cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fristaten Preussen
Landbrukspolitikken
Preussens Gutsbezirke var en levning fra den føydale tiden. Dette var jordbrukseiendommer som en gang også var forvaltningsenheter. Deres innbyggere hadde ingen rett til bolig, og innbyggere fra byene var fremdeles plassert der under godseiernes og politiets makt. I 1927 ble disse avskaffet av innenriksminister Grzinski. Reformen berørte mer enn 12 000 Gutsbezirke med omkring 1,5 millioner innbyggere.
Likevel var det fortsatt rester av dette gamle systemet i Ostelbien. Der var det mange landarbeidere som betalte med landbruksprodukter i form av naturalytelser for retten til bolig, mat og arealbruk. I 1928 gikk 83 % av inntektene til en gjennomsnittlig landarbeider i Øst-Preussen til dette. Tallene var litt lavere i Schlesien og Pommern. Godseierne foretrakk denne formen for betaling, fordi det førte arbeiderne nærmere, og fordi det var vanskeligere å verifisere nøyaktigheten av lønnen.
Annerledes var forholdene i områder med en overveiende befolkning fra landsbygda. Derfor ble også alle forbeholdene relatert til politikken på landsbygda så mange. Dette ble støttet av fremveksten av landlige protestpartier som Christlich-Nationale Bauern- und Landvolkpartei. Mot slutten av 1920-tallet ble bøndene i Schleswig-Holstein dominert av agrarbevegelsen Landvolkbewegung, som var en protestbevegelse mot godseierne.
Utdanningspolitikken
I tiden til storkoalisjonen ble innledningen på en reform for skoler og utdanning først og fremst drevet frem av kultusministeren Carl Heinrich Becker. Dette omfattet bla.a. en akademisering av grunnskolens utdanning. Målsettingen var blant annet at utdanningen skulle bygge bro over gapet mellom by og land.
I henhold til riksforfatningen, skulle lærerne i folkeskolen tilpasse undervisningen etter de høyere skoler. Den eksakte utformingen av undervisningen ble overlatt til delstatene. Enkelte delstater, som Thüringen og Sachsen, førte inn lærekrefter i grunnskolen fra universiteter og tekniske universiteter. Andre delstater, som Bayern og Württemberg, beholdt den gamle seminarløsningen. I Preussen hadde man siden 1924 valgt en mellomløsning til den sekterisk dominerte lærerhøyskolen, ved å innføre undervisning med en kortere varighet enn i en vanlig universitetsgrad. Preussen opplevde et betydelig oppsving, fordi utdanningsreformen førte med seg en ekstra utdanningsvei for dyktige arbeidere og ansatte. I 1928 var det 102 videregående skoler med 13 000 elever. Som hjelp for mindre privilegerte utdanningsvillige, vedtok et bredt flertall for første gang i 1928 innføring av en støtteordning på 20 000 riksmark til hjelp under utdanningen. I 1929 ble denne økt til 100 000 riksmark. En videre økning i beløpet ble stanset, også av SPD, av fiskale hensyn.
På andre områder var det knapphet liksom før. Slik ble for eksempel student-lærer relasjonene redusert fra en ratio på 55,22 i 1911 til 38 i 1928. Aller mest spilte den demografiske utviklingen en viktig rolle. Grunnleggende begrensninger, som ekstrem stress på de menneskelige ressurser, gjorde at de ledende politikere for SPD tidvis måtte begrense sin målsetting om å betale utgiftene til utdanningen.
Landdagsvalget i 1928
I mai 1928 ble valget til såvel Riksdagen som til den prøyssiske Landdagen avviklet. SPD ble i stand til å befeste sin stilling eller delstatsvalget, mens Zentrum og DDP tapte stemmer. Koalisjonen hadde et parlamentarisk flertall med 228 av 450 seter i Landdagen.
Aveiro (Portugal)
Aveiro er en by og kommune i Portugal, og sete for distriktet ved samme navn. Selve byen har ca. 60 000 innbyggere, mens kommunen har 78 450 innbyggere (2011). Med sin beliggenhet, sentralt plassert på Portugals vestkyst mot Atlanterhavet, er Aveiro en viktig havneby. Byen Aveiro er også hovedstad i distriktet Aveiro, og er den største byen i Baixo Vouga, som er en underregion i Região Centro. Universitetet i Aveiro blir regnet som et av Portugals beste. Aveiro er også kjent som «Portugals Venezia», på grunn av sitt system av kanaler og båter som kan minne om den italienske byens.
Fristaten Preussen
Landdagsvalget i 1928
Regjeringen ble sittende og Braun lovet et kontinuerlig arbeid. Et regjeringsprosjekt ble satt i gang for å gjennomføre den kommunale omstruktureringen av Ruhrområdet.
Livssynspolitikken
Farene for en gjentagelse av den såkalte Kulturkampf fra Otto von Bismarcks dager, var fortsatt til stede i Preussen, noe diskusjonene om kristendomsundervisningen i skolene hadde vist i 1918–1919. Ikke minst på grunn av den sterke posisjonen til Zentrum i Landdagen og i regjeringen, kunne likevel den katolske befolkningen identifisere seg med det nye Preussen. Et symbol på dette var konkordatsavtalen som Preussens regjering undertegnet med Vatikanet den 14. juni 1929. Dokumentet er undertegnet av Eugenio Pacelli, senere pave Pius XII, og erstattet en eldre avtale som var inngått mellom Vatikanet og kongedømmet Preussen i 1821.
I tillegg ble den siste rest av den kirkelige lovgivningen fra kulturkampens periode eliminert. Antallet bispedømmer ble redusert, deriblant gjennom en omstrukturering av bispedømmene i Aachen og Berlin. Anvendelsen av kirkene ble nå også regulert gjennom offentlige lover. Skolespørsmålet om kristendomsundervisningen ble løst, med en faglig opplæring av geisligheten. Biskopvalgene og relaterte spørsmål ble også løst.
Konkordatet møtte motstand fra ulike hold. Den protestantiske kirken, som ble støttet av DNVP og DVP så på dette som en styrking av den katolske tro, på bekostning av den evangeliske kirke. Også fritenkere i SPD var motstandere av avtalen.
