cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hōjō Tokiuji
Hōjō Tokiuji (kanji: 北条 時氏, født 1203, død 29. juli 1230) var en sønn av Hōjō Yasutoki og faren til Hōjō Tsunetoki og Hōjō Tokiyori.
Plectrosternus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Asia (India).
Systematisk inndeling
Slekten blir noen ganger plassert i underfamilien tannsmellere.
Hōjō Tokiuji
Tokiuji var forventet å bli den fremtidige shikken (regent) etter sin far, men fikk dårlig helse mens han tjenestegjorde som Rokuhara Tandai (Kitakata) i Kyoto.
Hans kone Matsushita Zenni var kjent som en klok dame.
Liste over veiter i Trondheim
Liste over veiter i Trondheim inneholder både nåværende og tidligere veiter i Trondheim.
Alfabetisk liste
Tidligere veiter og veiter med nytt navn er i kursiv.
Maoridykker
Maoridykker (Poliocephalus rufopectus) er en ganske sjelden monotypisk art i dykkerfamilien og inngår i slekten Poliocephalus, som består av kun to arter som bare lever i Australasia, hvorav maoridykker er endemisk for New Zealand.
Etymologi
Det vitenskapelige slektsnavnet Poliocephalus følger av de greske benevnelsene polios (πολιος ), som betyr grå eller grislet, og kephalē (κεφαλη), som betyr hode. Altså i betydningen fugl med grågrislet hode. Det vitenskapelige artsnavnet rufopectus følger av de to benevnelsene rufus, som betyr rustrød, og pectus, som betyr bryst. Altså i betydningen fugl med rustrødt bryst. Det vitenskapelige navnet sier altså at maoridykker er en «fugl med grågrislet hode og rustrødt bryst», noe som må sies å passe ganske bra med hvordan arten ser ut.
Taksonomi
Den britiske zoologen George Robert Gray (1808–1872) beskrev arten første gang i 1843. Den ble opprinnelig plassert i slekten Podiceps og har tidvis også vært plassert Tachybaptus, før Clements et al. (2017) plasserte den i sin nåværende slekt – Poliocephalus. Den er nært beslektet med sølvhodedykker (P. poliocephalus).
Biologi
Maoridykkere blir normalt 28–30 cm lange og veier typisk 232–271 g. En relativt liten, brun-svart dykkerfugl som særpreges av et mørkt, glinsende hode med striper av fine sølvfargede fjær og fremtredende lysegule øyne. I hekkedrakt er fronten av halsen og brystet rikt rustrødt. Resten av den runde kroppen har mørkebrun-svart overdel og lysere underdel med hvite underfjær. Stjerten er litt mer enn en tuft av sorte silkeaktige fjær, noen få centimeter lange. Voksne fugler er blekere i fjærdrakten når de ikke hekker. Øynene har lysegule iris, og de tykke mørk olivengrå nedre ekstremitetene er gule på innsiden og langs kantene på føttene. Det korte sorte nebbet avtar til en spiss. Kjønnene er like. Kyllingene klekkes med uregelmessige tunge sortbrune horisontale stripete markeringer på hvit bakgrunn, og et knallrødt nebb med svarte markeringer. Ungfuglene beholder stripete markeringer på hode og nakke til de får voksen fjærdrakt. Hannene blir i snitt litt større og har noe lengre nebb enn hunnene.
Arten er endemisk for New Zealand, der den i noen tiår bare har hekket fragmentert på Nordøya. Totalpopulasjonen antas å bestå av færre enn 2 000 individer og arten regnes som nær truet på grunn av det begrensede antallet fugler, hvorav cirka 1 200–1 400 er voksne forplantningsdyktige individer. Størst tetthet har arten i Wellington regionen på Nordøya, der man regner med en hekkepopulasjon på rundt 250–1 000 individer. Ellers finner man den fragmentert på vestkysten i kystnære innsjøer, fra North Cape til Pukekohe og fra det sørlige Taranaki til Paraparaumu, samt i innsjøer og dammer på det sentrale platået, Gisborne, Hawke's Bay og Wairarapasjøen. Før 1994 var artens status ukjent. I perioden 1994–2000 ble arten regnet som sterkt truet, mens den videre fram mot 2015 hadde status som sårbar. Siden populasjonen da var stabil eller økende, men begrenset, ble status justert ned til nær truet fra 2015.
Fuglen døde ut på Sørøya rundt midten av 1960-årene, men enkeltindivider har sporadisk blitt observert nord på øya fra slutten av 1980-årene og framover. I 2012 ble det observert ett hekkende par ved Takaka, lengst nord på øya. Dette var første gang det ble observert hekking av arten på Sørøya siden 1941. En voksen fugl med følge av tre unger ble også observert 6.–15. mars på en irrigasjonsdam nær Seddon nordøst på Sørøya i 2015. Samme året ble det også observert én fugl på en sanddyneinnsjø ved Wharariki Beach, sørvest for Cape Farewell, den 6. april, og to fugler ved Boulder Bank våtmarksområde ved Nelson kloakkdammer den 9. juni. Senere er det gjort flere observasjoner, og lokale autoriteter regner nå med at en liten populasjon av hekkende fugler har klart å etablere seg i Nelson og Marlborough regionene nord på Sørøya.
Arten hekker i ferskvannsinnsjøer og dammer med sanddyner, vanligvis små og grunne med tett vegetasjon langs kantene og ellers i vannet. Den kan også okkupere større innsjøer, med grunne viker og laguner som er godt skjermet for bølger, og våtmarksområder. Ulikt andre dykkerfugler unngår arten estuarer og brakkvann langs kystene. Maoridykker regnes som ganske stasjonær, med en del lokale bevegelser avhengig av vannforholdene.
Arten lever hovedsakelig av vannlevende virvelløse dyr, for det meste insekter og larver, men noen ganger også fisk og ferskvannskreps. Byttedyrene jaktes og svelges normalt neddykket, og bare større bytter bringes til overflaten for å spises. Dykkene varer i snitt i cirka 25–33 sekunder.
Arten hekker året rundt, med en topp i tidsrommet august–januar. Kurtiseringen begynner imidlertid alt i juni–juli. Parene er monogame og hekker normalt solitært, men om forholdene ligger til rette for det, også i løse semi-kolonier. Reiret bygges på en flytende plattform i vannkanten og forankres i den omliggende vegetasjonen. Konstruksjonen gjør reiret svært utsatt for bølger. Hunnen legger 2–3 egg med 1–2 dagers mellomrom. Eggene inkuberes i 22–23 dager. De første tre ukene etter klekking tilbringer kyllingene på ryggen til foreldrene. Ungene får full fjærdrakt etter cirka fem uker og de blir uavhengige etter cirka 70 dager. Det er ikke uvanlig med to årlige kull.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017, 2020). Norske navn i parentes er ikke offisielle navn, men kun midlertidige beskrivelser.
