cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Grev Dooku
Klonene angriper
Grev Dooku introduseres i Star Wars Episode II: Klonene angriper, som en tidligere Jedi-mester som forlot Jedi-ordenen etter å ha mistet troen på republikken som Jediene skulle tjene. Han er også leder for Confederacy of Independent Systems, en konføderasjon av planet-systemer som gjør opprør mot den galaktiske republikken. Grev Dooku mener at hele republikken er korrupte, og at dens politikere er mer interessert i å opprettholde byråkratiet og berike dem selv - enn å faktisk representere befolkningen sin på en ordentlig måte.
Grev Dooku rekrutterer dusørjegeren Jango Fett, for å myrde dronning Padmé Amidala (spilt av Natalie Portman) på Coruscant - men denne planen blir forhindret. En kamp med Obi-Wan Kenobi tvinger Boba Fett til å flykte fra Kamino til Geonosis. Etter å ha fanget Obi-Wan på Geonosis, forteller Grev Dooku ham at han egentlig forsøker å redde republikken, og forklarer at tusenvis av senatorer er under påvirkning av en Sith-Lord ved navn Darth Sidious. I et forsøk på å overbevise Obi-Wan om å bli med ham, minner Dooku ham om hans avdøde Jedi-mester, Qui-Gon Jinn, som tidligere var Dookus lærling. Men han påstår at Qui-Gon heller ikke ville ha tjent republikken, hvis han hadde visst at en Sither var i kontroll over ledelsen deres.
Padmé og Obi-Wans Padawan Anakin Skywalker reiser deretter til Geonosis, i forsøk på å redde Obi-Wan Kenobi. Men de blir også tatt til fange, og alle tre Jediene blir umiddelbart dømt til døden. Når en stor gruppe Jedier ankommer planeten for å redde trioen, får de snart selskap av republikkens nye klone-hær. Dette resulterer i en storstilt konflikt mellom republikken og separatist-styrkene. Grev Dooku planlegger å flykte fra området når motstanden blir alt for stor, men Obi-Wan og Anakin Skywalker følger etter ham - og de havner i en lyssabel-duell.
Dookus tidligere Jedi-mester, Yoda, ankommer også - og de to duellerer. Ute av stand til å matche Yodas dyktighet, distraherer Dooku ham ved å bruke Kraften til å løsne en enorm søyle og sende denne søylen mot Anakin og Obi-Wan. Samtidig som Yoda redder de to Jediene, klarer Grev Dooku å komme seg unna. Dooku ankommer deretter Coruscant, og bringer de geonosiske designene for Dødsstjernen til mesteren hans Sidious.
Sithene tar hevn
I åpningen av Star Wars Episode III: Sithene tar hevn, satt til tre år senere, har Grev Dooku og separatist-kommandør General Grievous kidnappet Supreme Chancellor Palpatine (spilt av Ian McDiarmid) som er Sidious sitt alter ego. Dette var en del av en plan orkestrert av Palpatine for å lokke Anakin Skywalker til hans mørke side av Kraften. Men Anakin og Obi-Wan går om bord på general Grievous sitt romskip, for å konfrontere Grev Dooku en gang for alle. Men han slår Obi-Wan bevisstløs, som noe gjør at Anakin må møte Sith-Lorden på egen hånd. Anakin gir etter for hatet hans mot Dooku og bruker den mørke siden for å overmanne ham. Dette kutter av begge Grev Dookus armer, og etterlater ham hjelpeløs.
Sidious, som Palpatine, ber deretter Anakin om å umiddelbart henrette Grev Dooku på stedet - og dermed forråde Dooku. Etter innledende nøling halshugger Anakin brutalt Dooku. Denne handlingen setter i gang en kjede av hendelser, noe som etter hvert fører til Anakins eventuelle fall til den mørke siden og hans transformasjon til Darth Vader. Deretter begynner han som Sidious sin nye lærling, og hjelper til med å eliminere Jedi-ordenen og gir startskuddet for grunnleggelsen av Det galaktiske imperiet.
Satakunta
Satakunta er et av Finlands 19 landskap. Landskapet ligger mot vest i det sørlige Finland. Administrasjonssetet i landskapet er Björneborg. Satakunta grenser til landskapene Österbotten, Södra Österbotten, Birkaland, Egentliga Tavastland og Egentliga Finland.
Kommuner og regioner
Satakunta består av 16 kommuner, hvorav sju er bykommuner. I de siste årene ble følgende kommunesammenslåinger gjennomført. Den 1. januar 2009 ble Kiukais slått sammen med Eura, Lappi ble slått sammen med Raumo og Vampula ble slått sammen med Vittis. Den 1. januar 2010 ble Norrmark slått sammen med Björneborg.
Satakuntas kommuner utgjør tre økonomiske regioner. Nedenstående oversikt viser hvordan kommunene fordeler seg på de tre økonomiske regionene. Byene er oppført med fet skrift.
Leah Rabin
Leah Rabin (født Leah Schlossberg; 28. april 1928 i Königsberg i Tyskland, død 12. november 2000 i Jerusalem i Israel) var en tyskfødt israelsk politiker og ektefelle til den israelske statsministeren Yitzhak Rabin.
Bakgrunn
Leah Schlossberg kom fra en familie fra det jødiske borgerskap i Königsberg. Både faren og hennes mor, Augusta (Gusta), var født i Russland og hadde utvandret til Tyskland med sine respektive foreldre i barndommen. Farens foreldre hadde reist til Königsberg og morens foreldre til Danzig. Leah Rabin har skrevet at faren svært tidlig identifiserte seg med sionismen.
Hun kom til Palestina i 1933, da familien emigrerte fra Tyskland. Der hadde faren kjøpe en eiendom nær Binyamina.
Ekteskap med Yitzak Rabin, politiker
Hun møtte sin mann i 1943 utenfor en iskremhandler i Allenby-gaten i Tel Aviv. Hun var 16 år gammel og studerte ved Tichon Hadash. De giftet seg den 23. august 1948 i Beit Shalom i Dizengoff-gaten i Tel Aviv. De fikk to barn, datteren Dalia og sønnen Zahala.
