av dalen. Blant annet står monumentet over Absalom i dalen. Sett fra bunnen av dalen ruver Jerusalems bymur på vestsiden. Kedron er et gammelt navn og Kedrondalen nevnes i 2. Samuelsbok da kong David flyktet fra sønnen Absalom. Profeten Joel kaller dalen for Josafats dal. Jesus skal ha blitt ført gjennom Kedrondalen på vei til korsfestelsen.
Kedron som symbol
Kedron er omtalt i Bibelen, blant annet i Johannes evangelium 18,1: «Da Jesus hadde sagt dette, gikk han ut sammen med disiplene sine. De gikk over Kedronbekken og inn i en hage som lå der.» Dette har ført til at Kedron er blitt et symbol i kristelig forkynnelse: Når Jesus krysser Kedron, går han mot lidelse og død. Presten og forfatteren Ivar Welle ga i 1923 ut en andaktsbok han kalte Over Kedron.
Salmedikteren Thomas Kingo skrev i 1689 en salme hvor Kedron er nevnt i innledningsstrofen: Over Kedron Jesus treder. Salmedikteren Henry Albert Tandbergs sang I den stille klare morgen nevner bekken i andre vers:
Sigvart Fotland
Sigvart Fotland (1901–1989) var en norsk pianist og organist fra Sogndalstrand i Sokndal kommune i Rogaland. Han var utdannet ved Musikkonservatoriet i Oslo og virket i NRK i mer enn 40 år som akkompagnatør på piano og orgel. De daglige morgenandaktene hadde tonefølge av Fotland på orgel og sang av Andaktskvartetten som besto av sopran, alt, tenor og bass.
Cookøyenes flagg
Cookøyenes flagg er basert på det tradisjonelle designet for tidligere britiske kolonier i Stillehavet. Det er et blått banner med Unionsflagget i øvre venstre hjørne og femten stjerner i sirkel på høyre side. Unionsflagget er et symbol på landets historiske bånd med Storbritannia. De femten stjernene representerer øyene som utgjør Cookøyene. Det blå representerer havet.
Ingrid Forfang
Ingrid Forfang (født 1971) er en norsk kunstner bosatt i Spania.
Presidentvalget i USA 2004
Presidentvalget i USA 2004 var det 55. presidentvalget i USAs historie. Valget fant sted den 2. november 2004, og gjenvalgte George W. Bush og Dick Cheney som henholdsvis president og visepresident for perioden 2005–2009. De vant over demokratene John Kerry og John Edwards.
Til forskjell fra valget i 2000, fikk George W. Bush denne gang majoriteten av folkets stemmer, flest stater, samt majoriteten av valgmannsstemmene.
Andre kandidater
Andre kandidater, som fikk mer enn 100 000 stemmer, inkluderte Ralph Nader (uavhengig), David Cobb (Green Party), Michael Badnarik (Libertarian Party) og Micheal Peroutka (Constitution Party).
Imellom to evigheter
Imellom to evigheter er et musikkalbum med Finn Kalvik, utgitt i 2000.
Høng kommune
Høng kommune er en tidligere kommune i Vestsjællands amt i Danmark. Den ble dannet ved kommunalreformen i 1970 av tidligere Høng sognekommune (1966–1970) i Løve herred fra 1. april 1970.
I forbindelse med kommunalreformen 2005–2007 ble den slått sammen med Bjergsted kommune, Gørlev kommune, Hvidebæk kommune og tidligere Kalundborg kommune til den nye storkommunen Kalundborg kommune i Region Sjælland fra 1. januar 2007.
Afrikamesterskapet i håndball for kvinner 1985
Afrikamesterskapet i håndball for kvinner 1985 ble arrangert i Luanda i Angola i 1985.
L’elisir d’amore
L'elisir d'amore («Elskovsdrikken») er en to-akters komisk opera (melodramma giocoso) med musikk av Gaetano Donizetti og libretto av Felice Romani.
Uroppføringen var 12. mai 1832 ved Teatro della Canobbiana i Milano. Spilletida er omtrent 2.5 timer.
Det evangelisk-lutherske stift i Norge
Det evangelisk-lutherske stift i Norge (DelsiN) er et luthersk stift i Norge som ble grunnlagt år 2013 i Kautokeino. Stiftet omfatter fem menigheter, i Balsfjord, Drammen, Kautokeino, Tromsø og Trondheim. Biskop for stiftet er Thor Henrik With.
Det evangelisk-lutherske stift i Norge samarbeider med Missionsprovinsen i Sverige og Evangelisk-lutherska missionsstiftet i Finland. De tre organisasjonene har signert et felleskapsdokument.
DelsiN er medlem i Det internasjonale lutherske råd (International Lutheran Council, ILC).
Smålenene bru
Smålenene bru eller Smaalenene bru er en 4-felts motorveibro på europavei 18 over Glomma mellom Spydeberg og Askim i Indre Østfold kommune. Brua er en skråkabelbro og er et landemerke i regionen. Den ble åpnet 23. november 2010. . Anleggsfasen startet våren 2008 og den tyske entreprenøren Bilfinger Berger var hovedentreprenør for byggingen. Smålenene bru har en total lengde på 315 meter, og spissen på tårnet rager 88 meter over vannspeilet i Glomma. Brua er bygget som en skråkabelbro, der 14 kraftige kabler bærer brua. I kablene er det fra 43 til 83 vaiere, spennarmeringstau, og hvert enkelt vaier er beregnet til å tåle en belastning på 14,5 tonn. Kablene tar fra 620 tonn opptil 1200 tonn på den lengste. Fartsgrensen over brua er satt til 100 km/t.
Utforming
Brua er utformet av arkitekten Yngve Aartun i firmaet PLAN Arkitekter. Lysdesignet er utført av lysdesigner Erik Selmer.
Byggverket
Brua er konstruert av rådgivende ingeniører Johs Holt as.
Bilfinger Berger ble valgt som entreprenør. Og etter en intensiv byggeperiode fra 2008 til høsten 2010 sto brua klar for åpning 23. november 2010
Ny E18
Brua er en del av E18 fra Krosby til Knapstad som er firefelts motorvei med veibredde på 20 meter. Kostnadene er beregnet til 1,3 milliarder kroner. Strekningen ble påbegynt høsten 2007 og ble offisielt åpnet 23. november 2010. Den nye E18 ligger på sørsiden av den gamle E18 fram til Knapstad. Vest for Krosby går veien i den 1050 meter lange Askimporten tunnel. Tunnelen går gjennom Romsåsen før den har sin åpning mot den nye Smålenene bru i vest.