Sensommerdager (2013)
Sensommerdager (originaltittel Labor Day) er en amerikansk dramafilm fra 2013. Filmen er skrevet og regissert av Jason Reitman basert på romanen med samme navn av Joyce Maynard. Den har Kate Winslet, Josh Brolin, Gattlin Griffith og Tobey Maguire i hovedrollene.
Handling
Henry (Tobey Maguire) er en mann tidlig i trettiårene som tenker tilbake på Labor Day da han var tretten år gammel. 13-årige Henry (Gattlin Griffith) bor da med sin enslige mor Adele (Kate Winslet) i New Hampshire. Henrys mor har sykdommen agorafobi, og de er dermed ikke ute blant folk så mye. Henry tror at helgen kommer til å være den samme som hvilken som helst annen helg - se på TV, leke med kjælehamsteren sin og fantasere om jentene i klassen.
Men så overtaler han Adele til å dra ut for å kjøpe mat til Labor Day, og dagen deres blir komplett annerledes når de oppdager en fryktsom mann blødende i veikanten, og de bestemmer seg for å hjelpe ham. Når de oppdager at mannen er Frank (Josh Brolin), en fange på rømmen, forstår de at det som kun skulle være en butikktur kan by på flere farer enn de setter pris på.
Johan Nicolai Franzen
Johan Nicolai Franzen (noen steder også Frantzen; født 9. februar 1808 i Oslo, død 28. desember 1868 i Inderøy) var en norsk sogneprest og ordfører. Han var ordfører i Ørland 1860–64. Sin siste prestestilling hadde han i Inderøy fra 1865; her deltok han i arbeidet med å få reist Sakshaug kirke.
Faren, en matros, døde da Johan var to år gammel. Flere hjelpere (professor Lundh, rådmann Saxild og «presten Garmann») bidro til at gutten fikk utdannelse: studentereksamen i 1827, og deretter cand.theol. i 1833. Han var kapellan i Øyer og fra 1839 Slidre, sogneprest i Valle fra 1844 og sogneprest i Ørland fra 1857 til 1865.
Han utga i 1851 en samling med 108 Christelige Salmer til Huusandagt og Skolebrug. Av disse er én tatt opp i Landstads kirkesalmebog og i Landstads reviderte salmebok: «Satan skal i støvet trædes». En fedrelandssalme kom ikke med i Landstads reviderte.
Dattera Franziska (1843-1935) reiste som misjonær for Det Norske Misjonsselskap til Madagaskar i 1882. Her giftet hun seg i 1884 med misjonsprest Knud Olsen Lindø. De arbeidet som misjonærer til 1908.
Boady Santavy
Boady Santavy (født 22. mai 1997) er en canadisk vektløfter.
Han representerte Canada under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 4 i 96 kilo.
Imperata cylindrica
Imperata cylindrica er en grasart.
Den er flerårig og sprer seg med jordstengler. Stråene blir 25–120 cm høye og er 1,5–3 mm i diameter. Bladene er 20–100 cm lange og 8–20 mm brede. Blomsterstanden er en hvithåret topp som er 6–20 cm lang. Imperata cylindrica vokser på mange ulike steder som havstrender, elvebredder, vegkanter, skog og som ugras i dyrket mark og plantasjer.
Den opprinnelige utbredelsen omfatter Afrika, Asia, Australia og Sør-Europa med middelhavsøyene, Madeira og Gran Canaria. Arten har spredt seg med menneskelig hjelp til blant annet USA, Chile, Columbia, Mikronesiaføderasjonen og New Zealand.
Imperata cylindrica har C4-fotosyntese og er ganske lyskrevende. Arten danner mykorrhiza med ulike sopparter og kan vokse på næringsfattig jord. Den finnes opp til 2700 moh. Årsnedbøren kan ligge mellom 500–5000 mm, og årsmiddeltemperaturen må være høyere enn 15 °C.
Den er et fryktet ugras som reduserer avlingene mye, og den sprer seg også til naturområder der den fortrenger andre arter ved å utskille allelopatiske stoffer og øke brannhyppigheten. Imperata cylindrica er tatt med i Verdens naturvernunions liste over de 100 mest skadelige invaderende artene i verden. Holm et al. publiserte i 1977 en liste over ugrasarter der Imperata cylindrica rangeres som det sjuende verste ugraset i verden.
Imperata cylindrica blir brukt til taktekking i Asia. Den blir også dyrket som hageplante, spesielt en kultivar med røde bladspisser.
Eugene Ely
Eugene Burton Ely (født 21. oktober 1886, død 19. oktober 1911) var en amerikansk flypioner, kreditert for den første takeoff og landing på et skip.
Bakgrunn
Ely ble født i Williamsburg, Iowa og vokste opp i Davenport, Iowa. Etter å ha fullført åttende klasse, ble han uteksaminert fra Davenport Grammar School 4. januar 1901. I 1904 ble han ansatt som sjåfør for Rev. Fr. Smyth, en katolsk prest i Cosgrove, Iowa, som delte Elys forkjærlighet for raske kjøretøyer,  Med Father Smyths bil (en rød Franklin) satte Ely rekorden mellom Iowa City og Davenport.
Ely bodde i San Francisco da jordskjelvet inntraff i 1906 og var aktiv der i de tidlige dager med salg av og kappkjøring med biler. Han giftet seg med Mabel Hall 7. august 1907, han var da 21, og hun 17 år, noe som betydde at ekteskapet måtte ha morens samtykke. . De tilbragte hvetebrøsdagene i Colorado. Paret Elys flyttet til Nevada City, California i 1909, og en gang kjørte han «auto diligensen»s rute.
Paret flyttet til Portland, Oregon i begynnelsen av 1910, hvor han fikk jobb som bilselger for E. Henry Wemme. Like etter kjøpte Wemme en av Glenn Curtiss' første fire-sylindrede dobbeltdekkere og fikk salgsrettighetene til den nordlige stillehavskysten. Wemme var ute av stand til å fly dette Curtissflyet selv, men Ely, i den tro at fly var like enkelt som å kjøre en bil, tilbød seg å fly det. Han endte opp med å krasje det i stedet, følte ansvar og kjøpte vraket fra Wemme. . I løpet av et par måneder hadde han arbeidet med reparasjon og lærte å fly det. Han fløy det til Portland-området, og reiste videre til Minneapolis, Minnesota i juni 1910 for å delta i en utstilling. Her møtte han Curtiss og begynte å arbeide for ham. Etter et mislykket forsøk i Sioux City, Iowa, reiste Ely til en utstilling i Winnipeg på vegne av Curtiss i juli 1910. Ely fikk fra Aero Club of America sitt flysertifikat den 5. oktober 1910. Det var det 17. amerikanske flysertifikat.