Som ektefelle holdt hun seg utenfor rampelyset, men i 1977 ble hun gjenstand for negativ oppmerksomhet da det ble kjent at hun hadde en dollarkonto i Washington der Yitzhak hadde tjenestegjort som ambassadør noen år tidligere. Den gangen var det forbudt for israelere å ha slike konti. Dette utløste en politisk situasjon som førte til at ektemannen gikk av som statsminister, en stilling han hadde hatt siden 1974. Ektemannen ble statsminister på nytt i 1992.
Leah Rabin støttet sin manns anstrengelser for fred i den israelsk-palestinske konflikten og arbeidet videre for fred etter at mannen ble drept av en sionistisk høyreekstremist den 24. november 1995.
Hun besøkte Norge i 1999, og døde av kreft året etter, 72 år gammel.
Quindío
Quindío er det minste departementet i Colombia og er omsluttet av nabodepartementene Risaralda, Tolima og Valle del Cauca. Hovedstaden heter Armenia. Andre byer er Calarcá og Montenegro. Departementet er kjent for gode kaffeplantasjer.
Tonton Macoute
Tonton Macoute var presidentens privatmilits i Haiti. Gruppen ble opprettet i 1959 av François Duvalier «Papa Doc» to år etter at han ble president. Navnet er fra haitisk kreol og kan oversettes med «mannen med ljåen» eller «busemann». Etter at sønnen Jean-Claude Duvalier «Baby Doc» overtok presidentposten etter farens død i 1971 fikk privatmilitsen det offisielle navnet Milice de Volontaires de la Sécurité Nationale (MVSN).
Nokia (selskap)
Nokia er et finsk aksjeselskap. Nokia ble etablert i 1865 av Knut Fredrik Idestam for å produsere papir. Etter hvert vokste bedriften til et multinasjonalt selskap med ulike produkter som gummi, kjemikalier og etter hvert telekommunikasjon. I 1988 kom 10 prosent av omsetningen fra telekommunikasjon, og fra 1998 til 2012 var Nokia ledende i verden på mobiltelefoner.
Omfang
Nokia har salgskontorer i 140 land (2004-tall). I tillegg til Europa, er det spesielt godt representert i Østen og USA, men med noen salgskontorer også i Australia, Sør-Amerika samt to i Afrika. USA og Kina er de største enkeltmarkedene, mens Europa samlet utgjør ca. 50 prosent av omsetningen. I tillegg har Nokia også forsknings- og utviklingsenheter i 14 land samt produksjon i 10 land.
Nokia har over 60 000 ansatte (2014); 25 000 innen mobiltelefoni, 25 000 innen nettverk og 10 000 på øvrige telecom-områder. Av disse arbeider over 23 000 personer i Finland, og bare i 1999 ble det ansatt over 12 000 personer i Nokia. Selskapets slagord var «Nokia Connecting People».
2. september 2013 ble det annonsert at Microsoft ville kjøpe Nokias mobiltelefonvirksomhet i en avtale med total verdi 7,17 milliarder dollar. Avtaler gjelder både den delen av Nokia som produserer smart-telefoner basert på Microsofts Windows Phone og den delen som produserer rimeligere telefoner som ikke er basert på Microsofts teknologi.
I mai 2016 solgte Microsoft Nokia merkevarerettigheter til HMD Global og kontraktsprodusenten Foxconn for 350 millioner dollar.
Nokia i Norge og internasjonalt
Nokia var lenge den ledende produsenten innen mobiltelefoner i verden, men etter 14 år, i 2012, måtte selskapet gi fra seg denne ledelsen.
I juni 2008 kjøpte Nokia det norske børsnoterte selskapet Trolltech. Trolltechs virksomhet ble senere, i april 2011, solgt til finske Digia.
I november 2012 kjøpte Nokia norske Smarterphone, et firma som utviklet et operativsystem for enklere mobiltelefoner (feature phones). Smarterphones operativsystem ble brukt som basis for Nokias nye Asha-serie av telefoner som ble lansert i september 2013. Utviklingsvirksomheten på mobiltelefoner i Norge ble avviklet etter at Microsoft i juli 2014 besluttet å avvikle vesentlige deler av utvikling og produksjon av mobiltelefon, inkludert Asha-serien.
Nokia og Siemens
19. juni 2006 annonserte Nokia og Siemens' telekommunikasjonsdivisjoner at de ville fusjonere til det nye selskapet Nokia Siemens Networks. 1. april 2007 var datoen som ble satt til når det nye selskapet skulle starte sine operasjoner.
I juli 2013 ble det annonsert at Nokia kjøper tilbake Nokia Siemens Networks for en sum av 2,21 milliarder dollar. . 15. april 2015 kunngjorde selskapet at det hadde avtalt å kjøpe alle aksjene i Alcatel-Lucent for 15,6 milliarder euro. Overtakelsen skal ifølge Nokia finne sted tidlig i 2016 forutsatt konkurransemyndighetenes godkjennelse. Bell Labs vil bli opprettholdt, mens varemerket Alcatel-Lucent skal erstattes av Nokia.
Sauda Fjordhotell
Sauda Fjord Hotel er et herregårdshotell som ble oppført i 1914 som rekreasjonssenter for velstående. Den gang var navnet Saude Turisthotel.
Hotellet har tre etasjer. Hotellet ligger i landlige omgivelser med utsikt over Saudafjorden, i Saudasjøen 4 km fra Sauda Sentrum. Det er ca. 10 minutters kjøring til Sauda skisenter og andre merkede skiløyper.
Polystoechotidae
Polystoechotidae er en familie av nettvinger.
Utseende
De voksne insektene har en påfallende stor kropp og lange vinger (forvingens lengde 15–40 mm). De ligner på familien Ithonidae, men har større vinger med et tettere årenett, i tillegg til forskjeller i kjønnsorganene. De kan også minne om svært store Hemerobiidae. Hodet og kroppen er mer eller mindre sterkt hårete. Antennene er trådformede og middels lange. Vingene er store og brede med et tett årenett og mer eller mindre utbredte, mørke tegninger. Mesteparten (midten) av vingen utgjøres av tallrike, skrå, avlange celler, som ligger to etter hverandre, den fremre cellen i hvert par går ut fra en gjennomgående lengdeåre som løper parallelt med vingens fremkant.
Eggene er store, uten stilk og dekket med et klebrig stoff. Det første larvestadiet ligner larvene til familien Hemerobiidae. De er avlange med forholdsvis lange bein, spisse kjever og korte, men mangeleddete antenner.