E18 fra Krosby til Knapstad er en mindre del av utbyggingsprosjektet riksgrensen (Ørje)–Vinterbro (totalt 70 km). Gjennom indre Østfold er veien ferdigbygget med motorvei til Momarken og motortrafikkvei mot riksgrensen øst for Ørje. Strekningen Vinterbro–Retvedt har antatt byggestart i 2023.
Terra Mariana-korsets orden
Terra Mariana-korsets orden også kalt Terra Mariana-ordenen (estisk: Maarjamaa Risti teenetemärk) er en estisk orden. Den ble innstiftet 16. mai 1995 til minne om Estlands selvstendighet. Ordenens navn viser til at Estland i 1215 av pave Innocens III ble gitt navnet Terra Mariana (Marialandet). Ordenen tildeles utenlandske borgere for innsats for Estland. Terra Mariana-korsets orden rangerer som nummer tre av Estlands ordener, etter Riksvåpenets orden, men før Den hvite stjernes orden. Republikken Estlands president er ordenens stormester.
Insignier
Ordenstegnet for Terra Mariana-korsets orden består av et hvitt utbøyd kors med svarte og blå kanter, det vil si fargene fra Estlands flagg. I korsvinklene er det plassert Maria-monogrammer. Baksiden bærer innskriften «PRO TERRA MARIANA». Ordenstegnene for de forskjellige klassene er identiske i alt unntatt størrelsen, men bæres i bånd av forskjellig utforming. Korset er opphengt i båndet i et ledd bestående av Estlands riksvåpen. Ordensstjernen har åtte tagger og bærer ordenstegnet med et skjold med Estlands riksvåpen i midten. Ordenskjedet består av tolv Maria-monogrammer, seks skjold med Estlands riksvåpen og seks kors av samme type som ordenstegnet. Ordensbåndet er blått.
Tildeling
Ordenen tildeles av Estlands president, som selv er og innehaver av storkors. Forhenværende presidenter forblir storkors av Terra Mariana-korsets orden etter avgang fra presidentembetet. Høyeste klasse tildeles i hovedsak utenlandske statsoverhoder, eller borgere som har utvist Estland særlige tjenester. Mellom 1995 og 2008 er 40 personer tildelt ordenens 1. klasse med kjede. Den ordinære 1. klasse er blitt 169 personer til delt, 2. klasse er tildelt 123 personer, 3. klasse 174 personer, 4. klasse personer 177 og 5. klasse 136 personer.
Norske innehavere
Kong Harald V er storkors med kjede av Terra Mariana-korsets orden. Dronning Sonja, kronprins Haakon og kronprinsesse Mette-Marit er storkors (første klasse). Kjell Magne Bondevik ble i 2002 tildelt storkors. I forbindelse med statsbesøk i 2002 ble en rekke norske statstjenestemenn tildelt ordenen. Storkors ble regjeringsråd Nina Frisak og utenriksråd Bjarne Lindstrøm til del. Også kabinettssekretær ved hoffet, Berit Tversland, ble da tildelt storkors. Norges ambassadør til Estland, Per Kristian Pedersen, ble tildelt storkors i september 2005. Hans forgjengere er også tildelt ordenen. Brit Løvseth, ambassadør mellom 1991 og 1995, ble utnevnt til storkors i august 1995, mens Kai Olaf Lie ble tildelt ordenens andre klasse i 2000. Den norske ambassadøren i perioden 2005-2010, Stein Vegard Hagen ble i 2010 tildelt ordenens første klasse.
Andre klasse er tildelt Christopher Fougner Prebensen, generalsekretær i Den norske Atlanterhavskomité (2004). Oversetteren Turid Farbregd ble i februar 1999 tildelt ordenens tredje klasse. Martin Killi er tildelt samme klasse for sitt fremme av forbindelsene mellom Norge og Estland. I 2007 ble fylkesordfører i Buskerud, Tor Ottar Karlsen, tildelt ordenens fjerde klasse for innsats i forbindelse med organisering av hjelpearbeid til vennskapsfylket Pärnu, da dette var rammet av en stormkatastrofe.
Baguirmi
Baguirmi var en stat som vokste frem sørøst for Kanem-Bornu på 1500-tallet.
I 1893 ble riket erobret av Rabih az-Zubayr. Opprøret ble slått ned av franske styrker, og Baguirmis oppnådde da status som fransk protektorat. Baguirmi har fortsatt status som et tradisjonelt høvdingskap overfor Tsjads administrative myndigheter.
Evian
Evian er en type mineralvann fra flere forskjellige oppkommer i nærheten av Évian-les-Bains i departementet Haute-Savoie i Alpene i Frankrike. Varemerket ble ervervet av det franske multinasjonale selskap Groupe Danone i 1991.
Vannet er blitt kommersielt tappet som Evian-vann siden 1826. Det ble solgt i 120 land i 2003.
Vannet kommer fra oppkommer knyttet til Cachat-kilden, som ligger tett ved Genfersjøen. Det kjennetegnes av et høyt innhold av kalsium og magnesium.
Annet
Danonegruppen anvender også Evian-merket for en serie organiske hudprodukter.
Bygdesamer
Bygdesamer er samer, særlig i norske sørsamiske områder, som hadde en næringstilpasning og sosial organisering som gjorde at de levde helt eller delvis integrert i det bondenorske bygdesamfunnet.
I Sør-Troms snakker man om markesamer , og ellers i Nord-Norge finnes det noenlunde tilsvarende begrepet «sjøsamer»/«kystsamer», men dette kan i større grad ha vært en næringsstruktur som fisker/fiskerbonde.
Omfang og historie
Det finnes ingen tall for antallet eller andel av samene som har levd som bygdesamer. Bygdesamene er kjent i hele det sørsamiske området tilbake til tidlig på 1700-tallet, og det er dokumentert at kirkebøker og folketellinger er unøyaktige i sin registering av den samiske befolkningen. Emissær Paul Pedersen laget i 1913 en herredsvis statistisk oversikt over de sørsamene han kjente til; han oppgav at bare halvparten av samene var knyttet til reindrifta. Det forekom ekteskap mellom bygdesamer og fjellsamer, og det hendte også at personer vekslet mellom reindriftstilværelse og bygdesametilværelse, enten gjennom livsløp eller over generasjoner.