Mens dette gjorde det lett å vinne den katolske befolkningen for den nye Preussen, var det vanskeligere å overbevise protestantene. Etter revolusjonen mistet de kongen som sin øverste leder i den evangeliske prøyssiske union. Han var formelt kirkens øverste biskop (summus episcopus) og hadde omfattende rettigheter til å gå inn i liturgien. Spesielt hadde Vilhelm II av Tyskland tatt dette alvorlig, og med avskaffelsen av kongedømmet mistet mange protestanter en viktig referansefigur. Protestantene slet med å vinne tilhengere i den republikanske stat, og en betydelig del av overbeviste protestanter valgte det anti-demokratiske og nasjonalistiske DNVP. Det er derfor ingen tilfeldighet at mottoet for den protestantiske kirke under kongressen i 1927 ble valgt til å være «folk og fedreland». Også antisemittisk innflytelse rådet i de teologiske fakultetene.
En kirkelig avtale mellom staten og de protestantiske kirkene i Preussen, var først på plass i 1931. Den omfattet åtte store kirkesamfunn:
Fra regjeringens side ble det lagt ned et betydelig arbeid av Adolf Grimme (SPD), som i mellomtiden hadde blitt kultusminister. Kirkene fikk gjennomslag for en «politisk klausul» som tilsvarte konkordatet med den katolske kirke, der kirkene kunne protestere mot sammensetningen av kirkens ledelse.
Den blodige mai 1929
Med tildels drastiske midler forsøkte den prøyssiske regjeringen å demme opp mot den økende radikaliseringen av såvel venstresiden som de nasjonalistiske miljøene. I desember 1928 hadde politiets president i Berlin, Karl Friedrich Zörgiebel, nedlagt forbud mot alle utendørs demonstrasjoner og folkemøter etter sammenstøt mellom kommunister, nasjonalsosialister og sosialdemokrater. Dette forbudet gjaldt også den 1. mai 1929.
Men KDP overholdt ikke forbudet, og oppfordret til en massedemonstrasjon. Det kom til borgerkrigs-lignende kamper mellom politi og tilhengere av kommunistene. Zörgiebel hadde beordret en kompromissløs tone overfor demonstrantene, og hadde med godkjenning av SPD besluttet seg for å statuere et eksempel. Totalt kostet kampene, som ble kjent som den blodige mai, 30 menneskeliv, og etterlot seg nesten 200 sårede. Mer enn 1200 demonstranter ble arresterte.
Mistanken om at KDP hadde planlagt det voldsomme sammenstøtet, kunne ikke bevises. Senere syntes flere mottatte telegrammer fra Moskva å indikerer dette. Den prøyssiske regjeringen reagerte med å oppfordre til forbud av KDP og alle dets datterorganisasjoner. Severing, som i mellomtiden var blitt innenriksminister, avviste dette som uklokt og ugjennomførbart. Uansett la regjeringen ned forbud mot det venstreekstreme Rotfrontkämpferbund.
Disse hendelsene styrket de anti-sosialdemokratiske holdningene i KDP. Ernst Thälmann betegnet SPD som et parti for «sosial-fascisme», og karakteriserte dette som en spesielt farlig form for fascisme. Og KDP rettet nå sin politikk mot «hovedfienden» SPD.
Demokratiets festningsverk
Også etter dannelsen av presidentkabinettet til Heinrich Brüning og Riksdagsvalget i 1930, som innebar gjennombruddet for NSDAP, fortsatte regjeringen i Preussen å kjempe for demokratiets og republikkens overlevelse. Uniformsforbudet rettet mot NSDAP ble etterfulgt av en bestemmelse om at medlemmer av de anti-konstitusjonelle partiene KDP og NSDAP ikke hadde adgang til stillinger som offentlige tjenestemenn. Som et tegn på krisen, kom Carl Severin i oktober 1930 tilbake i stillingen som innenriksminister. Hans forgjenger Grzesinski ble innsatt som ny politisjef i Berlin. Braun, Severing og Heilmann støttet, av mangel på politiske alternativer, kursen til kabinettet Brüning i Riksdagen.
I motsetning til tiden under regjeringen Müller, blokkerte Brüning tidvis samarbeidet med Preussen i kampen mot NSDAP. I desember 1931 hindret derfor Riksdagsregjeringen håndhevingen av en arrestordre på Adolf Hitler, som var utstedt av Berlins politipresident Grzesinski. Prøyssens regjering presenterte deretter overfor Riksdagen en omfattende dokumentasjon på forfatningsfiendtlige aktiviteter som NSDAP hadde deltatt i, hvoretter regjeringen Braun kunngjorde et forbud mot Sturmabteilung i Preussen. Først gjennom dette presset, bidro Brüning til forbudet mot alle paramilitære enheter av NSDAP i riket.
Folkeavstemning om oppløsning av parlamentet
Etter press fra Stalin og Komintern, som på denne tiden betraktet kampen mot det «sosialfascistiske» SPD som like viktig som kampen mot NSDAP, ble folkeavstemningen også støttet av KPD. Særlig fordi mange kommunistiske velgere nektet å følge kursen sentralt i partiet, mislyktes folkeavstemningen. I stedet for den nødvendige mer enn 50 % deltagelse, møtte bare 37,1 % av velgerne opp.
Landdagsvalget i 1932
Etter Presidentvalget i Tyskland 1932, der Paul von Hindenburg kunne fortsette som motpol mot Hitler og Thälmann, med støtte fra Deutschen Staatspartei, Zentrum og SPD, stod Landdagsvalgene i Preussen og andre delstater for tur.
Ettersom koalisjonspartiene i regjeringen, konfrontert med den politiske radikaliseringen, hadde et svakt utgangspunkt i den demokratiske leiren, kom det et forslag fra Ernst Heilmann, formann av SPDs fraksjon, om en endring av den parlamentariske prosedyre. Det ble gjennomført en tidlig form for konstruktive mistillitsforslag for å hindre at ministerpresidenten skulle kunne avsettes med et simpelt flertall. På samme tid ble det gjort en endring slik at valget av ministerpresident krevde absolutt flertall.