Utbredelse
Familien finnes i dag bare i Amerika. I Nord-Amerika synes bestandene i alle fall noen steder å ha gått kraftig tilbake. Gruppen er også kjent fra fossiler fra Danmark, så den må tidligere ha hatt en videre utbredelse. Det er beskrevet 16 fossile arter, men bare 4 nålevende, så det meste tyder på at denne gruppen har vært mer mangfoldig i tidligere tidsperioder.
Systematisk inndeling
thumb|300px| Fossil vinge av arten Palaeopsychops marringerae Et latinsk familienavn ender med ...idae, og et navn på en overfamilie på ...oidea.
Erna
Erna er et kvinnenavn med flere mulig opprinnelser. Det kan være:
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Det europeiske folkeparti
Det europeiske folkeparti (EPP) er et kristendemokratisk, konservativt politisk partisamarbeid mellom nasjonale partier i Europa med samme grunnsyn. EPP ble etablert i 1976, og har siden den gang blitt den største partipolitiske blokk av sitt slag internasjonalt. Sammenslutningen gjør seg gjeldende i flere av Den europeiske unions (EU) organer, samt andre felleseuropeiske organisasjoner som for eksempel Europarådet.
I Europaparlamentet er EPPs nasjonale medlemspartier representert i Det europeiske folkepartiets gruppe, som er parlamentets største politiske gruppe.
Partiet har en ungdomsorganisasjon, Det europeiske folkepartis ungdom (YEPP). Europeiske demokratiske studenter (EDS) er partiets studentorganisasjon.
I Norge er Høyre assosiert medlem, mens Kristelig Folkeparti er observatør.
Medlemspartier
Belgia
Bulgaria
Estland
Finland
Frankrike
Hellas
Irland
Italia
Kroatia
Kypros
Latvia
Litauen Luxembourg
Malta
Polen Portugal
Romania
Slovakia
Slovenia
Spania
Tsjekkia
Tyskland
Ungarn
Østerrike
Assosiert medlemskap
Nord-Makedonia
Norge
Serbia
Sveits
Observatørstatus
Albania
Armenia
Bosnia-Hercegovina
Georgia
Hviterussland
Kosovo
Kroatia
Moldova
Norge
San Marino
Serbia
Ukraina
Tautrekking
Taurekking som tevlingsform har trolig eksistert så lenge som en har hatt tau som kunne tåle det. Reglene har variert noe, men har alltid gått ut på å trekke motstanderen/motstanderne over en markering i form av en pinne i bakken eller en opptrukken linje.
I overført betydning bruker vi uttrykket om harde forhandlinger, der forhåndsstandpunktene er klare og kompromiss synes uoppnåelig.
Provokatør
En provokatør er en person som gjennom handlinger, utsagn eller uttrykk har til hensikt å utløse en reaksjon hos en målgruppe eller en enkeltperson.
Et eksempel er en kunstner som prøver å utløse en sterk offensiv eller defensiv reaksjon hos sitt publikum. Dersom terroristiske provokatører prøver å utløse en bestemt adferd blant folket kan målgruppen være en hel stat, som for eksempel i sammenheng med valg.
Vi kjenner også benevnelsen provokatør i forbindelse med etterretnings/spionvirksomhet, hvor illegale grupper infilteres av en provokatør som gir seg ut for å være med i gruppen, men har til hensikt å skaffe seg oversikt over gruppen og dens virksomhet før den så avsløres.
Konjakk
Konjakk, eller cognac, oppkalt etter området Cognac i Frankrike, er en type druebrennevin. For å kunne kalles cognac må væsken ifølge regelverket være produsert i regionen som ligger rundt byen Cognac, bestå av minst 90 % Ugni Blanc, Folle Blanche, Colombard, Sémillon eller Montilsdruer, være destillert to ganger i kobberpanner med åpen flamme og være lagret minst 2 år på eikefat.
Tilsvarende er armagnac også druebrennevin, men denne produseres i en annen region av Frankrike. Produksjonen av armagnac er underlagt tilsvarende strenge krav til opprinnelse og kvalitet som konjakk. Både konjakk og armagnac er brandy (opprinnelig brandy wine) i betydningen «brent vin». Begrepet brukes mest i engelskspråklige områder.
Noen tall:
Regionale og lovmessige krav til konjakk
Organet som kontrollerer produksjonen og regelverket for produksjon av konjakk heter Bureau National Interprofessionnel du Cognac (BNIC). Druebrennevin som ikke oppfyller BNICs krav kan ikke kalles konjakk. Kravene stammer fra 1909, 1921, 1928, 1936, 1938, 1946, 1983 og 2003 og er bl.a. knyttet til:
Konjakk-områdene
Konjakkregionen er inndelt i 6 områder (cru), som hver har sine karakteristika. Disse egenskapene skyldes bl.a. jordsmonn og klima. Områdene er rangert ut ifra kvaliteten på konjakken som kommer fra dem: Grande Champagne, Petite Champagne, Borderies, Fins Bois, Bons Bois, og Bois Ordinaires.
En konjakk kan komme fra ett område eller være en blanding fra flere områder. En og samme konjakk kan ha ulikt blandingsforhold fra år til år for å oppnå stabil kvalitet, lukt og smak. Dersom all konjakk i en blanding kommer fra de to beste områdene (Grande Champagne og Petite Champagne), og minst 50 prosent er fra Grande Champagne, kan konjakken kalles Fine Champagne.
Konjakk-områdene ble definert i 1909. De ulike områdene gir ulike egenskaper til konjakken, spesielt på grunn av jordsmonnet. Særlig Grande og Petite Champagne har svært kalkholdig jord, som bidrar positivt til kvalitet. Det gir god drenering, og fungerer samtidig som magasin med vann som plantene drar nytte av i tørrere perioder. Kalkholdig jord reflekterer også ekstra sollys på plantene, som gir bedre modning.
Generelt regnes konjakken fra Grande og Petite Champagne som den beste, selv om dette ikke er noen fast regel. Disse to områdene gir konjakk som modnes saktere enn de andre områdene, derfor både trenger og tåler den lengst fatlagring. Noen konjakker fra Grande Champagne kan tåle opptil ca. 70 år på fat før den må tappes over på glassballonger.