Første take-off
I oktober 1914 møtte Ely og Curtiss kaptein Washington Chambers, USN, som hadde blitt utnevnt av George von Lengerke Meyer, Secretary of the Navy, for å undersøke militært bruk av fly i marinen. Dette førte til to eksperimenter. Den 14. november 1910 tok Ely av med et firesylindret skyvefly fra en midlertidig plattform bygget over baugen på den lette krysseren USS «Birmingham». . . Flyet styrtet så snart det forlot den 25 meter lange plattform-rullebanen, og flyets hjul berørte vannet før steg. Elys er briller ble dekket med oljersprut, og flyveren landet umiddelbart på en strand, enn å lande i Norfolk Navy Yard som planlagt. . John Barry Ryan som hadde fått 500 dollar for å bygget plattformen, satte opp en premie på 500 dollar for å lande på et skip.
Første landing
To måneder senere, den 18. januar 1911, landet Ely sin Curtiss pusher fly på en plattform på panserkrysseren USS «Pennsylvania» forankret i San Francisco-bukta. Ely fløy fra Tanforan Racetrack i San Bruno, California og landet på «Pennsylvania» som ble den første vellykkede landing på et skip. Denne landingen var også den første noensinne ved hjelp av bremsekroker, et system konstruert og bygget av sirkusartisten og flygeren Hugh Robinson. Ely fortalte til en journalist: «Det var lett nok. Jeg tror kunsten kan lykkes i ni ganger av ti»
Ely kommuniserte med United States Navy og bad om sysselsetting, men United States marine hadde ennå ikke organisert noen flyvirksomhet. . Ely fortsatte å fly på flystevner, mens kaptein Cambers lovet å «ha ham i tankene», hvis marinen opprettet flyavdelinger. Kaptein Cbambers rådet Ely til å kutte ut de sensasjonelle virksomheter for hans sikkerhet og av hensyn til luftfarten. Når han ble spurt om å pensjonere seg, svarte han, ifølge Den Des Moines Register: «Jeg tror jeg vil fortsette, og holde på med dette til jeg blir drept.» For å feire flyets 100-årsjubileum fløy maritim sjef Bob Coolbaugh en personlig bygget replika av Elys Curtiss fra rullebanen ved NAS-Norfolk 22. november 2010. Den amerikanske marinen hadde planlagt flygende demonstrasjon på marinens jubileumsarrangementer over hele Amerika.
Død
Den 19. oktober 1911, mens han fløy en oppvisning i Macon, Georgia, var flyet hans for sent å trekke seg ut av et stup og havarerte. Ely hoppet ut av det havarerte flyet, men brakk nakken, og han døde et par minutter senere. Tilskuere plukket vraket rent på jakt etter suvenirer, inkludert Elys hansker, slips og lue. På det som ville ha vært hans tjuefemte fødselsdag, ble kroppen hans ført tilbake til hans fødeby for begravelse.
Den 16. februar 1933 tildelte den amerikanske Kongressen ham posthumt Distinguished Flying Cross «for ekstraordinær prestasjon som en pioner sivil flyver, og for hans betydelige bidrag til utviklingen av luftfarten i USAs marine» En utstilling av tidligere marinefly ved Naval Air Station i Norfolk i Virginia bærer Elys navn, og en granittmarkør ved Newport News, Virginia, markerer stedet hvor Ely gjorde sine historiske flyvninger i 1911, og minner om hans bidrag til den militære luftfart og sjøforsvaret spesielt.
Republikken Kinas historie
Republikken Kinas historie begynner med grunnleggelsen av Republikken Kina 1. januar 1912 etter Qing-dynastiets fall i 1911.
Qing-dynastiet hadde avstått øya Taiwan til Japan i april 1895, ved slutten av den første kinesisk-japanske krigen. De neste femti årene skulle Taiwan bli en del av Japan.
Xinhairevolusjonen
Utdypende artikkel: Xinhairevolusjonen
Xinhairevolusjonen var opprøret som styrtet Qing-dynastiet i Kina. Navnet Xinhai kommer av året 1911, da revolusjonen startet. Opprøret varte mellom 10. oktober 1911 og 12. februar 1912, da Republikken Kina ble opprettet. Revolusjonen startet med Wuchangopprøret. Opprøret spredte seg først gjennom sørkinesiske provinser. Xuantong-keiseren (Puyi) abdiserte etter lange forhandlinger mellom rivaliserende keiserlige og republikanske regimer i Beijing og Nanjing.
Republikken Kina
I 1919 startet 4. mai-bevegelsen, som var imot utlendinger og for kinesisk nasjonalisme. De sådde frøene til høyre- og venstrefløyer som skulle sette sitt preg på kinesisk politikk for en lang tid fremover.
Sun Yatsen etablerte i 1920-åra en revolusjonær base i det sørlige Kina. Med hjelp av Sovjetunionen gikk han i allianse med det kinesiske kommunistparti (KKP). I 1925 overtok Chiang Kai-shek etter Sun, som hadde dødt av kreft. Han ble leder av Kuomintang (KMT), det kinesiske nasjonalistparti. Chiang klarte å få kontroll over det meste av det sørlige og sentrale Kina. Han prøvde å få krigsherrene til å formelt underkaste seg hans lederskap. I 1927 gikk Chiang ut mot kommunistpartiet, og presset dem ut av basene sine i det sørlige og sentrale Kina. Han ødela den såkalte kinesiske sovjetrepublikk i fjellene i Jiangxi-provinsen, og kommunistene flyktet østover på «den lange marsjen». Etter ett år kom kommunistene til den nordlige delen av Shaanxi-provinsen, og etablerte seg ved byen Yan’an under sin nye leder, Mao Zedong. Striden mellom nasjonalistene og kommunistene fortsatte fram til den andre verdenskrigen, hvor de sloss sammen mot japanerne fra 1937 til 1945. Deretter fortsatte borgerkrigen. I 1949 måtte Chiang og nasjonalistene flykte til Taiwan, men lovet å erobre Fastlands-Kina så snart som det lot seg gjøres.