Den eldste dokumenterte bygdesame er en samisk burydningsmann i Valdres, nevnt i et diplom fra 1485.
Opphavet til bygdesamene er ikke klarlagt. Én hypotese er at bygdesamene er samer som ble «overflødige» innenfor det nomadiske sijtesamfunnet ved overgangen fra den kollektive fangstkulturen til en reindriftsøkonomi basert på privat eierskap til tamrein. Det kan bety at bygdesamene oppsto i overgangen fra jakt til gjeting omkring 1400–1600, og ble synlige samtidig med de eldste kildene om dem; på 1600-tallet. En annen innfallsvinkel er at nomadisk tilknytning til reinen aldri har vært den eneste næringsstrategien for samene, heller ikke i Sør-Norge.
Da Peter Schnitler gjorde sine grenseundersøkelser i Helgeland i 1740-årene fant han fire grupper eller næringsstrukturer blant samene: «svenske østsamer, norske bygdelapper, bue- eller sjøsamer og norske fjell-samer. De svenske østsamene benyttet de norske fjellene om sommeren og var i de svenske skogene om vinteren.» «Bygdelappene eller bygdesamene ble beskrevet tidligere å ha vært svenske østlapper som hadde tapt sin rein og blitt utarmet og flyttet til Norge og blitt værende her. Noen hadde tatt seg arbeid hos bøndene og kunne nesten anses som husmenn, mens andre farter omkring. Fra andre kilder vet en at bygdesamene også kunne ha noen rein til bevoktning hos fjellsamene og i perioder utføre arbeid for fjellsamene. Giftemål mellom de to gruppene kunne også skje.»
I løpet av 1900-tallet ble begrepet bygdesame gradvis mindre beskrivende for å identifisere en særskilt gruppe. Overgangen til ekstensiv reindrift førte til at også reindriftssamene ble bofaste, samtidig som behovet for arbeidskraft i reindriften sank. Samtidig ble og flere typer lønnsarbeid tilgjengelig i bygdene, noe som reduserte den særegne næringsstrukturen. Fra 1960/1970-årene av har det vært en vekst i offentlig tjenesteyting som særlig har gitt kvinnearbeidsplasser i bygdene.
På 1800-tallet var det ikke vanlig med ekteskap mellom samer og laedtieh (ikke-samer); bygdesamene giftet seg endogamisk med hverandre, innenfor et større regionalt nettverk. Når det i løpet av 1900-tallet også ble vanligere med ekteskap mellom samer og laedtieh, var grunnlaget lagt for en assimilering av bygdesamene inn i den øvrige befolkningen.
Næringsstruktur
Enkelt sagt er bygdesamekulturen en motsetning til fullnomadisk reindrift, eller annen næringsvirksomhet «inne i fjellet» (jakt, fangst, fiske). I virkeligheten fantes det ulike tilpasninger. På 1700-tallet var det i Ranaområdet minst tre økonomiske hovedgrupper; sjøsamer med relativt vill rein, markesamer med rein som fjellsamene tok seg av, og fjellsamene som drev klassisk reindriftsnomadisme.
Noen bygdesamer var kjent for å praktisere som healere/«naturleger». Andre hadde en nattmannrolle i bygda, med oppdrag innenfor gjelling og behandling av dyreskinn. I Sverige var denne siste rollen institusjonalisert gjennom vervet som «sockenlapp», som gjerne gikk i arv.
I andre tilfeller var det snakk om en veksling mellom gårdsdrift og reindrift i en mindre trekkrute som kunne minne om årsrytmen i bøndenes seterbruk. Bygdesamene blir ofte omtalt som betlere eller tiggere i folketellinger og kirkebøker. Det er usikkert om dette i alle tilfeller var en begrepsbruk som svarer til dagens bruk av ordet: ren tigging, eller om det også omfattet salg av husflid og annen «småhandel», og forefallende dagarbeid.
Årdal i Breim
Årdal er ei bygd i Breim i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane. Bygda har rundt 60 innbyggere. Hovednæringen i dalen er landbruk med melkeproduksjon fra kyr og geiter, men også noen griserøktere. Mest geiter og kuer men også griser.
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2016/17 – Verdenscup 4 – 1500 meter kvinner
Verdenscup runde nummer fire i sesongen 2016/17 i hurtigløp på skøyter for kvinner på 1,500 meter i Thialf i Heerenveen, Nederland lørdag den 10. desember 2016.
Årdal i Breim
Bygda ligger mot sør i Breim, på østsiden av Breimsvatnet, med kommunegrensen mot Jølster i sør. Bygdas støyl er Årdalsstøylen, som er et godt utgangspunkt for turer til Blåfjellet eller Svenskenipa
Verdenscupen i hurtigløp på skøyter 2016/17 – Verdenscup 4 – 1500 meter kvinner
Distansen ble vunnet av nederlandske Ireen Wüst på 1.55,34 foran amerikanske Heather Bergsma på andreplass og japanske Miho Takagi på tredjeplass. Gruppe B ble vunnet av polske Katarzyna Woźniak foran tyske Isabell Ost på andreplass og polske Katarzyna Bachleda-Curuś på tredjeplass.
Årdal i Breim
Bygda trafikkeres av den nesten 8 kilometer lange fylkesvei 694 fra Reed.
Knuppekaffe
Knuppekaffe er en erstatningsdrikk man lagde i gamle dager i perioder da vanlig kaffe ikke var tilgjengelig.
San (elv)
San er en 458 kilometer lang elv i det sørøstre Polen. Elvens kilde ligger i sørøstre del av Bieszczady nasjonalpark på den ukrainske siden av grensen. San flyter hovedsakelig gjennom de nordøstre Karpatene, men etter byen Jarosław gjennomflytes lavlandet frem til munningen i Wisła nær byen Sandomierz.
Kort etter kilden danner elven en 50 km lang strekning av grensen mellom Ukraina og Polen. Også et kort stykke nær Przemyśl fungerer som grense. Elvens avrenningsområde er 16 877 km². 14 426 km² ligger i Polen, resten i Ukraina.
Blant større byer som ligger ved elven er blant annet Sanok, Dynów, Przemyśl, Jarosław og Stalowa Wola.