Som oftest er konjakk en blanding fra flere områder, slik oppnås akkurat de ønskede egenskapene. Fordi en konjakk normalt (i motsetning til vin) skal være identisk fra år til år, og fra tiår til tiår, må kjellermestrene variere blandingen for at ikke konjakken skal variere på smak over tid.
Grande Champagne Dette området er det mest sentrale i konjakkregionen og ansett som det området som gir best kvalitet på konjakken. Området kalles Premier Cru du Cognac, og ca. 18 % av all konjakk kommer herfra. Grande Champagne er det mest kalkholdige konjakkområdet, og det bølgende landskapet gir vinmarkene god tilgang til sol. Området inneholder ca. 13 700 ha med vinområder, og er det området som er tettest beplantet med vinplanter. Senter av området er byen Segonzac, og byen Cognac ligger i nordvest. Hele Grande Champagne er imidlertid ikke like kalkholdig; i nord er jorda best egnet til å dyrke andre ting enn druer til konjakk.
Konjakk herfra omtales gjerne som kompleks, lett og elegant, med aromaer som blomst, te, tomat, tobakk og nyslått gress.
Petite Champagne Omkranser Grande Champagne, og består også av kalkholdig jord, men ikke så kalkholdig og kompakt som i Grande Champagne. Klimaet er noe mer maritimt. Området er ca. dobbelt så stort som Grande Champagne, og her finnes ca. 16 100 ha med vinområder. Konjakk herfra modnes noe raskere på fat enn de fra Grande Champagne. Archiac, Barbezieux, Châteuneuf-sur-Charente og Jonzac er de største byene i Petite Champagne.
Borderies Dette er det minste av områdene, med kun 4 100 ha med vinområder. Ca. 5 % av all konjakk kommer herfra. Området har omtrent halvparten så mye kalk som Grande Champagne, og brukes mye til blandingskonjakker. Borderies ligger rett nord for byen Cognac, og dermed rett nord for Grande Champagne. Konjakk herfra tåler kortere fatlagring enn de fra Grande og Petite Champagne.
Konjakk herfra er bløt og rund, og gir gjerne aroma av fioler og nøtter. Den omtales av og til som "kvinnekonjakk". Martell eier 70 % av vinmarkene i dette området, nettopp på grunn av de fiol-aromaene denne konjakken gir. 40 % av Martells Cordon Bleu stammer herfra. Konjakk fra Borderies har den egenskapen at den "runder av" blandingskonjakk, særlig de gamle. Det er kun dyrket konjakk her de siste 200 årene. Da ryddet de skogene her for å dyrke konjakk på grunn av stor økning i etterspørselen i denne perioden.
Fins Bois Her er jordsmonnet ganske hardt og rikt på kalk. Fins Bois har ca. 33 300 ha med vinområder. Ca. 40 % av konjakkproduksjonen kommer herfra. Konjakk herfra er bløt, rund, og bidrar til en duft av (nypressede) druer. Den modnes ganske raskt, og tåler derfor ikke lang fatlagring. Vingårdene her er skilt med skog, derfor er det et lite konjakkareal i forhold til totalt areal. Ca. 40 % av vinene herfra går med til konjakk.
Konjakk fra Fins Bois har stor variasjon på grunn av at jordsmonnet varierer svært. De er gjerne unge, og har sterk aroma med fruktig preg, og gjerne en touch av maritim stil. De har ofte styrke og fylde i smaken, og kan nå opp i Grande Champagne-kvalitet på enkelte vinmarker, siden det er ganske mye kalk i noen av dem. Ca. 40% av konjakken stammer herfra.
Bois Ordinaires Området kalles også Bois Communs, eller Bois à Terroir, og er det minste av områdene med ca. 1 800 hektar med vinområder. Dette områder ligger ute mot havet, pluss et lite område helt i sør - sørøst. Jordsmonnet inneholder mye sand. Området gir noe grovere konjakker, som modnes raskt og tåler lite fatlagring. Konjakk herfra har ikke spesielt høy kvalitet, den selges mest til turister og besøkende.
Det er viktig å huske at begrepet "kvalitet" også knytter seg til mange andre ting enn hvilke(t) område(r) konjakken stammer fra.
AOC-merking
Siden 1938 har det vært tillatt å markedsføre en konjakk med området den kommer fra. Da kalles konjakken AOC – L'Appellation d'Origine Contrôlée Cognac. Leverandøren kan da kalle konjakken en "Fine Cognac".
Druetyper
Konjakk produseres utelukkende av hvite druetyper. I dag er det druen Ugni Blanc som dominerer. Over 98 % av all konjakk er laget av eau-de-vie som kommer fra denne druetypen.
Regelverket til BNIC krever at 90 % av blandingen er av Ugni Blanc, Folle Blance eller Colombard. Inntil 10 % kan komme fra druetypene Blanc Ramé (Meslier Saint-François), Jurançon Blanc, Montils, Sémillon eller Sélect.
Ugni Blanc Ugni blanc er den klart mest brukte druetypen. Den er brukt siden 1300-tallet, da den erstattet den daværende hoveddruen, Folle Blanche, bl.a. fordi Ugni Blanc var mer resistent mot soppsykdommer, samtidig som den gir store avlinger (120-130 hl vol/ha). Den gir en frisk, nøytral og tynn vin som passer svært godt til destillasjon, bl.a. fordi den har et høyt naturlig innhold av gjær. I tillegg beholder den det høye syreinnholdet sitt inntil tett opp til høstingen. Ugni Blanc kalles også Trebbiano eller Saint-Émilion des Charantes (men er ikke helt den samme druen som brukes til vin i Bordeaux).
Folle Blanche Folle Blanche, også kalt Gros Plant og Piquepoul, gir en ganske nøytral, lett og lys vin med mye syre. Druens gir noe pære og muskat i konjakkens aroma. Under vinlusangrepet på 1870-tallet viste Folle Blanche seg å være vanskelig å pode på de amerikanske rotstokkene som ble løsningen på problemet. Druen er lite resistent mot sopp.
Colombard Colombard inneholder mindre syre og gir en mer alkoholholdig vin, noe som er mindre ønskelig sett fra produsentenes side. Denne druetypen er ganske utsatt for soppsykdommen Oidium. Druens bidrag til konjakken er bl.a. lime-blomst i aromaen. Overskytende Colombard selges som "Vin de Pays Charentais".