Frykten for de antidemokratiske kreftene var reell. SPD tapte stemmer og fikk kun 21,2 %. DDP (som nå hadde endret navn til Deutsche Staatspartei) mistet 1,5 %. Som skarp kontrast vokste NSDAP fra 2,9 % til 36,2 %, og ble med sine 162 mandater den sterkeste fraksjonen i Landdagen.
Koalisjonen mistet sitt flertall og fikk til sammen bare 163 seter i Landdagen. Bare med støtte fra KDP eller NSDAP, med sine totalt 209 seter, kunne regjeringen fortsette å styre med et rent flertall i ryggen.
Regjeringen trakk seg, men ministerpresidenten ble sittende som leder av et forretningsministerium inntil en etterfølger var valgt. I 1933 ble nasjonalsosialisten Hanns Kerrl valgt til president i den prøyssiske Landdagen.
Forsøkene på å danne en flertallsregjering viste seg å være mislykket. Det ble forsøkt på forhandlinger mellom Zentrum og NSDAP. Men dette mislyktes fordi Severing og Braun motsatte seg en slik løsning. Det var heller ikke mulig å oppnå flertall for en revisjon av reglene for parlamentariske prosedyrer. Dermed syntes forretningsministeriet å være bestemt til å styre for ubestemt tid, og fremfor alt prøvde Ernst Heilmann å stabilisere denne regjeringen. Han forsøkte å overbevise kommunistpartiet om å tolerere en midlertidig regjering. Kommunistenes teori om SPDs «sosialfascisme» var i mellomtiden blitt svekket til fordel for en «enhetsfront-taktikk», og et slikt forsøk syntes i alle fall ikke a priori å være håpløst. Men til syvende og sist lot heller ikke dette seg gjennomføre.
Otto Braun hadde på dette tidspunktet allerede trukket seg. Den 4. juni 1932 meldte han sin avskjed og stilte stillingen til disposisjon for en etterfølger.
Preußenschlag
I bakgrunnen øvet riksdagsregjeringen til Franz von Papen press på prosessen med å raskt velge en ny ministerpresident på grunnlag av et samarbeid mellom NSDAP og Zentrum. Dette viste seg vanskelig, ettersom Zentrum motsatte seg en nasjonalsosialistisk ministerpresident. Den 11. juni truet Riksregjeringen for første gang med innsettelsen av en rikskommissær i Preussen.
Et stort skritt mot ødeleggelsen av Weimarrepublikken og mot Adolf Hitlers maktovertagelse, ble det såkalte Preußenschlag eller «det prøyssiske statskuppet». Den 20. juli 1932 utstedet rikspresident Paul von Hindenburg et krisedekret – «Gjenopprettelse av den offentlige sikkerhet og orden i Land Preussen» (Wiederherstellung der öffentlichen Sicherheit und Ordnung im Gebiet des Landes Preußen) – i henhold til artikkel 48 i Weimarkonstitusjonen, som oppløste den prøyssiske regjeringen. Fristaten Preussen ble dermed fratatt sin selvstendige rolle og ble en del av rikspolitikken.
Den formelle påskuddet for dekretet var de voldelige urolighetene i enkelte områder av Preussen, og den prøyssiske regjeringens angivelige manglende evne til å håndtere urolighetene. Den utløsende hendelsen var et sammenstøt mellom politi, kommunister og demonstranter fra Sturmabteilung i byen Altona i den prøyssiske provinsen Schleswig-Holstein den 17. juli 1932. Hendelsen krevde 18 menneskeliv og ble kjent som «den blodige søndagen i Altona» (Altonaer Blutsonntag).
Alle ansatte i det fungerende prøyssiske forretningsministeriet ble oppsagt fra sine stillinger, og Papen ble utnevnt til delstatens rikskommissær. Hans stedfortreder var Franz Bracht. På spørsmål fra Severin om Papen var villig til å frivillig forlate denne posten, svarte Papen:
I Berlin og provinsen Brandenburg ble det innført unntakstilstand. Politiet ble satt under kommando av general Gerd von Rundstedt. Høytstående polititjenestemenn ble arrestert. Det kom ikke til noen aktiv motstand, for eksempel gjennom en generalstreik fra SPD sin side, og heller ikke Reichsbanner Schwarz-Rot-Gold ble mobilisert.
Resultatet av denne passiviteten var at Papen og Bracht systematisk kunne begynne å fjerne ledende tjenestemenn og andre ledende personligheter fra sine stillinger. Dette var personer som hadde stått Braun nær i regjeringens ulike partier. I stedet innsatte de konservative embetsmenn som stod nærmere deres egne politiske målsettinger.
Den fungerende regjeringen i Preussen reagerte på samme dag som Preußenschlag med en klage til høyesterett i Leipzig. Fraksjonen fra SPD i den prøyssiske landdagen var representert i domstolshøringen av Hermann Heller, mens riksregjeringen var representert av Carl Schmitt. Den 25. oktober 1932 fikk den prøyssiske regjeringen medhold i at fristatens oppløsning var rettsstridig. Den fungerende regjeringen beholdt de jure retten til å presentere Preussen overfor Landdagen, det prøyssiske statsråd, riksrådet og de andre tyske delstatene. Imidlertid aksepterte dommerne at også den «midlertidige» utnevnelsen av rikskommissæren var konstitusjonelt lovlig. Resultatet var at Preussen i praksis hadde to regjeringer: Regjeringen Braun som var utelukket fra forvaltningen, og rikskommisjonen, som kontrollerte den reelle makten.
Joseph Goebbels noterte seg den faktiske avsettelsen av regjeringen Braun i sin dagbok på følgende måte:
Nasjonalsosialistene overtar makten
Etter dette hendelsesforløpet var statsdannelsen i praksis død. Formelt fortsatte Preussen å eksistere innenfor det tredje rike, men som republikk, som «fristat», hadde den opphørt. I symbolpolitikken ser man dette i at staten innførte et nytt flagg. Den sorte ørnen på hvit bakgrunn ble påført hakekorset, sverd og slagordet «Gott Mit Uns!». Slagordet var det prøyssiske kongehusets valgspråk fra 1701, og nasjonalsosialistene prøvde således å bli assosiert med en symbolbruk som var eldre enn den demokratiske fristaten av 1918.