Andre verdenskrig i Kina (1937-1945)
Japanernes krigføring var enda verre enn Tysklands, de trodde selv at de var totalt overlegne kineserne, og at de hadde en guddommelig rett til å herske over dem. 20-25 millioner kinesere ble drept under krigen, de aller fleste sivile. Bare i Nanjing ble flere hundre tusen kinesere drept på seks uker (Nanjingmassakren). I motsetning til dette døde bare ½ million japanere i Kina.
Den kinesiske borgerkrigen (1927-1937 og 1945-1949)
Utdypende artikkel: Den kinesiske borgerkrigen
Den kinesiske borgerkrigen varte mellom 1927 og 1949/1950, og var en krig mellom Kuomintang (nasjonalistene) under Chiang Kai-shek og det kinesiske kommunistparti under Mao Zedong. I 1949 hadde nasjonalistene mistet kontrollen over Fastlands-Kina, og var nødt til å trekke seg tilbake til øya Taiwan og noen få andre øyer. Krigen var offisielt erklært over i 1991 av Republikken Kina (men dette har ikke blitt godkjent av Folkerepublikken). En av grunnene til at kommunistene vant krigen, var at de fleste bøndene støttet dem. Nasjonalistene på sin side baserte seg først og fremst på bybefolkningen, og ikke på bøndene, og stolte ikke fullt på sivile som hadde bodd i områder okkupert av japanerne.
Republikken Kina på Taiwan (fra 1949)
Kina ble delt 1. oktober 1949 mellom Republikken Kina (Taiwan) og Folkerepublikken Kina (Kina). I dag er det flere land som ikke vil godkjenne landet som et selvstendig land. I den kalde krigen var Republikken Kina alliert med USA mot de kommunistiske landene, som Folkerepublikken Kina. Landet har fått økonomisk støtte av USA, og hatt en enorm økonomisk vekst sammen med land som Sør-Korea og Japan, selv om landet i 1971 måtte gi fra seg sin plass i FN og FNs sikkerhetsråd til Folkerepublikken Kina. Republikken Kina har i dag en av verdens høyeste levestandarder målt etter HDI.
Litteratur
Història de la República de la Xina History of the Republic of China Historia de la República de China (1912 - 1949) Histoire de la République de Chine 중화민국의 역사 Kinijos Respublikos istorija 中華民国の歴史 Китайская республика Kiinan tasavallan historia Republiken Kinas historia Lịch sử Trung Hoa Dân Quốc 中華民國歷史
Vind i seilå
Vind i seilå er et musikkalbum med Hans Petter Hansen, utgitt i 2007.
Eustace av Flandern
Eustace av Flandern (Eustachius av Flandern), død etter 1217, tilhørte den adelige Flandern-familien som hadde lange tradisjoner som grever i Grevskapet Flandern og som spilte en viktig rolle i Det fjerde korstog (1202–1204) og som ledere i de latinske rikene som oppsto etter korstoget. Eustace var en yngre bror til Balduin I av Flandern og til Henrik av Flandern som begge ble utropt til keisere i Det latinske riket etter at korsfarerne hadde erobret Konstantinopel. Eustace var regent i Kongeriket Thessaloniki fra 1209 til 1216.
Biografi
Eustace var sønn av grev Balduin V av Hainaut og grevinne Margareta I. Eustaces eldre brødre Balduin og Henrik var blant lederne i Det fjerde korstog som i utgangspunktet skulle «befri» det hellige land, men endte opp med å okkupere Konstatinopel og etablere et latinsk keiserrike som erstatning for Østromerriket (Det bysantinske rike). Balduin og Henrik var de to første keiserne i Det latinske rike.
Eustace deltok selv ikke i selve korstoget, men han nevnes i 1206 som en av aristokratene fra Flandern som ble bedt av Balduin og Henrik om å komme til Konstantinopel. I 1208 ble han sendt til Rodopifjellene på grensen mellom det nåværende Hellas og Bulgaria hvor han støttet sin bror keiser Henriks bulgarske allierte Alexius Slav som var i opposisjon til den bulgarske tsar Boril. Sommeren 1209 måtte Henrik slå ned et opprør blant den lombardiske adelen i Kongeriket Thessaloniki, og Eustace ble, sammen med den tysk-frankiske adelsmannen Berthold von Katzenelnbogen, utnevnt til regent i kongeriket som var en vasallstat under keiseren.
Etter forhandlinger mellom herskeren Mikael I Komnenos Dukas i Despotatet Epirus og keiser Henrik ble det inngått en allianse som innebar at Eustace i 1209 ble gift med en datter av Mikael I (navnet er ukjent) og fikk en stor del av hans territorium i medgift.
Eustace blir senest nevnt i april 1217 da han var tilstede under kroningen av den nye keiseren i Det latinske riket, Peter II av Courtenay som var gift med Eustaces søster Yolanda av Flandern. Kroningen foregikk i Roma og ble utført av pave Honorius III den 9. april 1217. Eustace dro sannsynligvis sammen med Peter II mot Konstantinopel. I Epirus ble Peter II, og sannsynligvis også Eustace, tatt til fange av herskeren Teodoros Komnenos Dukas og de antas å ha dødd i fangenskap der.
James Ensor
James Sidney Edouard, Baron Ensor (født 13. april 1860 i Oostende i Belgia, død 19. november 1949 i Oostende i Belgia) var en belgisk maler og grafiker. Han regnes som ekspresjonistisk symbolist.
Ensors egenartede og bisarre trykk og malerier i sterke farger forestiller gjerne maskekledte figurer. De nyskapende arbeidene fikk fra 1880-tallet stor betydning for seinere ekspresjonistiske og surrealistiske modernister.
Liv og arbeid
Foreldrene til faren til James Ensor var engelske, moren var belgisk. Da Ensor var femten, sluttet han skolegangen og begynte i lære hos to lokale kunstnere. Fra 1877 til 1880 studerte han ved Académie Royale des Beaux-Arts i Brussel. Han stilte ut første gang i 1881. Fra 1880 til 1917 hadde han atelier på loftet i foreldrenes hus. Han foretok få reiser og arbeidet i Oostende hele sitt liv. I 1917 flyttet han inn i et hus han hadde arvet etter en onkel. Bygningen huser i dag James Ensor-museet.
James Ensor var påvirket av samtidens impresjonisme og symbolisme, men ville frigjøre seg fra akademiske tradisjoner.
Bildene hans er gjerne fantasifulle og fortellende, og kan være både gåtefulle og satiriske. Et gjentakende motiv er skikkelser iført groteske masker.