Montils Montils gir en veldig rund vin, og bidrar til letthet og finesse, samt fruktige aromaer som ananas. Montils er opprinnelig en gammel Armagnac-drue. Kalles også Aucarot eller Chalosse.
Det finnes en krysning mellom Ugni Blanc og Folle Blanche, som heter INRA 8476, som er tillatt som en del av 10 %-andelen som ikke er Ugni Blanc.
Den første druen som ble brukt til destillering, var Balzac.
Tilvirkningsprosessen
Første del av produksjonen av konjakk er at druene presses til en druemost. Hele drueklasen skal presses, med stilk. Mosten som presses ut må imidlertid være helt klar, uten rester av fruktkjøtt, drueskinn eller stilk, for at kvaliteten skal bli best mulig. Denne mosten skal så vinifiseres, dvs gjære til vin.
Mosten tømmes over i store tanker av glassfiber med en temperatur på 20–25 ℃, slik at gjæren, med næring fra sukkeret i druene, begynner å virke. Gjæringen tar ca. 10–21 dager, avhengig av gjærtype, temperatur, druenes sukkerinnhold m.m. Dette gir blandingen en alkoholprosent på 8–10 %. Druene høstes litt før de er helt modne, slik at vinen får den rette alkoholprosenten. Helt modne druer gir høyere alkoholprosent (10–12 %), mens for umodne druer gir for lite alkoholinnhold. Vinen er ikke egnet som drikke, men er godt egnet for destillasjon.
Når gjæren har konsumert alt sukkeret, dør den, men denne blandingen blir likevel liggende i tanken i nye 2–3 uker. Vinens smak og aroma utvikler seg fortsatt i denne perioden. Når denne prosessen er ferdig, rundt desember, er vinen klar for destillering. Noen renser vinen før destillering, andre lar utfellingene (gjærrester) bli med over i destillasjonen fordi de bidrar til fruktighet i konjakken.
Kravene til destillasjonsapparatet og -prosessen er tradisjonelle og nøye kontrollert. Regelverket håndteres av BNIC. Destillasjonsapparatet kalles alambic charentais, eller bare alambic. På engelsk kalles det pot still. Dette har svaneformet hals, og både designet og dimensjonene på dette er definerte. Destillasjonspannene må bl.a. ikke romme mer enn 14 000 liter på første brenning, og 3 000 liter på andre brenning, og oppvarmingen må foregå med åpen ild. I dag brukes mest gass, men tidligere var vedfyring det vanlige.
Regelverket sier at vinen må destilleres to ganger. Dette kalles à repasse (i to omganger).
Vinen helles opp i karet som kalles chauffe-vin (midterste beholderen på bildet). Her vil noe av bunnfallet tas bort. Fra denne beholderen føres vinen over i destilleringspannen (beholderen til høyre på bildet), der den blir oppvarmet til ca. 80 grader. Alkoholen fordamper, stiger opp, og føres gjennom det svanehalsformede røret (col du cygne). Dette røret fortsetter gjennom den første beholderen, slik at dampen avkjøles samtidig som den kalde vinen får en viss forvarming. Dampen går videre til kondensatoren (til venstre på bildet), der den kondenseres og samles opp i en tønne. Det totale volumet er nå redusert til ca. 1/3 av den mengden vin man startet med. Resultatet etter første brenning kalles brouillis, og inneholder ca. 26–32 % alkohol.
Andre brenning foregår på samme måte, og resultatet etter denne brenningen heter bonne chauffe (den riktige varmen). Dette destillatet kan ha maksimum 72 % alkohol. Hvor stor del av destillatet produsenten tar vare på varierer fra konjakkhus til konjakkhus. Den første delen som kommer ut, kalles «hodet». Andre del (hoveddelen) kalles «hjertet», og er det som hovedsakelig lagres og blir konjakk. Den siste delen kalles «halen». Kun små deler av hodet og halen brukes vanligvis, men når de brukes er det fordi de inneholder stoffer som bidrar til konjakkens karakter. Hodet holder ca. 80 % alkohol, halen ca. 60 %. Det er ikke tillatt å bruke destillat med over 72 % alkohol i konjakken. Destilleringen må være avsluttet innen utgangen av 31. mars.
Det destillatet som tas vare på for lagring på tønner kalles eau-de-vie (livets vann). Den holder normalt ca. 70-72 % alkohol, og er fargeløs. Fargen og den videre utviklingen skjer gjennom lagringen på eiketønner.
Lagring
Konjakk kan ikke selges før den har vært lagret på eiketønne i minimum 2 år, regnet fra slutten av destillasjonsperioden (midnatt 1. april året etter druehøstingen). Eiketønnene har et volum på mellom 270 og 450 liter. Materialet hentes fra to skoger, som har litt ulik innvirkning på konjakken: Limousin og Tronçais.
Ved lagring forsvinner en viss andel av alkoholen gjennom fordamping. Denne andelen, som utgjør ca. 3 % årlig, kalles «Englenes andel» (la part des anges). Det sies at det bor svært lykkelige engler over Cognac. På vegger og tak i bygninger som lagrer konjakk ser man også svart sopp, Baudoinia compniacensis (tidligere kalt Torula compniacensis), som lever av den konjakken som fordamper.
Det er ikke slik at konjakk blir bedre jo lenger den ligger på tønne. Den utvikler seg positivt i en periode, men på et tidspunkt må den tappes fra tønne over på glassballonger, slik at utviklingen stopper. Hvor lenge den bør eller kan ligge på tønne avhenger bl.a. av hvilket distrikt konjakken stammer fra. Generelt tåler konjakker fra Grande Champagne lenger lagring enn konjakker fra de andre områdene. Det finnes eksempler på konjakk fra Grande Champagne som har ligget over 100 år på eiketønner.
Dersom konjakken ikke reduseres til ønsket alkoholprosent i løpet av lagringstiden, tynnes konjakken ut med vann, eller en blanding av konjakk og vann. Normalt gjøres dette over flere år, slik at vannet og konjakken får tid til å modnes sammen. Normalt selges konjakk med 40 % alkohol, men f. eks. har Otard en konjakk med 55 % (Otard 55), og Bache-Gabrielsen en med 54,8 % (Bache-Gabrielsen Pure & Rustic Petite Champagne Sainte).
En konjakks alder bestemmes av den yngste delen av blandingen. Dette betyr at en konjakk som inneholder en dråpe med 3 år gammel konjakk ikke kan selges med høyere merking enn VS (se nedenfor).