Etter innsettelsen av Adolf Hitler som rikskansler ble Hermann Göring utnevnt til rikskommissær for innenriksanliggender i Preussen. Makten til de nye politiske tjenestemenn ble styrket, og under Görings kontroll ble det prøyssiske politiet et viktig element i håndhevingen av NSDAPs styre. Den 26. april 1933 ble arbeidsoppgavene til Preußische Geheimpolizei overført til Gestapo, gjennom sistnevntes grunnleggelse i Øst-Preussen.
For å bane veien for oppløsningen av Landdagen ble ministerpresident Braun gjeninnsatt i vervet gjennom en nødforordning. Ifølge forfatningen kunne da bare et triumvirat bestående av Franz von Papen, Hans Kerrl og formannen for statsrådet, Konrad Adenauer, oppløse parlamentet på lovlig måte. Adenauer motsatte seg dette og forlot forhandlingene, og Landdagen ble oppløst etter beslutninger fra de gjenværende medlemmene av kollegiet.
Den 17. februar 1933 vedtok Göring den såkalte Schießerlaß, «skytshandling», som gjorde det tillatt å utøve hensynsløs vold mot politiske motstandere. Sturmabteilung, Schutzstaffel og Stahlhelm, Bund der Frontsoldaten ble utnevnt til «hjelpepoliti». Riksdagsbrannen ble brukt som påskudd til å vedta en såkalt «forordning for beskyttelse av folk og stat». Den opphevet de grunnleggende borgerrettighetene som var garantert av Weimarrepublikkens forfatning, og gjorde veien klar for forfølgelse og arrestasjon av NSDAPs motstandere.
Den nye riksregjeringen presset stadig på for å foreta en permanent avslutning av den midlertidige regjeringen Braun. Ved nyvalget til den prøyssiske Landdagen den 5. mars fikk NSDAP 44,3 % av stemmene. De hadde ikke flertall, men gikk klart frem i mange byer og dessuten i katolske områder. I kommunevalgene den 12. mars 1933 gikk partiet også frem, uten å oppnå flertall. Det manglende flertallet i lokalpolitikken gjennom demokratiske valg gjorde at riksregjeringen i stedet overtok makten gjennom politisk manipulasjon. Ved den prøyssiske kommunelov av 15. desember 1933 ble de folkevalgte kommunestyremedlemmer utpekt av et nyoppnevnt kommuneråd.
Den nye prøyssiske Landdagen ble konstituert den 22. mars 1933. Liksom ellers i riket var kommunistene blitt fratatt sine folkevalgte mandater, og mange av dem var også blitt arrestert. Dermed hadde NSDAP rent flertall. Landdagen vedtok avsettelsen av regjeringen Braun, som dermed offisielt trådte tilbake. Valget av ny ministerpresident ble satt til side av Landdagen. Gjennom lovgivningen for koordinering av delstatene av 31. mars og 7. april 1933 ble også Preussen underlagt riket, og den 11. april ble Hermann Göring utnevnt til ny ministerpresident av Adolf Hitler.
Landdagen kom sammen for siste gang den 18. mai 1933. Den vedtok en lov som overførte den lovgivende makten til statsministeriet. Bare SPD stemte imot. Dette innebar den endelige slutten på det demokratiske systemet i Preussen.
Diktatur og republikkens opphør
Nasjonalsosialistene begynte øyeblikkelig å tolke Preussens ånd slik at dette passet inn i deres egen politiske ideologi. Slik bygget de videre på politiske ekstremistbevegelser fra 1920-tallet, som tolket Fredrik II av Preussen og Otto von Bismarck som representanter for «den prøyssiske sosialisme» som kjempet mot liberalisme og sosialdemokrati. Åpningen av den nyvalgte Riksdagen den 21. mars 1933 ble av Goebbels valgt som dato for Tag von Potsdam. Slik prøvde de å samstemme den nasjonalsosialistiske staten med den gamle prøyssiske symbolbruken. Bak dette lå også et hensyn til den gamle eliten som det nye regimet forsøkte å ikke utfordre, men heller sikre seg støtte fra, særlig da de nye makthaverne ikke tok hensyn til kravet om gjenopprettelse av monarkiet. Nasjonalsosialistene fulgte opp og søkte å utnytte de gamle prøyssiske tradisjonene og verdiene knyttet til disiplin og lojalitet overfor staten. Den prøyssiske forvaltningen ble misbrukt i den politiske ensrettingen, og de prøyssiske offiserens lojalitet ble sikret, da det stred mot deres yrkesstolthet og moralkodeks å ta politisk standpunkt overfor makthaverne.
Statsdannelsens strukturer ble ganske snart mer eller mindre oppløst. Gjennom «første forordning for standardisering av og reduksjoner av kostnadene til forvaltningen» (Erste Verordnung zur Vereinheitlichung und Verbilligung der Verwaltung) av 19. juli 1934 ble landsministeriet for Preussen i praksis slått sammen med riksministeriet, mens finansministeriet av tekniske årsaker ble bevart. Den 27. november 1934 ble «andre forordning for gjenoppbyggelsen av riket» (Zweite Verordnung über den Neuaufbau des Reichs) vedtatt. Den sidestilte den prøyssiske overpresidenten med riksstattholderne i andre land. De facto opphørte staten å eksistere den 30. januar 1935, men formelt var Hermann Göring dens ministerpresident frem til 1945.
Etter andre verdenskrig forsøkte den avsatte ministerpresidenten Otto Braun forgjeves å overtale USA til å støtte gjeninnsettelsen av den legale prøyssiske regjeringen. De allierte var ikke interessert. Den 25. februar 1947 ble oppløsningen av Preussen vedtatt av det allierte kontrollrådet gjennom Kontrollratsgesetz Nr. 46, og den 31. mars 1947 opphørte staten å eksistere de jure.