Alan Brown
Alan Everest Brown (født 20. november 1919 i Malton, Yorkshire, England, død 20. januar 2004 i Guildford, Surrey, England) var en britisk racerfører fra England. Han startet åtte av de ni Formel 1-løpene han deltok i. Han debuterte i Sveits Grand Prix i med en femteplass. Hans siste løp var Storbritannias Grand Prix 1954. Han deltok også i flere Formel 1-løp som ikke talte med i verdensmesterskapet.
James Ensor
Liv og arbeid
Hovedverket «Kristi inntog i Brussel i 1889» (L'Entrée du Christ à Bruxelles) fra 1888 viser et karnevalistisk og anarkistisk mylder av folk og figurer, samlet i et opptog og torgmøte under en fane med påskriften Vive la sociale. Motivet er malt med grove strøk i både grelle og avstemte farger. Bildet vakte skandale og er blitt tolket på mange måter. Oljemaleriet måler 2,5 ganger nesten 4,5 meter og henger i dag i J. Paul Getty Museum i California.
Alan Brown
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
James Ensor
Liv og arbeid
«Intrigen» (L'Intrigue) fra 1890 regnes blant «flamske mesterverk» i Koninklijk Museum voor Schone Kunsten i Antwerpen. Tydelige penseldrag, frie former, urolige flater og kontrasterende farger på hvitt lerret er grep fra impresjonistiske malere.
Etter 1900 fikk James Ensor større anerkjennelse som kunstner, men den samfunnskritiske siden ved motivene, som tidligere kunne karkteriseres som fordømmende, ble mer parodisk.
Som eksentrisk og selvsikker kunstner var James Ensor et toneangivende medlem av Les Vingt (Les XX, «De tjue»), en kunstnergruppe i Belgia som ble etablert i 1884 for å vise fram belgiske og utenlandske avantgardister.
Ettermæle
I oktober 2016 åpnet The Royal Academy of Art i London en utstilling med verker av Ensor. Utstillingen bar tittelen Intrigue: James Ensor by Luc Tuymans. Den var oppkalt etter et av Ensors hovedverker, maleriet L'Intrigue fra 1890.
Skjermlilje
Skjermlilje (Agapanthus) er den eneste slekta i underfamilien Agapanthoideae i løkfamilien. I eldre systematikk tilhørte slekta liljefamilien, og den har også vært regnet til en egen familie, Agapanthaceae.
Artene er flerårige urter med linjeformede blad og oppsvulmede jordstengler. De trompetformede, blå blomstene sitter i skjermer på enden av en lang blomsterstengel. Slekta hører hjemme i sørlige Afrika. De dyrkes i hager og parker, spesielt hybrider og kultivarer av Agapanthus praecox, ofte feilaktig kalt A. orientalis. Skjermlilje finnes forvillet i mange land. Planten er ikke særlig hardfør, og i Norge dyrkes den helst i potter som tas inn om vinteren.
Chen Po-jen
Chen Po-jen (født 11. mai 1998) er en taiwansk vektløfter.
Han representerte Kinesisk Taipei under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 5 i 96 kilo.
Mikael Martinsson
Hans Mikael Martinsson (født 25. november 1968 i Hakkas) er en svensk tidligere skihopper som representerte Koskullskulle AIF.
Han debuterte i verdenscupen med 7.-plass i storbakken i Planica 27. mars 1988. Han vant ett verdenscuprenn, i Falun 10. mars 1991. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 5 i 1990/91 og nummer 6 i 1991/92. De to sesongene ble han også nummer 7 og 11 sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka.
Mikael Martinsson deltok i VM i 1989, 1991 og 1993, med 11.-plass i storbakken i Predazzo (Val di Fiemme) i 1991 som beste individuelle plassering. Han var med i OL i 1992 og 1994, der 16.-plass i storbakken i Courchevel (Albertville) i 1992 var hans beste individuelle plassering. I VM i skiflyging i Harrachov i 1992 ble han nummer 7.
Han ble svensk mester i både normalbakke og storbakke fire år på rad. Han vant i normalbakke i 1991-94 og i storbakke i 1991-95. (Storbakkemesterskapet i 1992 ble avlyst.)
Hans siste verdenscuprenn var i Falun i februar 1995.
Heggholmen
Heggholmen var tidligere en separat øy i indre Oslofjord, men har de siste decennier vært forbundet med Gressholmen og Rambergøya med steinfylling. Det har gjennom tidene vært drevet forskjellig industrivirksomhet på Heggholmen. Her har vært både dampdrevet linoljepresse og såpeproduksjon. Rester av industrianlegget finnes ennå, det samme gjør arbeiderboligen og skolestua. Det er også noen private hytter på øya.
Det eldste fyret i indre Oslofjord er Heggholmen fyr på nordspissen ut mot Skibsløpet. Både fyret og de øvrige rester av industrianlegg er fredet som kulturminner.
Området for øvrig utenom hyttene ble i perioden 2005 - 2008 restaurert/tilbakeført i regi av Norsk Naturarv. Dette området ble så fredet som naturreservat i juni 2008.
Colin McLeod Robertson
Colin McLeod Robertson (født 7. mai 1870 i Belfast, død 2. juli 1951 i Dumbarton) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Robertson vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1908 i London. Han var med på den britiske båten «Mouchette» som kom på andreplass i 12-metersklassen bak «Hera». Det var kun to båter i den største klassen, «Hera» og «Mouchette», begge britiske. «Hera» vant de to første seilasene som ble gjennomført på elven Clyde ved Glasgow og ble olympisk mester i 12-metersklassen.
Bladus quadricollis
Utseende
En nokså liten, avlang, halvmatt mørkbrun smeller. Oversiden er tett og kraftig punktert. Pronotum er rundet, omtrent så langt som bredt, dekkvingene noe tilspissede med markerte punktrader.
Utbredelse
Arten er utbredt i Nord-Amerika, fran Indiana og Ohio i øst til østlige deler av Texas og Oklahoma.
Marie Skavnes
Marie Skavnes (født 21. mars 1978) er en norsk veterinær fra Vestnes i Romsdal, og jobbet med stordyrpraksis i Øyer i perioden 2003-2012. I perioden 2012-2013 var hun leder for beitebruksprosjektet hos Fylkesmannen i Oppland. I perioden 2013-2014 var hun prosjektleder for «bondeGLØd» ved Landbrukskontoret for Lillehammerregionen. I perioden 2014-2015 jobbet hun som helserådgiver i TINE Gudbrandsdal. Fra 2015 til 2019 var hun ansatt ved Mattilsynet avd Gudbrandsdal (region Øst) innen dyrevelferd og dyrehelse. Sommeren 2019 startet hun i jobben som leder for Landbrukskontoret i Lillehammer-regionen.