Hvert konjakkhus har en kjellermester. Denne har ansvaret for at kvaliteten og egenskapene på konjakken er stabil fra år til år. I motsetning til vin, som varierer med ulike årganger, har en konjakk stort sett like egenskaper fra år til år. Dette oppnås ved å endre blandingen, både med tanke på alder og hvilket distrikt druene hentes fra.
De eldste konjakkene et konjakkhus har liggende, lagres i det som kalles «Le paradis». Her lagres de enten i gamle tønner som har mindre påvirkning på konjakken, eller i glasskolber (demijohns), der konjakken ikke utvikler seg lenger.
Tilsetningsstoffer
Et tema som ofte er gjenstand for diskusjon er tilsetningsstoffer i konjakk. Spesielt er sukker, karamell og treekstrakt tema.
Konjakk som selges helt uten tilsetningsstoffer kalles konjakk brut, mens konjakk der det er brukt tilsetningsstoffer kalles konjakk tradisjonell.
Aldersbenevnelser
Alderen på en konjakk defineres av den yngste bestanddelen i blandingen. Offisielt brukes følgende tre grader:
Alderen regnes fra 1. april året etter druehøstingen. BNIC regner alder fra 1. oktober den høsten druene høstes, og alderen de oppgir blir dermed et halvt år mer enn det som står her.
Det finnes et vell av andre benevnelser, som stort sett lar seg plassere innenfor de definerte benevnelsene:
Vinlusangrepet på 1870-tallet
På 1870-tallet ble store deler av konjakk-regionen (og vinområder for øvrig) rammet av vinlusen Phylloxera (Phylloxera vitifoliae), som ankom Europa i 1862. I samme periode hadde de også to angrep av soppsykdom, og vinstokkene ble mer sårbare for soppangrep når de allerede var angrepet av vinlusen. 240 000 av 280 000 hektar med vinstokker måtte kastes. Kun de stokkene som var plantet i områdene med mest leire i lavlandet overlevde. Produksjonen ble rammet: I 1868 ble det produsert 107 millioner flasker konjakk, mens i 1881 ble det produsert 63 millioner flasker.
Løsningen ble å importere vinstokker fra USA, som hadde røtter som var resistente overfor denne vinlusen, og pode vinplanter på disse rotstokkene. Samtidig øktes avstanden mellom hver rad fra ca. 60 cm til 2 meter for å unngå spredning av sykdommer. Mange konjakkhus bukket under etter denne katastrofen. Det var ikke vanlig med store lagre av konjakk enda, de fleste hadde lager som tilsvarte under ett års salg. Produsentene måtte i mange tilfeller selge unna sine lager av gammel konjakk til negociantene for å unngå konkurs og å dekke sine kostnader. Også hele vinmarker ble solgt til de større konjakkhusene. Det som reddet de større konjakkhusene var bl.a. at de i perioden fra 1860 og fram til vinlusangrepet hadde produsert store mengder konjakk, og produksjonen var 2,5 ganger større enn eksporten. Dette førte til store lagre, som hjalp dem gjennom vinlusperioden.
En følge av vinlusangrepet var at druetypen ugni blanc tok mer over for colombard, som hadde vært mest brukt, og folle blanche. Ugni blanc ga større avkastning enn de andre druene. Noen sier at konjakk aldri ble det samme som før vinlusangrepet. Men fortsatt finnes det konjakker som inneholder konjakk fra før vinlusangrepet. Noen av disse er:
Salg og markeder
I 2011 ble det solgt 162,9 millioner flasker konjakk, mot 153 millioner flasker i 2010. Omsetningen nådde "all time low" i 1998, men har tatt seg opp etter dette. I 2004 ble det solgt 135 millioner flasker, og i 2005 142 millioner flasker. Det totale salget av konjakk var i verd 2010 1,86 milliarder euro.
Omsetningsveksten siden 1998 kan blant annet ha blitt hjulpet av at hiphop-kulturen har omtalt konjakk i en del sanger. Destiny's Child og LL Cool J har nevnt Hennessy i sine sanger. Det året Busta Rhymes og P. Diddy sang om Courvoisier i sangen Pass the Courvoisier i 2002, økte Courvoisier sin omsetning med 30 %, den største økningen i husets historie siden Napoleon III ga Courvoisier status som offisiell leverandør av konjakk til hoffet. I 2003 ble 75 % av konjakk i USA, Canada og Mexico drukket av unge, fargede.
En planlagt trend de siste årene er dreiningen fra å drikke konjakk ublandet (ev. med vann eller is), og over til å drikke konjakk som en ingrediens i drinker. Dette er et tiltak BNIC og konjakkhusene har gjennomført for å øke omsetningen; de har promotert drinker basert på konjakk. Allerede i 2004 ble 60 % av konjakk drukket som en ingrediens i drinker.
Hennessy er det største konjakkhuset, etterfulgt av Rémy Martin, Martell og Courvoisier. Hennessy selger ca. 50 millioner flasker konjakk i året, mens Rémy Martin solgte 22,8 millioner flasker i 2009. Ca. 97 % av konjakken eksporteres (2010). Trenden er at de lengst lagrede variantene øker mest; i 2010 økte XO-kategorien med 36,6 %, slik at XO og VSOP utgjorde 56,6% av markedet. Asia er det største markedet, med 4,43 millioner kasser konjakk (53 millioner flasker), i 2010, mens ble solgt 3,89 millioner kasser til USA, Canada og Mexico. Europa hadde 30,5% av markedet i 2010, med 3,89 millioner kasser. Også hjemmemarkedet Frankrike økte med 18,3 % i 2010.
De enkelte husene har noe ulik fordeling på de geografiske markedene. Rémy Martin solgte i 2009-10 over halvparten av konjakken sin til Asia, og kun 14,6 % i Europa. Dupuy (Bache-Gabrielsen) selger en tredel av konjakken sin i Norge.
Norge er det landet med høyest forbruk av konjakk per hode. Selv med bare 4,6 millioner innbyggere ligger Norge på 9.-plass i totalt forbruk.
Norge skiller seg også ut ved at en høy andel av konjakken er av X.O.-kvalitet. Her er ca. 20 % av omsetningen X.O., mens i verden forøvrig er andelen ca. 10 %.