Oppdeling som følge av Versaillestraktaten
Preussen ble i langt større grad enn de andre tyske delstatene berørt av Versaillestraktaten i form av territoriale tap. Etter revolusjonen mistet Preussen enda flere områder. På oppfordring fra Frankrike, ble det i Versaillestraktatens artikkel 99 bestemt at Memelland skulle settes under internasjonal administrasjon, med den begrunnelse at rundt halvparten av Memellands befolkning snakket litauisk. Den 15. februar 1920 ble området satt under Folkeforbundets mandat under fransk styre. I den såkalte Tilsitakten hadde en gruppe litauiske intellektuelle allerede i 1918 tatt til orde for å innlemme området i Litauen. Ved «Klaipėdaopprøret» i januar 1923 ble området ble okkupert av Litauen, noe de allierte godkjente året etter.
Folkeavstemningen om Slesvig ble holdt i to omganger, og den 10. februar 1920 stemte 74 % av velgerne i Nordschleswig for å bli en del av Danmark, mens i den andre omgangen i Sørschleswig den 14. mars, valgte 81 % av velgerne å forbli en del av Tyskland. Den nye grensen mellom Danmark og Tyskland ble fastsatt 26. mai samme år.
De territoriale tapene hadde store økonomiske følger for den prøyssiske stat. Offentlige tjenestemenn ble tilbakeført fra provinsene, og totalt ble 3 500 ansatte oppsagt i justisministeriet som følge av dette.
En utvidelse av Preussens territorium fant sted under Weimarrepublikken. Det tidligere fyrstedømmet Waldeck-Pyrmont, som i 1918 hadde blitt til Fristaten Waldeck, avholdt i 1921 en folkeavstemning i kretsen Pyrmont, der et flertall gikk inn for en innlemmelse i Preussen. I 1929 fulgte resten av Fristaten med.
Godskegården
Godskegården var en gård på Kleppe på Osterøy i Hordaland der det ble drevet sommerkurs for ungdom i regi av Bergen Rotary Klubb fra 1950 til 1998. Arbeidet ble ledet av meteorologiprofessoren Carl Godske, og gården fikk navnet sitt etter ham. Her fikk ungdommer en innføring i vitenskapelig metode innen naturvitenskap og kulturhistorie.
Deuel County (Sør-Dakota)
Deuel County er et fylke i den amerikanske delstaten Sør-Dakota.
Fylket ble opprettet 5. april 1862 fra områder som tidligere ikke hadde tilhørt noe fylke ogfikk fulle rettigheter (organisert) 20. mai 1878.
Godskegården
Historie
De naturvitenskapelige sommerleirene for ungdom ble opprinnelig startet like etter Andre verdenskrig av professor Godske og herredsgartner i Hardanger, Olav Einset. Tiltaket var populært, og behovet for et fast sted ble påtrengende. Godske var medlem av Bergen Rotary Klubb, og presenterte tanken om et eget kurssted for medlemmene. I 1949 kjøpte klubben fjellgården Kleppe på Osterøy for 10.000 kroner. Fjellgården fikk nytt navn, Godskegården, og det første kurset ble avholdt i 1950. Mottoet for virksomheten var ”forskning og friluftsliv” og ”natur og kultur”. Ungdommene skulle gis en innføring i naturvitenskapelig feltarbeid innen både geologi, botanikk og zoologi. I tillegg ble det drevet kulturhistorisk arbeid, som registrering av gamle vestlandstun og arkeologiske utgravninger.
Den sosiale delen av oppholdet var viktig. Det ble arrangert turer og utflukter, og når været ikke tillot utendørsaktiviteter, ble det holdt foredrag, spilt musikk, oppført amatørskuespill, lest litteratur, holdt diskusjoner etc. Deltakerne på kursene var for en stor del norske, men gjennom Rotarys utvekslingsprogrammer kom flere studenter fra andre land på besøk til Godskegården. Arbeidet med virksomheten på Godskegården ble stadig mer omfattende. I 1969 ble besluttet å gjøre Godskegården til en stiftelse. Først ble denne kalt ”Natur- og friluftsliv”, senere ”Godskegården”. Både Bergen Rotary Klubb og Universitetet i Bergen var representert i stiftelsens råd og styre. Carl Godske døde i 1971, men virksomheten ble drevet videre av en del ildsjeler blant tidligere kursdeltakere som kalte seg ”kleppianere”. Interessen for tiltaket ble gradvis mindre, og i siste halvdel av 1990-tallet ble det klart at virksomheten ikke lot seg opprettholde. Man besluttet derfor å nedlegge stiftelsen mens den ennå var gjeldfri. Stiftelsen Godskegården ble avviklet i 1998, og eiendommen solgt til private. Godskegården fikk gjennom årene stor oppmerksomhet fra mediene, og virksomheten er beskrevet gjennom tallrike artikler i aviser og tidsskrifter. Carl Godske skrev en bok om gården og sitt arbeid med ungdommer, ”Oppdagerferden”, utgitt posthumt i 1971.
Opplysninger om Godskegården finnes i arkiv etter Bergen Rotary Klubb, oppbevart ved Bergen Byarkiv. Her finnes møteprotokoller fra perioden 1950-1979, og i tillegg korrespondanse, regnskap, utklipp fra aviser, og kursrapporter.
Fristaten Preussen
Folkeøkning og folketetthet
Befolkningsøkningen før andre verdenskrig var moderat etter 1918. I tillegg til bruken av den demografiske overgangsmodellen, som i moderne befolkningsstatistikk tar hensyn til synkende fødselsrate og fødselsoverskudd, spilte tapene under første verdenskrig en rolle i statistikken. De store folkevandringene internt i Preussen roet seg ned. Nettoinnflyttingen viste et overskudd, i kontrast til tiden før 1914. Her spilte innvandringen fra avståtte områder en rolle, men også i økende grad innvandringen fra Øst-Europa.