Hun er aktiv felespiller og er A-klasse spelemann på vanlig fele. I 2012 vant hun soloklassen for Andre instrument senior på Landsfestivalen i gammeldans. I 2015 vant hun og mannen, Øyvind Selnes, Åpen klasse på Landsfestivalen i gammeldans. I 2018 vant Marie og Øyvind klassen Samspel senior på Landsfestivalen i gammeldans.
Skavnes har vært norsk lokalpolitiker for Senterpartiet. Hun var i perioden 2011-2015 varaordfører i Øyer kommune. Hun hadde før dette én periode bak seg i kommunestyret. Hun meldte seg ut av Senterpartiet i 2018 og er ikke lenger politisk aktiv.
Charles R. MacIver
Charles Ronald MacIver (født 26. oktober 1890, død 25. april 1981) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
MacIver vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1908 i London. Han var med på den britiske båten «Mouchette» som kom på andreplass i 12-metersklassen bak «Hera». Det var kun to båter i den største klassen, «Hera» og «Mouchette», begge britiske. «Hera» vant de to første seilasene som ble gjennomført på elven Clyde ved Glasgow og ble olympisk mester i 12-metersklassen. Hans far Charles MacIver var også med på «Mouchette»
Demetrius av Montferrat
Demetrius av Montferrat, født 1205, død 1230, var konge i korsfarerstaten Kongeriket Thessaloniki fra 1207 til 1224. Han etterfulgte sin far Bonifatius av Montferrat som døde i 1207.
Bakgrunn
Demetrius var sønn av den lombardiske marki Bonifatius av Montferrat og hans andre kone Margaret av Ungarn. Hun var datter av kong Béla III av Ungarn og var enke etter den østromerske keiser Isak II Angelos som ble drept i januar 1204.
Torvild Sveen
Frem til februar 2012 var Sveen kommunikasjonssjef i Senterpartiet. Han gikk da over i stilling som politisk rådgiver for fylkesrådet i Hedmark. I mai 2014 ble han kommunikasjonsrådgiver i Sykehuset Innlandet HF.
Demetrius av Montferrat
Bakgrunn
Bonifatius var en av lederne for Det fjerde korstog (1202–1204) og han var aktuell for å bli valgt til keiser i Det latinske riket som ble opprettet av korsfarerne etter erobringen av Konstantinopel. De innflytelsesrike venetianerne under ledelse av doge Enrico Dandolo gikk imidlertid inn for at Balduin I, greve av Flandern, skulle bli keiser, og Bonifatius vendte seg derfor mot Østromerrikets nest største by, Thessaloniki, og erobret byen. Han erobret byen og erklærte Thessaloniki som et eget kongerike.
Opprøret i Kongeriket Thessaloniki
Bonifatius’ styre varte mindre enn to år. Den 4. september 1207 ble han angrepet og drept av tsar Kaloyan av Bulgaria. Kaloyan var for øvrig den samme som to år tidligere hadde tatt keiser Balduin I til fange og drept ham. Kongetronen i Thessaloniki ble overtatt av den mindreårige Demetrius (to år gammel) med sin mor, Margaret av Ungarn, som regent. Den reelle makten havnet hos forskjellige adelsmenn av lombardisk opphav. Grev Oberto II av Biandrate (i Piemonte) var den ledende blant disse, og han begynte ganske snart å konspirere med den keiserlige stallmester Amadeo Buffa om å få erstattet Demetrius med hans halvbror Vilhelm VI av Montferrat som nå var marki i Montferrat etter sin far. De var også i åpenlys opposisjon til keiseren, Henrik av Flandern som hadde overtatt etter Balduin I. Henrik angrep Thessaloniki militært i 1209 og tvang lombardierne til underkastelse. Regenten Oberto II ble erstattet av Henriks bror Eustace av Flandern. Demetrius ble kronet til konge 6. januar 1209, og dette ble godkjent av pave Innocens III.
Torvild Sveen
Sveen var etablerer og redaktør av lokalavisa Dølen på Vinstra, journalist i avisene Dagningen og Avisa Valdres. Han var journalist i NRK Hedmark og Oppland, før han ble kanalsjef i Oppland Arbeiderblad.
Demetrius av Montferrat
Opprøret i Kongeriket Thessaloniki
Grev Oberto IIs styrker utgjorde stadig en trussel mot den unge kongen. Oberto hadde etablert seg i fortene i Sérres og Kavala. Henrik av Flandern klarte å erobre Sérres, men ikke Kavala. I et forsøk på å gjenforene riket innkalte keiseren til et parlament i Ravennika i 1209, men mange av aristokratene unnlot å komme. Etter nye militære framstøt klarte han å tvinge Oberto og de andre lombardiske lederne til å underkaste seg. Keiseren slo også tilbake et angrep fra Despotatet Epirus i 1210.
Henrik av Flandern døde i 1216 og ble etterfulgt av sin svoger Peter II av Courtenay. Peter, som oppholdt seg i Italia, rakk imidlertid aldri å komme til sitt latinske rike. Han ble tatt til fange og drept av styrker fra Despotatet Epirus på sin reise østover. De lombardiske lederne utnyttet situasjonen da latinerne var uten reell keiserlig ledelse og utnevnte Demetrius’ eldre bror, marki Vilhelm VI av Montferrat, til konge. Demetrius’ mor (også benevnt som regent) flyktet til sin familie i Ungarn, mens Demetrius selv åpenbart ble værende som konge i Thessaloniki mens broren Vilhelm fortsatt befant seg i Lombardia.
Halvor Bratlie
Halvor Bratlie (født 22. april 1951) er en norsk lokalpolitiker for Senterpartiet. Han er fra 2011 varaordfører i Lunner kommune.
Demetrius av Montferrat
Opprøret i Kongeriket Thessaloniki
Teodoros Komnenos Dukas, den taktisk dyktige herskeren i Despotatet Epirus, utnyttet splittelsen blant latinerne og lombardierne til gradvis å erobre områder fra Thessaloniki. Vilhelm nølte med å utfordre Demetrius’ kongemakt, men under trusselen fra Epirus utrustet han i 1222 et nytt korstog som skulle sikre Thessaloniki. Før de kom av gårde erobret Teodoros hovedstaden Thessaloniki i desember 1224, og Demetrius måtte flykte til sin bror Vilhelm i Italia hvor han sluttet seg til brorens korstog. Kongeriket Thessaloniki ble dermed innlemmet i Despotatet Epirus og opphørte reelt sett å eksistere som egen stat, selv om det i ett hundreår ble utnevnt titulære konger av kongeriket.