Ottawa Rough Riders
Ottawa Rough Riders var et canadisk fotballlag fra Ottawa i Ontario, etablert i 1876. Det spilte i Canadian Football League (CFL) og vant Grey Cup ni ganger. Selskapet gikk konkurs etter 1996-sesongen. Senere fikk Ottawa et annet CFL-lag, Ottawa Renegades, men også det gikk konkurs. Rough Riders spilte kampene sine på Frank Clair Stadium.
Nita Naldi
Nita Naldi (født Nonna Dooley 13. november 1894, død 17. februar 1961) var en amerikansk skuespiller som gikk fra scenen på Broadway til stumfilmen. Hun var en av de mest populære skuespillerne i Hollywood i «de tøylesløse tyveårene». Hun ble ofte gitt rollen som «femme fatale»/«vamp», en personlighet som først ble popularisert av skuespilleren Theda Bara.
Tidlig liv
Hun var født som Nonna Dooley i New York i en irsk arbeiderklassefamilie. Hun var oppkalt etter sin store tante, Mary Nonna Dunphy, som grunnla pikeskolen Academy of the Holy Angels i Ft. Lee i New Jersey. Hun begynte selv på skolen i 1910.
Nitas far forlot familien i 1910 og moren døde i 1915. Etterlatt med omsorgen for to yngre søsken begynte Naldi å søke arbeid. Hun tok ulike jobber, blant annet som modell for kunstnere og som kjolemodell. Til sist begynte hun med vaudeville sammen med broren Frank. I 1918 debuterte hun på Broadway som sparkepike ved Winter Garden i The Passing Show of 1918. Det førte til flere jobber på scenen og snart var hun i Ziegfeld Follies i 1919. På denne tiden endret hun navnet sitt til Nita Naldi, en hyllest til barndomsvenninnen Florence Rinaldi.
Naldi fortsatte å arbeide på Broadway og etter en godt mottatt framføring i The Bonehead ble hun tilbudt en godt betalt rolle av den kjente produsenten William A. Brady. Han plasserte henne i sitt stykke Opportunity i 1920.
Filmkarrière
Naldi ble valgt av forfatteren Vicente Blasco Ibáñez til rollen som Dona Sol i hans film Blod og sand. Hun signerte med Famous Players-Lasky for rollen, og hun ble satt opp sammen med filmidolet Rudolph Valentino. Filmen ble en betydelig suksess. Den ga Naldi omdømmet og bildet som en vamp som fulgte henne resten av livet. Naldi og Valentino ble aldri romantisk involverte, og hun ble en av de få som ble venner med hans hustru Natacha Rambova, skjønt vennskapet surnet da ekteparet Valentino skilte seg.
Tetartanus
Tetartanus er en slekt av biller som tilhører gruppen stubbebukker i familien trebukker (Cerambycidae).
Nita Naldi
Filmkarrière
Mens Valentino gikk ut i sin en-manns-streik, noe som forhindret ham å spille inn film, tok Naldi flere roller med økende betydning for Famous Players-Lasky, blant annet The Ten Commandments (De ti bud, 1923), regissert av Cecil B. DeMille. Da Valentino kom tilbake og ordnet sin kontrakt deltok hun sammen med ham i hans siste film for Famous Players-Lasky, den nå tapte A Sainted Devil (1924). Også Naldi forlot filmselskapet kort tid etter.
Tetartanus
Levevis
De voksne billene er nattaktive og besøker ikke blomster. Larvene utvikler seg i død ved av løvtrær, utviklingen tar minst to år.
Utbredelse
Arten er utbredt på Madagaskar.
Nita Naldi
Filmkarrière
Ekteskapet til Valentino gikk i oppløsning på samme tid. Etter at Valentino signerte en kontrakt med selskapet United Artists forbød han at Rambova var tilstede. Hun ble gitt sine egne filmer som kompensasjon. Naldi spilte i Rambovas produksjon What Price Beauty?. Filmen led under distribusjonsproblemer og ble knapt merket i samtiden. Den er dog interessant for å være skuespilleren Myrna Loys første opptreden på film.
Tetartanus
Kilder
Cerambycidae of the World - Anisarthrini
Nita Naldi
Filmkarrière
Etter å ha fullført Dorothy Gish-filmen Clothes Make the Pirate dro Naldi til Frankrike på en kort ferie. Hun giftet seg med J. Searle Barclay i løpet av denne tiden. Til tross for rykter om at hun hadde trukket seg tilbake begynte hun igjen å arbeide med flere filmer, inkludert Alfred Hitchcocks andre regiforsøk, The Mountain Eagle fra 1926. Hun har ofte blitt kreditert for å ha spilt i Hitchcocks The Pleasure Garden, men det er ikke riktig.
Naldi spilte i to filmer i Frankrike og én i Italia før hun trakk seg tilbake. Til tross for at hun hadde en akseptabel stemme spilte hun aldri i lydfilm. Da stumfilmens tidsalder ebbet ut forsvant hun med den.
Senere liv
I 1932 erklærte Naldi seg konkurs. Hun vendte tilbake til scenen med Queer People og The Firebird i 1933. Avisene hadde vært kritiske til hennes økte vekt siden 1924, men anmelderne var særlig harde denne gangen. Så brutal at Naldi saksøkte en avis i 1934 med krav om en skadeserstatning på 500 000 dollar. Saken ble avvist i 1938.
I 1952 hadde Naldi en betydelig rolle i stykket In Any Language sammen med den legendariske teaterskuespilleren Uta Hagen. I 1956 trente hun Carol Channing i kunsten å være en vamp for Channings nye musikal Vamp!. Channing ble nominerte for «Beste skuespillerinne i en musikal» for denne rollen.
Personlig liv
I 1923, etter suksessen med Blod og sand, ble Naldi oppgitt som den ene parten i skilsmisse for den da 54 år gamle millionæren J. Searle Barclay og dennes hustru gjennom 16 år. Barclay og Naldi møttes i 1919 i hennes tid på teateret og de hadde levd sammen med hennes søster i New York siden 1920. Paret ble gift i 1927 på en reise til Frankrike. Naldi kom tilbake til USA i 1931, alene, og erklærte seg konkurs kort tid etter. Naldi snakket aldri om Barclay igjen før etter hans død i 1945. Han døde uten formue.