Flaskestørrelse
I sammenheng med konjakk er «en flaske» som regel det samme som 700 ccm, og ikke 750 ccm som er vanlig f.eks. til vin eller champagne. De fleste produsenter leverer også litersflasker av de mest populære variantene, beregnet på taxfree-salg.
Noen konjakkhus
Av konjakkmerker med norsk tilknytning kan nevnes:
Nikolaj Leskov
Biografi
Leskov ble født i 1831 i Gorohovo i det sørvestlige Midt-Russland. Han vokste opp i en familie hvor foreldrene var fra forskjellige samfunnslag, faren var prestesønn mens morens slekt var fra embedsverket. Som tiåring begynte han på Orjols gymnas. Da faren døde i 1846, og en brann førte familien ut i økonomisk ruin, ble han tvunget til å slutte på skolen og finne seg arbeid. Han skulle aldri senere fullføre utdannelsen. I to år jobbet han som funksjonær ved domstolen i hjembyen, før han ble flyttet til Kiev i 1852. Der skulle han bo i fem år, før han takket ja til en stilling i firmaet Scott & Wilkins som krevde at han reiste rundt i mange forskjellige deler av Russland. Dette medførte at han ble kjent med mange deler av det vide landet, en kunnskap han skulle benytte seg av i sin litterære karriere. Etter dette returnerte han til Kiev, men det varte bare noen måneder før han valgte å flytte til Moskva og begynne å arbeide i journalen Russkaja Retsj (Det russiske språk). Året etter, i januar 1861, flyttet han til St. Petersburg, hvor han levde resten av livet.
Leskov stiftet familie to ganger. I 1853, kort tid etter ankomsten til Kiev, giftet han seg med Olga Vasiljevna Smirnova. Paret fikk to barn: Dmitrij i 1854 og Vera to år senere. Ekteskapet viste seg å bli ulykkelig, blant annet på grunn av Olgas skrantende psykiske helse. Paret ble separert i 1862, og Olga havnet senere på sinnssykehus. Leskovs andre store kjærlighet het Katarina Bubovna, en tjuefem år gammel kvinne med fire barn fra et tidligere ekteskap. De møttes i Kiev i 1864 og allerede året etter flyttet hun med ham til St. Petersburg. Med henne fikk han i 1866 sønnen Andrej. Etter farens død skrev Andrej farens biografi. Katarina og Nikolaj Leskov ble separert i 1877, og Nikolaj giftet seg ikke igjen.
Leskov døde 21. februar 1895. Han hadde lidd av smerter i brystet siden 1889, og fikk et hjerteattakk samme år, men sykdommen ble alvorlig først i slutten av januar 1895. Leskov selv hevdet at han ikke fryktet døden, men litt over en uke før dødsdagen ankom han Kunstakademiet for avdukning av sitt eget portrett av V. Serov. Han likte bildet, men ble skremt av den mørke rammen rundt, som han tok for et ondt tegn. Men om ikke dette førte til hans endelikt, spilte åpenbart den sledeturen han tok i Tavritsjeskij Sad 18. februar (stikk i strid med legens anbefaling) en avgjørende rolle. Etter dette ble helsen stadig dårligere, og han sovnet rolig inn tre dager senere. Han ligger begravd på Literatorskie Mostki i St. Petersburg.
Forfatterkarriere
Det er blant de kortere verkene vi finner det fremste av Leskovs forfatterskap. Hans kanskje mest kjente verk, kortromanen Ledi Makbet Mtsenskogo Uezda (Lady Macbeth fra Mtsensk) utkom i 1865. Den omhandler en utro kvinne som tar livet av sin svigerfar, sin mann og en ung gutt for å være med sin elsker. Dimitrij Sjostakovitsj fant denne historien verdig en musikalsk bearbeidelse, og i 1934 utkom operaen med samme navn. De to kortromanene som i ettertid er blitt regnet som de fremste i Leskovs dikterkarriere, Zapetsjatlennyj Angel (Den forseglede engelen), og Otsjarovannyj Strannik (Den fortryllede Vandringsmann), ble utgitt tre år senere, i 1873. Leskov skulle etter dette bli sitt ansvar bevisst som belærende forfatter. Fra slutten av syttitallet begynte han å utgi forskjellige fortellinger om «rettferdige menn», (russ. pravedniki). Gjennom litteraturen ønsket han å fremstille et positivt russisk ideal som eksempel til etterfølgelse. Den første av disse utkom i 1879, Odnodum (Den ensporede). Den omhandler en enfoldig bibeltro politimann som nekter å ta imot bestikkelser og problemene dette skaper for byens andre embetsmenn, guvernøren og presten, som har et langt mer pragmatisk forhold til bibel og lovbok. Imidlertid er det verket kanskje flest russere forbinder med navnet Leskov novellen Levsja (Den venstrehendte). Den ble utgitt i 1881 og handler om en smed fra Tula som viser at den russiske smedkunsten er den engelske overlegen ved å lage skotøy til en bitteliten metalloppe engelskmennene allerede har gitt tsaren i gave. Langnovellen Tsjelovek na tsjasakh (Vaktmannen) fra 1889 fremhever ansvaret for ens neste som viktigere enn et generelt samfunnsansvar. En vaktmann forlater sin post ved Vinterpalasset for å redde et menneske fra drukningsdøden. Han blir straffet for tjenesteforsømmelse, men det er åpenbart at forfatteren ikke deler domstolens mening.
I forlengelsen av dette ønsket om å vise leserne det rette ideal, skulle han mot slutten av sitt liv i enda større grad fremheve den mer didaktiske siden ved litteraturen. Parallelt med dette økte hans interesse for kristendommen. Etter det han selv sa, ønsket han å skildre den rette kristendom og det ideelle kristne samfunn, en intensjon han kombinerte med kritikk av det bestående. Som en konsekvens av dette har hans sene verker sterkere religiøst preg enn hans tidlige, og han begynte å publisere didaktiske fabler. Den mest kjente av disse er Khristos v gostjakh u muzjika (Kristus på besøk hos en muzjik) fra 1881.