Det var store regionale forskjeller på folketettheten. I Øst-preussen bodde det i 1925 gjennomsnittlig 60,9 innbyggere pr km², mens folketettheten i Rhinprovinsen var 295,6 innbyggere pr km². På grunn av den lave tettheten i rurale områder, var den gjennomsnittlige tettheten for Preussen som helhet kun 130,7 innbyggere pr km². Dette tilsvarte tettheten i den frie folkestaten Württemberg, mens tettheten i Fristaten Sachsen var på hele 333 innbyggere pr km².
Bosetning og urban vekst
Urbaniseringen og befolkningsøkningen i byene mistet sitt oppsving i tiden før 1914. Likevel var byenes betydning stor. Veksten i storbyene var ikke så mye basert på tilflyttinger som på kommunesammenslåinger. Dette gjaldt i særlig grad dannelsen av Stor-Berlin som i 1920 omfattet 7 tidligere byer, 56 landsbyer og 29 Gutsbezirke. Enda større betydning for byenes økte folketall, var kommunesammenslåingene i Ruhrområdet under kommunalreformen på slutten av 1920-tallet.
Graden av urbanisering varierte sterkt mellom kommunene. I Øst-Preussen bodde i 1925 mer enn 60 % av befolkningen i landlige kommuner, mens tallene for Provinsen Westfalen var 16,5 %. I Øst-Preussen bodde 12,4 % av befolkningen i byer med mer enn 100,000 innbyggere, mens tallene for Rhinprovinsen var mer enn 41 %.
Næringslivets struktur
Næringslivet var i 1925 dominert av sektorene industri og håndverk, med 41,3 % av alle arbeidstagere. Landbruket spilte en sekundær rolle, med 22 % av arbeidstagerne. Tallet for handel og transport var 17,5 %. Andre næringsområder var marginale.
Det var store forskjeller på regionene. I Øst-Preussen var 45,4 % av den yrkesaktive befolkningen sysselsatt i landbruket. Innenfor industri og håndverk var andelen 19,6 %. Sterkest preget av landbrukssektoren var Hohenzollern med 53,7 % av den yrkesaktive befolkningen. I Rhinland og Westfalen var tallene bare 13 %. Derimot var den kommersielle sektoren sterk i disse områdene. Størst var den i Westfalen med ca 56 %. Berlin var et særtilfelle med bare 0,8 % sysselsatte i landbruket, og hele 46 % i den kommersielle sektor. Berlins andel av ansatte i handel og transport utgjorde over 28 %.
Totalt sett var det etter 1918 betydelige forskjeller mellom det jordbruksdominerte øst og det industrielle vest.
Sosiale forhold
I 1925 var nesten halvparten av befolkningen sysselsatte. Av disse var 16,2 % i selvstendige næringer, 17,1 % var offentlig ansatte og tjenestemenn, 15,4 % var hjelpere i familiebedrifter og 4,5 % var hushjelper. Den klart største sosiale gruppen var mannlige og kvinnelige arbeidere med 46,9 %. Det var også 6 % uten noe spesifikt yrke. Den prosentvise fordelingen mellom yrkessektorer varierte stort mellom provinsene. I det mer landlige Øst-Preussen var ansatte i familiebaserte bedrifter 22,3 %, vesentlig høyere enn i Westfalen hvor det samme tallet var 12,8 %. Omvendt var tallene for tallene for arbeidere – 42,6 % i Øst-preussen mot 54,1 % i Westfalen. I storbyen Berlin var andelen arbeidere 45,9 %, selv om den betydningsfulle industrien var mindre enn i Westfalen. Årsakene var økningen av de tertiære sektorene. Offentlig ansatte og tjenestemenn utgjorde 30,5 % i Berlin, mot 15,6 % i Westfalen.
Den spesielle storbysituasjonen i Berlin speilte seg også i den gjennomsnittlige inntekten. Med 1 566 Riksmark i 1928 var den på mer enn 30 % over riksgjennomsnittet. I det landbruksbaserte Øst-Preussen var den kun 814 Riksmark, eller mer enn 30 % under riksgjennomsnittet. Industriområder som provinsene Sachsen, Westfalen og Rhinland hadde en inntekt som lå i nærheten av gjennomsnittet for hele riket.
Tross alle anstrengelser fra den prøyssiske regjeringen i utdanningssektoren, forble de sosiale virkningene begrenset. I året 1927/1928 kom bare 1 % av den juridiske ekspertisen fra arbeiderfamilier. Den mest utjevnende effekten hadde utdanningsreformene i grunnskolen. Andelen studenter fra arbeiderfamilier i de pedagogiske akademiene økte fra 7 % i 1928/1929 til 10 % i 1932/1933.
Provinser
I spissen av hver provins stod en overpresident (Oberpräsident, egentlig Oberregierungspräsident) som ble utnevnt av den prøyssiske regjeringen (statsministeriet). Under overpresidenten var det et provinsialråd bestående av overpresidenten, et medlem utnevnt av innenriksministeren og fem medlemmer som ble valgt fra provinsialkomitéene.
Den parlamentariske komité i hver enkelt av provinsene bestod av et folkevalgt organ eller en provinsiell Landdag. I Berlin hadde denne forsamlingen benevnelsen «statsordnende forsamling» (Stadtverordnetenversammlung). I provinsene Grenzmark Posen-Westpreußen og Hohenzollern var benevnelsen kommunal landdag.
Landdagene i den enkelte provins valgte sin egen Landeshauptmann, som i Berlin tilsvarte embedet overborgermester (Oberbürgermeister). I tillegg valgte provinsenes Landdag fra sine egne rekker en leder med ansvaret til å gjennomføre arbeidet i hver enkelt provinsiell komité. Provinsenes Landeshauptmann, Landdag og komité utgjorde således de lokale organene til regjeringen i provinsene. Landdagene i provinsene sendte sine representanter til den tyske Riksdagen og det prøyssiske statsråd.
Tabellen nedenfor viser Preussens inndeling i 1925:
Regierungsbezirke og kretser
Under provinsene fantes det som regel flere Regierungsbezirke, i alt 34 i 1933. Unntaket var Berlin, Posen-Westpreußen, Oberschlesien, Schleswig-Holstein og Hohenzollern, som både var provinser og Regierungsbezirke.