Demetrius døde i Amalfi sørvest for Napoli i 1230 etter å ha utnevnt Fredrik II av Det tysk-romerske rike til sin etterfølger.
Torvild Sveen
Sveen ble oppnevnt av Stortinget som medlem av Kringkastingsrådet i november 2015.
Nervevev
Nervevev er en vevstype som finnes i sanseorganene og i nervesystemet. Det oppfatter forskjellige påvirkninger og sender signaler rundt i kroppen. Nervevev består av to typer celler: nerveceller som sender beskjeder og gliaceller som isolerer og støtter nervecellene.
Ola Cato Lie
Ole Cato Lie (født 1956 ) er en norsk politiker som representerer Senterpartiet. Han er fra 2019 ordfører i Våler kommune etter avtale mellom Senterpartiet, Arbeiderpartiet og Høyre.
Han ble tildelt tittelen æresmedlem i 4H Norge på landsmøte 2020 for sin innsats som styreleder i perioden 2004 til 2010.
Matsushita Zenni
Matsushita Zenni (kanji: 松下禅尼, fødselsår og dødsår ukjent) eller «den buddhistiske nonnen Matsushita», var en kvinne som levde i midten av Kamakura-perioden. Hun var datter av Adachi Kagemori, en vasall under Kamakura-shōgunatet. Hun var konen til Hōjō Tokiuji. Hun var mor til både den femte regenten Hōjō Tsunetoki og den åttende regenten Hōjō Tokiyori.
Nordfjorden
Nordfjorden eller Nordfjord er navnet på en rekke norske fjorder og også andre geografiske lokaliteter:
Austmarkakonflikten
Austmarkakonflikten var en skogsarbeiderkonflikt på Austmarka utenfor Kongsvinger som utspilte seg vinteren 1927/28. Konflikten omhandlet de lokale skogsarbeidernes rettigheter til fagorganisering og tariffavtale, og sto mellom skogsarbeidere organisert i fagforeningen Skog og Land som gikk ut i streik, og streikebrytere og skogeiere hvor flere var organisert i streikebryterforeningen Arbeidets Frihet. Konflikten endte med at Skog og Land og Skogbrukets Arbeidsgiverforening forhandlet frem en avtale om lønn og arbeidsvilkår mellom skogsarbeiderne og skogeierne i oktober 1928.
Bakgrunn
Tømmerprisen falt drastisk i Norge på 1920-tallet og medførte vanskeligere arbeidsforhold i skogbruket. Den norske handelsflåtens innsats under første verdenskrig hadde medført inflasjon som utover 20-tallet ble forsøkt redusert gjennom en hard paripolitikk. Paripolitikken har senere blitt kritisert for at den var lite effektiv og at den forverret den økonomiske krisen på 20-tallet. misnøyen mot papirindustrien vokste i Hedmark siden flere mente de presset prisene på tømmer ned, og dette bidro videre til motsetninger mellom by og land når fabrikkene flest lå i byer og tettsteder. Motsetningen utnyttet Arbeidets Frihet til å vinkle den røde fagbevegelsen som et urbant fremmedelement som skapte kunstige motsetninger mellom skogeiere og skogsarbeidere.
Hendelsesforløp
Allerede i 1926 oppsto det en fløterkonflikt mellom en gruppe organiserte arbeidere forsøkte å blokkere fløtingen til firmaet Kjær og co. De organiserte måtte gi opp blokaden, men oppnådde at firmaet måtte gjøre mer formelle arbeidsavtaler videre. Høsten 1927 gikk de organiserte igjen til streik anført av Werner Ekstrøm og Johan Ødegaard, denne gangen mot Hermann Sætherns sagbruk i bygda. Sæthern svarte med å hente streikebrytere fra Eidskog som drev driften videre. Streikebryteriet skapte sinne og engasjement, og antall organiserte arbeidere steg. Konflikten var tilspisset og vakte nasjonal oppmerksomhet. Streikebrytere ble kalt judaser av de organiserte, men ble forsvart som folk som var nødt til å jobbe for å i det hele tatt ha mat på bordet. På Austmarka ble det slått store spiker i tømmeret til Hermann Sæthern for å sabotere sagdriften hans. De organiserte ble raskt anklaget, men sto hardnakket på at de var uskyldige. Den dag i dag er det fortsatt uavklart hvem som slo spikerne inn i tømmeret til Sæthern.
Resultat
Konflikten endte med at Skog og Land og Skogbrukets Arbeidsgiverforening forhandlet frem en avtale om lønn og arbeidsvilkår mellom skogsarbeiderne og skogeierne i oktober 1928. Noen streikere ble arrestert eller anklaget i rettssaker, men da antallet organiserte økte ble lokale arbeidsgivere med Terje Braaten i spissen presset til å organiserte seg i Skogbrukets Arbeidsgiverforening. Hermann Sæthern var imot organiseringen, men ble presset til å inngå avtale med streikerne som gjorde avtaler med de andre lokale skogeierne. Fra høsten 1928 fungerte Skog og Land og Skogbrukets Arbeidsgiverforening som sparringspartnere i lønnsforhandlingene i skogbruket på Austmarka. Arbeidets Frihet fikk ikke noe rotfeste i det lokale arbeidslivet siden.
John Kenion
John Graham Kenion (født 1871, død 1942) var en britisk seiler som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Kenion vant en olympisk sølvmedalje i seiling under sommer-OL 1908 i London. Han var med på den britiske båten «Mouchette» som kom på andreplass i 12-metersklassen bak «Hera». Det var kun to båter i den største klassen, «Hera» og «Mouchette», begge britiske. «Hera» vant de to første seilasene som ble gjennomført på elven Clyde ved Glasgow og ble olympisk mester i 12-metersklassen.
Periplus Maris Erythraei
Periplus Maris Erythraei (gresk: Περίπλους τῆς Ἐρυθράς Θαλάσσης; «rundreise i Rødehavet») er en gresk nedtegnelse om en rundreise som beskriver navigering og handelsmuligheter fra romerske egyptiske havner som Berenike langs kysten av Rødehavet og andre langs Nordøst-Afrika og India. Teksten har blitt tilskrevet flere forskjellige tidspunkt mellom det 1. og det 3. århundret e.Kr., men det mest aksepterte tidspunktet er midten av det 1. århundret. Forfatteren er ukjent, men det er tydelig at det er en førstehånds beskrivelse av noen som kjenner til området er nesten unikt i å kunne gi nøyaktig innsikt i hva den antikke verden visste om landene rundt Indiahavet.