Til tross for alle ryktene hevdet Naldi at hun aldri hadde hatt et romantisk forhold til verken Valentino eller Barrymore. I 1956 gikk det rykter om at hun var blitt engasjert i en mann fra Park Avenue ved navn Larry Hall, men noe ekteskap eller forening skjedde aldri. Hun fikk aldri barn.
Referanser
<References/>
Edge of Darkness
Edge of Darkness kan vise til:
Order of Canada
The Order of Canada eller Ordre du Canada (norsk: Canadaordenen) er Canadas høyeste sivile utmerkelse nest etter Order of Merit, som den kanadiske monarken personlig tildeler.
Onifai
Onifai (sardisk: Oniài) er en italiensk kommune i provinsen Nuoro i regionen Sardinia. Den har 745 innbyggere og ligger rundt 29 meter over havet.
Order of Canada
Ordenen ble opprettet 1. juli 1967 for å hedre kanadiere som har ført til store endringer for Canada. Ordenen kan også utdeles som anerkjennelse av innsatsen til ikke-kanadiere som har skapt en bedre verden. Musikere, politikere, artister, TV- og filmstjerner, personer som har gjort en veldedig innsats og mange andre har fått innvilget medlemskap i ordenen.
Dronningen av Canada – Dronning Elizabeth II – er ordensherre, og Canadas generalguvernør er ordenskansler og første Companion.
Siden 1967 har (per 2017) over 6000 personer blitt tatt opp i «The Order of Canada».
Ordenen er delt inn i tre klasser :
Ordenstegnene for Order of Canada er utformet som et stilisert snøkrystall i hvit emalje. Midtmedaljongen har et canadisk lønneblad mot hvit bakgrunn, det hele omgitt av en rød bord der ordenens motto er innskrevet: «DESIDERANTES MELIOREM PATRIAM» (de ønsker et bedre land). Medaljongen er kronet av St. Edwards krone. For laveste grad er lønnebladet i sølv emalje, for offiserer i gull og for høyeste grad i rød emalje. Mottoet er skrevet i sølvbokstaver for laveste grad, i gull for de to andre. Ordenstegnene er ellers i hovedsak like for de tre gradene, men bæres på forskjellig måte i bånd av ulik utforming. Ordensbåndet er hvitt med brede, røde kantstriper. Fargene er hentet fra Canadas flagg.
Ordensherren har et eget embedstegn besatt med diamanter, rubiner, smaragder og safirer. Ordenskansleren bærer, som embedstegn, insigniene for en companion.
Poltva
Poltva (ukrainsk: Полтва, polsk: Pełtew) er en elv i Lviv oblast og en venstre sideelv til Bug.
Poltva starter i Lviv, og krysser byen under jorden. Siden Lviv ligger på det europeiske hovedvannskillet er alle store elver langt fra byen.
Kilden til den omtrent 60 km lange elven finnes i Pohuljanka-parken, omtrent 350 meter over havet. I middelalderen utgjorde elveleiet en del av vollgraven langs bymuren. Bekken renner gjennom Roztocze-åsene og slutter seg til Bug på venstre side, nær byen Busk i en høyde på 220 meter over havet. Etter å ha forlatt Lvivs storbyområde, renner Poltva åpent og mottar noen sideelver.
Poltva dannet en øy på dagens Mickiewicz-plass, hvor det var en statue av Jomfru Maria. Det åpne elveleiet, som førte kloakk fra de tilstøtende eiendommene, medførte fare for epidemier blant beboerne. Etter vedtak i bystyret på slutten av 1800-tallet ble det murt, hvelvet og fylt ut, og elveleiet ble rettet opp i noen seksjoner. Dette skapte hovedkanalen til det urbane kombinerte systemet. Bygningen til Lviv nasjonalopera ble bygget av arkitekten Zygmunt Gorgolewski mellom 1897 og 1900 ved siden av elvens underjordiske løp i det tidligere myrlandet. Suset fra elven kan fortsatt høres i kjelleren på operaen.
Under andre verdenskrig ble den underjordiske elven brukt som gjemmested for jøder som flyktet fra nazistenes vold.
Forurensningsrådet
Forurensningsrådet (1. september 1984) ble etablert med hjemmel i Forurensningsloven av 13. mars 1981 som trådte i kraft 1. oktober 1983. Det var tilknyttet Statens forurensningstilsyn og hadde Ola H. Kveli som formann fra 1984-91, og Ragnhild Sundby var med. Man overtok en del av Røykskaderådets oppgaver. Det ble nedlagt i 1991 sammen med Produktkontrollrådet.
Den grønne utviklingsmekanismen
Den grønne utviklingsmekanismen – engelsk Clean Development Mechanism (CDM) – er et begrep som brukes i Kyotoavtalen om begrensninger i utslipp av drivhusgasser. Den grønne utviklingsmekanismen tillater avtaleparter med utslippsforpliktelser (vedlegg I-land) å investere i utslippsbegrensende tiltak i u-land som et alternativ til mer kostbare utslippsreduksjoner innenlands.
Mekanismen skal muliggjøre at de globale utslippene reduseres på den totalt sett mest kostnadseffektive måten. Kritikere hevder at den grønne utviklingsmekanismen tillater de største forurenserne å fortsette som før, og at mekanismen snarere hindrer enn fremmer virksomme tiltak mot global oppvarming.
Historikk
Målet med ordningen er definert i artikkel 12 i avtalen, der det heter at CDM i tillegg til å hjelpe vedlegg I-land å oppfylle sine forpliktelser også skal bidra til en bærekraftig utvikling i u-land.
For å hindre ubegrensa bruk av mekanismen, heter det i artikkel 6.1 at «ervervelsen av utslippsreduksjonsenhetene kommer i tillegg til innenlandske tiltak for å oppfylle forpliktelsene.» Ordlyden tolkes svært ulikt i ulike land; for eksempel tar Nederland sikte på å erverve halvparten av sine reduksjoner fra andre land.
Godkjenning av prosjekter
Et i-land som ønsker kreditt for utslippsreduksjoner gjennom den grønne utviklingsmekanismen må innhente samtykke fra det utviklingslandet som mottar prosjektet i at prosjektet bidrar til en bærekraftig utvikling. Deretter må søkerlandet (i-landet) – etter metoder som er godkjent av CDM-styret – godtgjøre at prosjektet ikke inneholder tiltak som ville blitt gjennomført uansett. Søkerlandet må også beregne framtidige utslippsreduksjoner som følge av prosjektet. Saken blir deretter evaluert av en tredje part, kalt Designated Operational Entity (DOE), for å se om prosjektet resulterer i reelle, målbare og langsiktige utslippsreduksjoner. CDM-styret foretar den endelige godkjenninga, og utsteder såkalte Certified Emission Reductions (CER), vanligvis kalt karbonkreditter. En kredittenhet tilsvarer 1 tonn CO2-ekvivalenter.