Kommuner og Gutsbezirke
Det laveste forvaltningsnivået bestod av kommunene (Gemeinde) og – frem til 1928 og 1929, av Gutsbezirke. Den kommunale strukturen var således lenge preget av dualismen mellom landsbyer hvor frie bønder eide sine egne jordområder (kommuner) på den ene siden, og grender, landsbyer eller bydeler hvor adelen hadde sine egne hovedkvarter i riddergods med selvstendige Gutsbezirke på den andre.
Riddergodsenes herskapelige grunneiendommer var basert på forfatningen til det gamle føydale lensvesenet i de tyske statene. Gutsbezirke eksisterte hovedsakelig i Mecklenburg og de andre nordlige delene av det prøyssiske området som ble betegnet Ostelbien. I Schleswig-Holstein gikk de under benevnelsen adelsgods.
Avskaffelsen av godseiendommene spilte en sentral rolle i den politiske utviklingen. Deriblant var Kappkuppet en reaksjon fra en relativt lukket sosial gruppe av godseiere innenfor det gamle, konservative miljøet med base i Ostelbien.
Våpenskjoldet
Våpenskjoldet i Fristaten Preussen viste en modifisert utgave av den sorte ørnen som ble brukt i kongedømmet Preussen. De kongelige symboler og attributter var fjernet – kongekronen, rikseplet, etc. I tillegg var ørnens nebb lukket, mens det tidligere stod åpent. Ørnen ser mot høyre, mens den tidligere så mot venstre, og den flyr rett opp delvis sittende. I provinsvåpenet til provinsen Øst-Preussen var ørnens utseende derimot ikke forandret, selv om den hadde mistet alle sine kongelige attributter.
Landdagen
Den prøyssiske Landdagen (Preussischer Landtag) var Fristaten Preussens parlament. Den ble opprettet i 1921 i forlengelsen av Den grunnlovsgivende prøyssiske Landsforsamling.
Landdages valgperiode var fire år, men kunne bli oppløst ved flertallsvedtak eller gjennom folkeavstemning. Landdagen var Preussens politiske forsamling. Landdagen kunne endre Preussens forfatning med 2/3-flertall, og landdagen valgte ministerpresidenten. Forsamlingen kunne innkalle regjeringsmedlemmer, eller hele regjeringen og eventuelt vedta mistillit. Med 2/3-flertall kunne landdagen stille regjeringsmedlemmer for riksrett. En gruppe på 1/5 kunne vedta iverksettelse av parlamentariske undersøkelseskommisjoner.
Bygningen som frem til 1934 var sete for annetkammeret i Preussens parlament ble oppført mellom 1892 og 1898 av arkitekten Friedrich Schulze i italiensk høyrenessansestil.
Statsministeriet
Statsministeriet var Preussens øverste politiske organ, og bestod av en leder («statsminister») med tittelen ministerpresident og regjeringsmedlemmene, titulert som staatsminister. Det var kollegialt organisert, men det var ministerpresidenten som sto for det politiske linjevalget, og ble valgt av landdagen. Etter er endring i 1932 måtte dette valget skje ved et kvalifisert flertall (mer enn halvparten av stemmene). Ministerpresidenten pekte ut de øvrige ministrene i Statsministeriet. Organiseringen av Statsministeriet var ikke fastlagt i forfatningen, men ble fastlagt gjennom praksis. Ved opprettelsen av Det tyske keiserrike var det ikke lenger behov for et eget prøyssisk krigsministerium som ble lagt ned i 1919. Også oppgavene til det tidligere ministeriet for offentlige arbeider ble overtatt på riksnivå, med særlig vekt på utviklingen av jernbanen, og dette departementet ble lagt ned i 1921. Samme år ble det nye velferdsministeriet opprettet. I tillegg eksisterte det et innenriks-, finans-, justis-, landbruks-, og et handelsministerium, i tillegg til et ministerium for vitenskap, kunst og folkeopplysning.
Etter Preußenschlag ble velferdsministeriet i sin tidligere form lagt ned, og senere ble handelsministeren også leder for vitenskap og arbeid. Justisministeriet bestod helt frem til 1935, da rettspleien i Preussen ble underlagt rettspleien for hele det nasjonalsosialistiske riket.
Statsrådet
Forfatningen bestemte at det skulle dannes et statsråd som skulle presentere provinsene. Dets medlemmer ble valgt av Provinsiallanddagen, og de hadde ikke mulighet til å være medlemmer av riksdagen. Institusjonen måtte informeres av regjeringen om statlige anliggender. På denne måten kunne statsrådet kunngjøre sine synspunkter. Det hadde også rett til å initiere en lovgivningsprosess, og kunne sende inn opponerende appeller mot gjeldende lover. Disse kunne avvises av Landdagen med to tredjedels flertall av stemmene, eller ved å gjøre dem til gjenstand for en folkeavstemning. Lederen av statsrådet var frem til 1933 ordføreren i Köln, Konrad Adenauer.
Statsrådet hadde følgende sammensetning, fordelt på de politiske partiene:
1 Preußische Arbeitsgemeinschaft (AG) bestående av Deutschnationale Volkspartei, Deutsche Volkspartei og andre borgerlige partier og høyrepartier
Grunnloven
Grunnloven ble forsinket av Kappkuppet. Den 26. april 1920 la Carl Severing frem et utkast til en ny forfatning. Den ble vedtatt den 30. november 1920 av den grunnlovsgivende forsamling. 280 representanter stemte for grunnloven, 60 imot, mens 7 avstod fra å stemme. Motstanderne befant seg spesielt i DNVP og blant uavhengige representanter.
Forfatningen definerte Preussen som et parlamentarisk demokrati. I forfatningen var også folkekrav og folkeavstemninger elementer i det representative demokratiet. I motsetning til Riket og de andre delstatene, hadde Preussen ingen statspresident. Mangelen på en institusjon som stod over regjeringen og det parlamentariske flertallet, var noe som skilte Preussen tydelig ut.
Totalt sett stod Landdagens stilling sterkt i forfatningen. Likevel hadde ministerpresidenten en fremtredende posisjon gjennom sin politiske autoritet. Spesielt hadde ministerpresident Braun helt målrettet benyttet seg av sin politiske autoritet.