Sujettet i denne fortellingen var Leskovs eget. Dette gjaldt derimot ikke for de fleste andre verk han publiserte i denne sjangeren. De fleste var gjenfortellinger av middelalderske tekster og tekster fra den kristne antikken. Kildene til dette fant han hovedsakelig i den middelalderske kirkeboken Prolog, men han gjenskapte også en fortelling, Bramadata i Radovan (Bramadata og Radovan), fra den buddistiske teksten Vinayapitaka. De mest kjente av fortellingene med sujett fra Prolog er Gora (Fjellet) og Skomorokh Pamfalon (Gjøgleren Pamfalon). I tillegg til dette fremstod Leskov som en fremragende forfatter av essays og artikler og han var også fram til det siste en svært aktiv brevskriver.
Politisk og religiøs overbevisning
Leskovs kritikk av nihilistene i Russland er allerede nevnt. Som journalist, før han publiserte sitt første skjønnlitterære arbeid, ble han angrepet for å være reaksjonær og konservativ. I 1862, som journalist for avisen Severnaja Ptsjela, antydet han at revolusjonære studenter stod bak brannen på Apraksinmarkedet. I tillegg til utgivelsen av Nekuda medførte dette at Leskov (eller «Stebnitskij», som var hans pseudonym) skulle bli en av de russiske forfattere som ble mest kritisert av de revolusjonære. Den nihilistiske litteraturkritikeren Dimitrij Ivanovitsj Pisarev angrep Leskov i Russkoje Slovo nr 3/1864 og beskyldte ham for å være «fiende av friheten» og truet med represalier mot eventuelle forleggere som vurderte å utgi hans verker. Dette medførte også at ingen av de ledende litterære journaler våget å publisere noe av hans verker. En kunne heller ikke karakterisere Leskov som konservativ. Han skulle komme til å bli en sterk samfunnskritiker uten å bli revolusjonær. Gjennom sine artikler kjempet han også mot de store sosiale ulikhetene i samfunnet. Han var snarere å regne som en liberaler som støttet reformene til Aleksander II. Opinionen i St. Petersburg var som en følge av den polske oppstanden i 1863 blitt polarisert. En tredje vei ble etter dette svært vanskelig å bekjenne seg til, noe som presset de liberale til å velge side mellom de revolusjonære og de slavofile konservative. Leskov distanserte seg imidlertid fra dem begge, noe som førte til at de færreste journaler ville utgi hans verker og gjennom karrieren skapte dette store økonomiske problemer for ham.
I likhet med Tolstoj skulle Leskov med årene framstå som en kritiker av den ortodokse kirken. Han var skeptisk til den organiserte kristendommen og satte også den individuelle frihet høyt i dette spørsmålet. Å blindt akseptere den ortodokse tro var noe han var sterkt imot. Han regnet med at en god kristen måtte til en viss grad fremstå som «kjetter», dvs fremme sin personlige overbevisning, selv om dette skulle gå mot autoritetene. Han ble riktignok aldri ekskommunisert slik hans meningsfelle Tolstoj ble i 1901, men på slutten av sitt liv var hans tro å regne som sterkt fravikende den ortodokse tro. Likevel regnet han seg som kristen, og han fant forsvar for sin tro i Bibelen, en holdning som snarere er protestantisk enn katolsk. Han var også langt mer positiv enn andre forfattere til den protestantiske evangeliseringen til Lord Radstock på denne tiden. I tillegg til protestantismen var han også opptatt av de gammeltroende og andre sekterister og av kvekerne. Sistnevnte skrev han også en artikkel om, og protagonistene i kortromanen Zapetsjatelnyj angel er gammeltroende.
Leskov og ettertiden
Revolusjonen er en del av forklaringen på mindre interesse for Leskov. Den gryende interessen som ble Leskovs forfatterskap til del på slutten av hans liv og i begynnelsen av det tyvende århundret forsvant med kommunistenes maktovertakelse. Verker med mye religiøs tematikk eller som brøt retningslinjene for den sosialistiske realismen ble av de nye makthaverne undertrykket og ikke utgitt. Riktignok ble Dostojevkijs verker tillatt, siden han ble regnet for en så stor kunstner at bolsjevikene valgte å se gjennom fingrene med hans politiske og religiøse standpunkter. Dette gjaldt i mindre grad for Leskov. Hans forfatterskap brøt bolsjevikenes normative kriterier for god litteratur, grunnet sterk religiøs symbolikk og tematikk og hans angrep på de revolusjonære i sekstiårene. Leskovs verker ble riktignok aldri offisielt fordømt eller forbudt, men det skulle gå lang tid mellom hver gang hans litterære produksjon kom i nye opplag.
På tjuetallet kom den første, svært reduserte, postrevolusjonære utgivelsen, imidlertid med utelatelse av de religiøse og antinihillistiske verkene. Den første tilnærmede komplette utgivelsen av hans samlede verker måtte imidlertid vente til tøværsperioden etter Stalins død, da ellevebindsutgivelsen under Eikhenbaums redaksjon utkom fra 1956 til 1958. Også her var flere av de omstridte verkene utelatt. Dette gjeldt flere av de religiøse tekstene; blant annet Legenda o sovestnom Danile (Legenden om samvittighetsfulle Daniel) og Lev Starca Gerasima (Starets Gerasims løve), og også flere av de såkalte antinihilistiske verkene, eksempelvis romanen Na Nozjakh. Den neste utgaven av hans samlede verker utkom i 1989, men heller ikke denne var komplett. Denne situasjonen er imidlertid i ferd med å endre seg, i skrivende stund utgis hele hans forfatterskap i tretti bind.
Også innen forskningen ble Leskov i stor grad ignorert. Først på førtitallet ble de to første monografier over forfatterskapet utgitt i Sovjetunionen, av Leonid Grossman og Valentina Gebel’ i 1945. Mye av den sovjetiske forskningen skulle derimot skape en Leskov i sitt eget bilde, i tråd med den russiske revolusjonens ide. Det religiøse aspektet ved Leskovs forfatterskap skulle i stor grad bli ignorert og denne siden av Leskovs forfatterskap har det generelt sett blitt forsket mer på i vesten enn i Leskovs hjemland. Mye av den fremste forskningen rundt Leskov og hans forfatterskap skulle derfor finne sted utenfor Russlands grenser.
Leskov levde og skrev i den tid som har blitt kalt den russiske prosaens gullalder. Han var samtidig med forfattere som Dostojevskij, Tolstoj, Turgenjev og Gontsjarov. Men i motsetning til Leskov har disse opplevd en leserkrets og interesse som aldri har blitt Leskov til del, verken i Russland eller i utlandet.