Janike Kampevold Larsen
Janike Kampevold Larsen (født 7. mai 1966 i Poughkeepsie, New York) er en norsk litteraturviter.
Hun har doktorgrad på en avhandling om Tor Ulvens forfatterskap, har vært redaktør av tidsskriftet Vinduet 2002-04. Sammen med Stig Sæterbakken har hun redigert boka Norsk litterær kanon (2008). Han har vært ansatt ved Arkitektur- og designhøgskolen i Oslo siden 2010. Som førsteamanuensis ved Institutt for urbanisme og landskap har hun forsket på samtidslandskap og sirkumpolære landskap. Hun var postdoktor på forskningsprosjektet «Routes, Roads, and Landscapes, Aesthetic Practice en route, 1750–2015».
Glasurgenerasjonen
Glasurgenerasjonen er en nedsettende betegnelse på millenniumsgenerasjonen. Begrepet spiller på ordet «dessertgenerasjonen», som lenge har vært brukt om dens foreldre, og har sin opprinnelse i 2003-årgangen av UKErevyen, som bar navnet Glasur:
Ordet ble først brukt i media i et intervju med UKA-funksjonærer i Adresseavisen det året.
Cumberland Lodge
Cumberland Lodge er et hus i Windsor Great Park, omkring fem kilometer sør for Windsor Castle.
Huset ble reist av John Byfield, en kaptein i hæren, da Oliver Cromwell i 1650 solgte tomter i parken. Det het inntil 1670 Byfield House, og fikk da navnet New Lodge. Det har også vært kjent som Windsor Lodge og Ranger Lodge.
Etter restaurasjonen tok Karl II over huset og gjorde det til residens for Ranger of the Great Park, en ærstittel som alltid innehas av noen som er står monarken nær.
Blant de som har bodd i Cumberland Lodge er:
I 1936 ble Cumberland Lodge brukt under møter mellom kongens privatsekretær og statsminister Stanley Baldwin, som førte frem til Edvard VIIIs abdikasjon.
Georg VI lot i 1947 St Katharine's Foundation ta i bruk huset. Stiftelsen, som nå heter King George VI and Queen Elizabeth Foundation of St Catharine’s, er en kristen stiftelse med utdanning som virkefelt. Den ble opprettet av Amy Buller, som hadde sett nasjonalsosialismen vokse frem da hun bodde i Tyskland i mellomkrigstiden, og mente det hadde vært til stor hjelp for nazistene at tyske universiteter ikke lærte studentene å bruke sin kritisk sans, og at studentene ikke fikk et miljø hvor man åpent kunne diskutere aktuelle spørsmål.
Cumberland Lodge brukes nå til akademiske seminarer og korte kurs. De fleste deltagerne er studenter ved forskjellige universiteter som kommer for å sette seg inn i fundamentale spørsmål innen politikk, økonomi og vitenskap sett fra en kristen synsvinkel. Bygningen er ikke åpen for det allmenne publikum.
Oppstanden i Øvre Schlesien 1919–1921
Oppstanden i Øvre Schlesien 1919–1921 (tysk: Aufstände in Oberschlesien, polsk: Powstania śląskie) var en serie på tre bevæpnede opprør mot tysk styre blant polakker og polske innbyggere i Provinsen Øvre Schlesien fra 1919 til 1921. Opprørerne ønsket å bryte ut av Tyskland for å bli en del av den andre polske republikk, som var blitt etablert den 6. november 1918 i kjølvannet av første verdenskrig.
Opprøret ble slått ned av Fristaten Preussen ved hjelp av frikorpsene Marinebrigade Ehrhardt og Frikorps Oberland. I strid med opprørernes forventninger, fikk de ingen støtte fra Polen, som på denne tiden var involvert i den polsk-sovjetiske krig. Konflikten førte likevel til at Oberschlesien ble delt, og i 1922 ble Ostoberschlesien ble avstått til Polen.
Pilt-Ola
Ole Olsen Songesand (født 1779, død 1858), kjent som Pilt-Ola, var en norsk eventyrer, driftekar, kremmer, handelsmann, sildetilvirker, oppfinner, fabrikkeier og kirke-eier fra Songesand i Lysefjorden i Ryfylke. Han vokste opp som husmannssønn på gården Bakken i Lysefjorden.
Vandrer
Han er blant annet kjent for å ha gått til Finnmark til fots for å kjøpe tamrein som han tok med seg tilbake til Ryfylke. Disse dyrene er trolig opphavet til villreinstammen i Setesdal-Ryfylke. For å verne reinen brukte han gift for å utrydde ulven i Sør-Norge, noe han langt på vei klarte. I 1825 bestemte han seg for å gå til Amerika: Han begynte å gå østover, og sies å ha kommet til Bering-stredet før han snudde. Turen tok 7,5 år
Salvatore Pennacchio
Salvatore Pennacchio (født 7. september 1952 i Marano di Napoli i provinsen Napoli i Italia) er katolsk erkebiskop og diplomat i det pavelige diplomati.
Prest
Salvatore Pennacchio ble presteviet den 18. september 1976 av biskop Antonio Cece av det italienske bispedømme Aversa i Catania, der han var inkardinert.
Erkebiskop
Den 28. november 1998 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titularerkebiskop av Montemarano og til apostolisk nuntius i Rwanda. Han ble bispeviet av paven selv den 6. januar 1999 Johannes Paul II; medkonsekrerernde var kurieerkebiskopene Giovanni Battista Re og Francesco Monterisi.
Den 20. september 2003 ble Salvatore Pennacchio apostolisk nuntius til Thailand, Singapore, Kambodsja og apostolisk delegat i Myanmar, Laos, Malaysia og Brunei.
Den 8. mai 2010 utnevnte Pave Benedikt XVI ham til apostolisk nuntius til India og den 13. november samme år til apostolisk nuntius til Nepal.