Selv om Erythraeihavet (gresk: Ερυθρά Θάλασσα) bokstavelig betyr «Rødehavet», inkluderte det for grekerne Indiahavet og Persiagulfen.
Oversikt
Verket består av 66 kapittel, de fleste ikke lenger enn et langt avsnitt. Det korte kapittel 9 sier for eksempel i sin helhet:
I mange tilfeller er beskrivelsen av stedene nøyaktige nok til å identifisere deres plassering i dag. For andre er der betydelig debatt. For eksempel er et «Rhapta» nevnt som markedet lengst ned langs kysten av Afrika som tilhørte «Azania», men der er minst fem steder som passer beskrivelsen fra Tanga sør til Rufijideltaet. Beskrivelsen av den indiske kysten nevner Ganges tydelig, men etter dette er det noe forvirrende, nevner Kina som den «store innlandsbyen Thina» som er kilde for råsilke.
Et annet interessant trekk i Periplus er at noen av ordene beskriver handelsvarer som en ikke ser noe annet sted i antikkens litteratur, derfor kan vi bare gjette om hva de kan bety. Periplus beskriver også hvordan Hippalus først oppdaget den direkte ruten fra Rødehavet til det sørlige India.
Teksten stammer fra et bysantinsk manuskript fra det 10. århundre som er tatt vare på i samlingene til universitetsbiblioteket i Heidelberg (CPG 398: 40v-54v) og en kopi fra det 14. eller 15. århundre i British Museum (B.M. Add 19391 9r-12r). I manuskriptet fra det 10. århundre, er teksten tillagt Arrianos, antagelig ikke av en dypere årsak enn at manuskriptet stod ved siden av Periplus Pontus Euxini som er skrevet av ham. Periplus ble første gang publisert i en modern utgave av Sigismund Gelenius i 1553.
Tidspunkt og forfatterskap
Eb historisk analyse publisert av Schoff i 1912 snevret inn tidspunktet for teksten til år 60. Selv om det å snevre inn tidspunktet fra 1912 til et eneste år rundt 2000 år tidligere kan regnes som utrolig etter dagens standard, stemmer likevel år 60 godt med dagens anslag på en tid rundt midten av det første århundre. Schoff gir i tillegg en historisk analyse på tekstens opprinnelige forfatter og lander på den konkluasjon at forfatteren må ha vært en «greker i Egypt og romersk undersått». Etter Schoffs kalkulasjoner ville dette være på tiden til Tiberius Claudius Balbilus som tilfeldigvis også var egyptisk greker.
Schoff fortsetter med å bemerke at forfatteren ikke kunne ha vært en «svært utdannet mann» siden det «er beviselig fra hans jevnlige forveksling av greske og latinske ord og hans klønete og noen ganger ugrammatikalske sammensetninger». På grunn av «fraværet av beretning om reisen opp Nilen og gjennom ørkenen fra Koptos», foretrekker Schoff å plassere forfatterens hjemsted i «Berenike fremfor Alexandria». Schoff er uklar om hvilket «Berenike» han henviser til, og det finnes flere steder som het Berenike.
En merkelig ting som Schoff merker seg mens han oversetter fra den opprinnelige greske versjonen er at «teksten er så vag og usikker at [forfatteren] ser ut til å sitere noen andre, med mindre mye av denne delen av verket har gått tapt i kopieringen».
Opone (Somalia)
I antikken opererte Opone som nødhavn for handelsmenn fra Fønikia, Egypt, Hellas, Persia, Jemen, Nabataia, Azania, Romerriket og andre steder siden det hadde en strategisk plassering langs kystruten fra Azania til Rødehavet. Handelsmenn fra så langt borte fra som Indonesia og Malaysia passerte Opone og handlet krydder, silke og andre varer, før de dro sørover mot Azanaia eller nordover til Jemen eller Egypt på handelsruter som strakte seg over Indiahavets utkanter. Så tidlig som år 50 var Opone velkjent som senter for kanelhandelen, sammen med handel av kryddernellik og annet krydder, elfenben, eksotiske dyr og røkelse.
Malao (Somalia)
Den antikke havnen Malao som lå i dagens Berbera i det nordvestlige Somalia, nevnes også i teksten Periplus:
Aksumriket (Eritrea og Etiopia)
Aksum nevnes i Periplus som et viktig handelssted for elfenben som ble eksportert til hele den antikke verden:
Ifølge Periplus var herskeren i Aksum i det 1. århundre Zoskales som ved siden av å herske i Aksum også holdt to havner i Rødehavet: Adulis (nær Massawa) og Avalites (Assab). Han skal også ha vært kjent med gresk litteratur:
Himjar og Saba (Arabia)
Skip fra Himjar reiste regelmessig langs den østafrikanske kysten. Periplus beskriver handelsimperiet til Himjar og Saba, omorganisert under en hersker, Charibael (Karab Il Watar Yuhan'em II), som skal ha hatt et vennlig forhold til romerne:
Kongedømmet Virak
Kongedømmet Virak beskriver lenger øst langs den sørlige kysten av Den arabiske halvøy med havnen Kana (sørarabisk Qana, dagens Bir Ali). Herskeren i dette kongedømmet blir kalt Eleazus, eller Eleazar, antatt å korrespondere med kong Iliazz Yalit I:
Barigaza (India)
handelen med den indiske havnen Barigaza beskrives omfattende i Periplus. Nahapana, hersker av indoskytiske vestlige satraper nevnes under navnet Nambanus som hersker av området rundt Barigaza:
Under de vestlige satrapene var Barigaza ett av hovedsentrene for romersk handel med India. Periplus beskriver de mange varene som ble utvekslet:
Varer ble også ført ned i mengder fra Ujjain, hovedstaden i de Vestlige satraper:
Tidlig Chera og tidlige Pandyan kongedømmer (India)
Kongedømmet Chera mistet havnebyen Muziris, i tillegg til tidlige Pandyan-kongedømmer nevnes i Periplus som betydelige handelssenter for pepper og annet krydder, metallarbeid og halvedle steiner, mellom Damirica og Romerriket.
Den vidt aksepterte teorien hevder at det er Musiri, opp elven Kaveri, nær den antikke hovedstaden til kongedømmet Chera, Karur i Tamil Nadu. Romerske mynter og amforaer er funnet i store mengder sammen med Chera-romerske felles mynter. Salemstål, antimon og bly i Egypt bekrefter også at dette er en enda eldre havn. Distansen mellom Musirir og sjøen er rundt 500 stadier som Periplus beretter.