Den 6. august 2016 utnevnte Pave Frans ham til nuntius i Polen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Tor Arne Aga
Tor Arne «Totte» Aga (født 11. september 1965) er en norsk tidligere fotballspiller som var målvakt.
Aga spilte i en årrekke for Bodø/Glimt avbrutt av perioder i og.
Aga signerte for Start foran 1987-sesongen der han spilte 18 kamper i øverste divisjon av norsk fotball i en sesong som endte med nedrykk. I 1988 var han med på å rykke opp igjen med Start, før han dro hjem til moderklubben Bodø/Glimt foran 1989-sesongen. I 1992 hjalp han Bodø/Glimt til opprykk til Eliteserien etter at klubben hadde tilbragt mange år i lavere divisjoner. Etter en 1993-sesong der han var reservemålvakt trakk han seg tilbake da han fikk sin sønn, og ble keepertrener i Bodø/Glimt. Som keepertrener i Bodø/Glimt har han hatt ansvaret for Jonas Kolstad, Ivar Andreas Forn, Kenneth Høie, Lasse Staw og den estiske landslagskeeperen Pavel Londak.
Purpurkarse
Purpurkarse er en arktisk plante i korsblomstfamilien som har en sørlig forekomst på Magerøya i Finnmark.
Den har en bladrosett ved bakken med smale, uttaggede blad som er mørkegrønne med et purpur skjær. Blomsterstengelen er ugrenet og har ett eller ingen blad. Slektningen rosekarse har derimot alltid ett eller flere stengelblad. Blomstene er rødaktige, og hele planten er 3–7 cm høy. Den vokser på ustabil kalk- og skifergrus.
På Magerøya er purpurkarse mest kjent fra fjellet Duken, der den vokser sammen med andre kalkkrevende planter som dvergarve og rødflangre, men den er også funnet andre steder på Magerøya. Etter at vegen til Nordkapp ble bygd, var arten vanlig langs vegkantene de første årene. Purpukarse regnes som en underart av Braya glabella. De andre underartene forekommer i Nord-Amerika og området rundt Beringstredet. Mye tyder på at purpurkarse heller bør regnes som en egen art, Braya purpurascens.
Purpurkarse er fredet i Norge ved kongelig resolusjon av 25. januar 1983.
Rødlistevurdering
Purpurkarse Braya purpurascens er en flerårig urt med tuevekst og frøreproduksjon. Blomstene er tilpasset insektpollinering, men det antas likevel at selvpollinering er vanligst på Svalbard. Frømodning skjer jevnlig og frøene spres nokså passivt, i hovedsak over korte distanser.
Generasjonstiden er satt til 10 år (vurderingsperiode 30 år). Purpurkarse finnes knapt i polarørkensonen og i svakt oseanisk seksjon, ellers er den vidt utbredt på Svalbard på baserik grunn og forekommer stedvis i store populasjoner. Den vokser oftest åpent rett i mineraljord og i ulike typer frostpåvirket mark. Spesielt vanlig er purpurkarse i de arktiske steppeområdene rundt Wijdefjorden (klart kontinental seksjon) og kalkområdene i Sassendalen og Gipsdalen, der den stedvis også vokser ganske tørt. Den er også vanlig på morenerygger i områder med baserik berggrunn. Den er også kjent fra to forekomster på Nordaustlandet (innerst i Wahlenbergfjorden og i Murchinsonsfjorden). På Edgeøya er det flere eldre funn av purpurkarse (svalbardflora.no), den sørligste i Bjørnebukta.
Globalt er utbredelsen arktisk sirkumpolar, med tyngdepunkt på Grønland og i Nord-Amerika. Svalbard-forekomstene utgjør, sammen med noen få forekomster i Nordkapp i Finnmark, de eneste i Europa utenfor Russland. Arten er dermed en norsk ansvarsart. I Russland finnes det store forekomster på Novaja Semlja og Yugorski-halvøya. Det er ventet at klimaet på Svalbard vil utvikle seg mot betydelig høyere temperaturer, lengre snøfri sesong og fuktigere vær. Som en konsekvens av dette antas det at klart kontinental seksjon vil få reduserte arealer på Svalbard og at de arktiske steppeområdene vil gå betydelig tilbake.
I norsk rødliste for naturtyper er arktisk steppe kritisk truet (Arnesen et al. 2018), men nedbørsendringene vil variere lokalt, og de siste beregningene antyder noe mindre påvirkning i de innerste områdene av Wijdefjorden. Det er forventet at de åpne habitatene der purpurkarse vokser, vil få endringer, og det blir mer konkurranse fra andre arter. Spesielt gjelder dette i de mest klimagunstige delene av mellomarktisk tundrasone. Samtidig er det ventet tilbaketrekning av breer som vil gi rom for nyetablering.
Purpurkarse ble i 2010 til sårbar VO, men vurderes i 2021 som kritisk truet (CR). Alternativet er at tilbakegangen i kommende vurderingsperiode (2020-2050) kan overstige 15%, noe som vil gjøre den sårbar. Det er stor usikkerhet i hvordan klimaendringene som forventes, vil slå ut lokalt. På Svalbard er den livskraftig (LC).
King charles spaniel
King charles spaniel er en hunderase fra England og kan spores til Karl II av Englands tid (1649–1660). Rasen er oppkalt etter kong Charles I av England, han elsket disse hundene så mye og det sies at han brukte mer tid på dem enn på noe annet. Rasens andre navn er engelsk toy spaniel, men det er sjelden i bruk. Forventet levealder er 10 til 12 år.
Historie
Cavalier king charles og king charles spaniel var opprinnelig én rase, king charles spaniel. Det dukket oftere og oftere opp mindre og mer kompakte individer. Liten størrelse var noe de satte pris på og så på som praktisk, derfor avlet de på disse små individene. På kort tid hadde det blitt stor variasjon mellom individene, og de bestemte seg for og å dele dem inn i to raser, cavalier king charles spaniel og king charles spaniel. Den cavalier king charles vi kjenner i dag, er den som ligner mest på den gamle king charles spaniel.
De færreste vet at de er to forskjellige raser, king charles er bare en «litt mindre og mer flat noset cavalier», men det er altså feil. Rasen er lite utbredt og ganske liten. En voksen king charles kan lett beskrives som «kort og kompakt». I 2008 ble det født ca. 980 chavalierer og seks king charles.
Farger
Den finnes i fire farger:
De første nevnte fargene er de mest utbredte (gjelder også cavalier).
Max Raabe
Max Raabe (født 12. desember 1962 i Lünen) er en tysk sanger og leder av bandet Palast Orchester. Orkesteret har spesialisert seg på å gjenskape lydbildet fra tysk danse- og filmmusikk fra 1920- og 30-årene.
Han var med på å starte Palast Orchester i 1986. Fra 1988 til 1995 studerte han i Berlin for å bli operasanger. Orkesterets karriere skjøt fart i 1992 etter at de gav ut en poplåt i 1920-tallsstil, «Kein Schwein ruft mich an», og spilte filmmusikken til Der bewegte Mann i 1994.
Han skriver selv musikk, blant annet filmmusikk, i tillegg til å lage coverversjoner av kjente poplåter, som fremføres i 1920-stil, for eksempel «Oops!... I Did It Again» av Britney Spears og «Sex Bomb» av Tom Jones.
Orkesteret spilte i bryllupet til Marilyn Manson i 2005.
Maribelle
Maribelle (født Marie Lidwina Kwakman 4. april 1960 i Volendam) er en nederlandsk vokalist, kjent for å ha representert hjemlandet i Eurovision Song Contest 1984.
I 1978 ga Maribelle ut sin debutsingel, The French Song, og i 1981 deltok hun i Nationaal Songfestival med de to melodiene «Marionette» og «Fantasie», som ble henholdsvis nummer to og tre i konkurransen. I 1984 deltok hun igjen i konkurransen med de to låtene «Vanavond», som ble nummer to, og «Ik hou van jou», som vant konkurransen. I den internasjonale finalen i Luxembourg ble «Ik hou van jou» nummer 13. Balladen ble populær i det nederlandskspråklige markedet, og lå seks uker på nederlandske hitlister i 1984.
Ottawa Renegades
Ottawa Renegades var et Canadisk fotballlag fra Ottawa i Ontario, Canada. Laget ble opprettet i 2002, syv år etter at byens forrige lag, Ottawa Rough Riders, gikk konkurs. Laget spilte fire sesonger i Canadian Football League før dette laget også gikk under. I mars 2008 ble ligaplassen solgt til investor Jeff Hunt, som var med og stiftet Ottawa Redblacks i 2014. Renegades spite sine kamper på Frank Clair Stadium.
Callomecyna
Callomecyna er en slekt av biller som tilhører den store underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, matte, brokete brunlige trebukker. Antennene er noe kortere enn kroppen, pronotum omtren så langt som bredt og sylindrisk. Dekkvingene er nesten jevnbrede, grovt punkterte.
Panagaeus
Panagaeus er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Panagaeinae i familiegruppen løpebiller.
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World.
Niponius
Niponius er en slekt av stumpbiller. Denne er trolig ikke i nær slekt med noen andre medlemmer i familien og blir som oftest plassert i en underfamilie for seg selv.
Utseende
Små til middelsstore (gjerne 3-4 millimeter), forholdsvis lange og smale, sylindriske, blanke, mørke stumpbiller. Hodet er ganske stort, kjevene (mandiblene) mest nedover-rettede, ikke forover som hos andre stumpbiller. Pannen har et par nokså store, skarpe framspring, fasettøynene er middelsstore og flate. Pronotum er avrundet firkantet, dekkvingene ganske korte slik at mange bakkroppsledd er udekkede.
Levevis
Disse artene lever under barken på døde trær og er trolig spesialiserte rovdyr som jakter på barkbiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia vest til India, med særlig mange arter i Japan, og det nordlige Australia.
GNU Mach
GNU Mach er en fri og åpen implementasjon av mikrokjernen Mach fra Carnegie Mellon University. Den er standard mikrokjerne i GNU Hurd. Gnu Mach kjører på 32-biter x86-mikroprosessorer.
GNU Mach vedlikeholdes av GNU-prosjektet, og distribueres under GNU General Public License.
Deliphrum
Utseende
Middelsstore (gjerne 3-6 millimeter), brede, blanke kortvinger, gulbrune til svarte på farge. Kroppen er fint og tett punktert. Pronotum er bredere enn langt, rundet. Dekkvingene er forholdsvis lange og dekker gjerne ca. to tredjedeler av bakkroppen, noe utvidet bakover.
GNU Mach
Første versjon ble lansert 14. april 1997. Siste versjon er 1.8 som ble lansert 18. desember 2016.
Deliphrum
Levevis
Deliphrum-artene lever på bakken, gjerne på skogbunnen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Palearktis, mest i nordområdene, men også i fjellområder lenger sør (Alpene).
Vålerenga Fotball i 2016
Vålerenga Fotball spilte i 2016-sesongen sin 15. sesong på rad i Eliteserien. Det var Kjetil Rekdal sin fjerde sesong som hovedtrener, etter at han kom tilbake til klubben i 2013. Vålerenga kom fra en 7.-plass i Tippeligaen 2015.
Vinter
Inn:
Ut:
Sommer
Inn:
Ut:
Tippeligaen
{|
Vålerenga 2
Vålerenga 2 spilte i 2016 i 2. divisjon avdeling 3. Laget ble ledet av Gard Holme.
Mari Midtstigen
Mari Blindheim Midtstigen (født 1981) er en norsk journalist, redaktør og tidligere modell. Hun har også jobbet med TV.
Midtstigen er utdannet journalist fra Journalisthøgskolen i Oslo.
I 2005 gav hun ut reiseboka Paradis på Kagge forlag.
Hun er datter av folkemusikeren Per Midtstigen. Hun ble gift i 2016 med forfatter Joachim Førsund. De hadde vært samboere i over ti år forut.
Frede Frisvold
Frede Johan Frisvold (født 30. desember 1960) er doktoringeniør fra NTNU og arbeider som førsteamanuensis i realfag og forkurs ved NTNU i Ålesund. Han har 14 års erfaring som forsker ved SINTEF og har undervist på høgskolekurs i matematikk og statistikk i 8 år.
Frisvold har skrevet en rekke bøker innen matematikk og statistikk. De fleste er tilpasset for studenter som går ingeniørutdanning.
Dusinet fullt 2
Dusinet fullt 2 er en amerikansk filmkomedie fra 2005. Den er oppfølgeren til Dusinet fullt (2003), men den har ikke samme handling som romanen Belles on Their Toes, som var oppfølgeren til romanen Cheaper by the Dozen som den første filmen var basert på.