Betydningen for riket
Weimarforfatningen i Riket, som ble vedtatt den 11. august 1919, og den nye prøyssiske forfatningen, forandret forholdet mellom Riket og Preussen betydelig. Den utøvende makt på riksnivå var etter revolusjonen helt avhengig av Preussen. Personalunionen mellom Rikskansleren og Ministerpresidenten tilhørte fortiden. Og den store betydning som delstatenes skatter og avgifter hadde hatt, ble endret i favør av en sentral forvaltning av skattleggingen. Riket hadde nå makt til beskatning og til å fordele inntektene mellom delstatene. Også store deler av sosialforvaltningen ble til rikssaker. Forsvaret ble en ren rikssak og Preussen avskaffet som en konsekvens av dette sin krigsminister. Ved opprettelsen av Deutsche Reichsbahn i 1920, ble også ansvaret for de prøyssiske statsjernbaner overført til riket. Det samme var tilfelle med vassdragene. I Riksrådet hadde Preussen likevel bare ca to femtedeler av stemmene. Internt kunne det sammenlignes med det tidligere Bundesrat, bare med en annen sammensetning. Bare halvparten av dets medlemmer ble utpekt av den prøyssiske regjeringen. Resten ble valgt av Provinsiallanddagen.
Valuta
Med opphevelsen av gullstandarden i 1913, forsvant også bruken av Goldmark, som i 1873 ble valutaen i både det tyske keiserrike og kongedømmet Preussen.
Ved opprettelsen i 1918 benyttet Fristaten Preussen såkalt Papirmark, som var den offisielle valutaen i Weimarrepublikken. Den 15. november 1923 ble den erstattet av Rentenmark. Denne nye valutaen ble innført i kjølvannet av hyperinflasjonen i Weimarrepublikken fra 1921 til 1923. 1 Rentenmark tilsvarte 1 billion papirmark. I oktober 1924 ble Rentenmark erstattet av Reichsmark.
Statlige foretak
Fra 1921 til 1925 ble forvaltningen av statlige virksomheter underlagt Nærings- og handelsdepartementet etter initiativ fra Wilhelm Siering. Preußische Bergwerks- und Hütten AG (Preussag AG) ble grunnlagt i 1923 og omfattet de statlige bergverkene, saltutvinningsindustri og jernverk. I 1928 hadde selskapet en kapital på 100 millioner mark. Aksjene var eid av staten, og ble i 1948 overtatt av Forbundsrepublikken Tyskland. I tillegg til å utvinne malm og brunkull, drev selskapet vannforsyningssystemer og utvinning av petroleum i Nord-Tyskland.
Strømforsyningsselskapet Preußische Elektrizitäts-Aktiengesellschaft (PreussenElektra) ble grunnlagt av staten i 1927 med en kapital på 80 millioner Riksmark.
Begge statsforetakene ble i 1929 slått sammen til holdingselskapet Vereinigten Elektrizitäts- und Bergwerks-AG (VEBA). Utbyggingen av de statlige selskapene ble også fremmet av sosialøkonomiske idéer, representert av statssekretær Hans Staudinger.
Partisystemet
Liksom på riksnivå var det prøyssiske partisystemet dominert av seks politiske ideologier:
En spesiell tilknytning til det prøyssiske monarkiet var å finne i DNVP. Under de regionale partiene spilte det konservative Deutsch-Hannoversche Partei en viss rolle.
SPD var en viktig faktor i Preussens politiske stabilitet. I lange tider frem til 1932 var SPD det største partiet som var beredt til regjeringsmakt, og på riksnivå gikk det ikke inn i opposisjonsrollen i 1920, 1923 og 1930. Ledelsen i det prøyssiske SPD identifiserte seg raskt med sin nye oppgave. Filosofen Eduard Spranger snakket om en «sosialdemokratisk affinitet til det prøyssiske», og Otto Braun hevdet at «Preussen har aldri vært mer prøyssisk regjert enn i min embedstid.» I tillegg til de nevnte aktører spilte strukturelle årsaker en rolle. Den politiske pausen fra treklassestemmeretten gjorde den demokratiske forfatningen mer markant i Preussen enn ellers i riket. Mangeårige SPD-parlamentarikere som var vante til opposisjonsrollen, oppførte seg annerledes i den prøyssiske Landdagen enn i Riksdagen. Fraksjonsmedlemmene var derfor mindre fastkjørte i rollemønstre og kunne bedre påta seg rollen som regjeringsfraksjon. I tillegg var venstrefløyen, som var kritisk til samarbeid med borgerlige partier, svak i Preussen. Kompromissløsninger var derfor lettere å oppnå i Preussen enn ellers i riket.
Demokratiseringen av statsforvaltningen
Under revolusjonen hadde embedsmenn i den prøyssiske forvaltningen erklært lojalitet overfor den prøyssiske staten, men ikke monarkiet. Regjeringen og spesielt innenriksminister Heine forsikret at statsforvaltningen skulle organiseres i republikkens ånd og etter dens idéer. Heine gjorde forøvrig en stor feil da han baserte seg på Magnus Freiherr von Braun som rådgiver for ansettelser. Han ble senere en av Kappkuppets støttespillere. Ved slutten av 1919 var bare 46 sosialdemokrater blitt ansatt i høyere stillinger i forvaltningen. Av omkring 480 landråder (Landräten) var det bare 24 som tilhørte SPD. Kappkuppet hadde vist at lojaliteten til statsdannelsen var svak blant de republikkfiendtlige sympatisørene av DNVP i de høyere delene av forvaltningen.
Den nye innenriksministeren Carl Severing gjennomførte en grunnleggende reform etter kuppforsøket. Republikkfiendtlige høyere embedsmenn ble oppsagt, og ved nyansettelser ble deres politiske pålitelighet sjekket. Totalt ble omkring 100 embedsmenn sendt inn i pensjonist-tilværelsen; av disse var det tre overpresidenter, tre regjeringspresidenter og 88 landråder, og nesten samtlige kom fra de østlige provinsene. I tillegg til konservative embedsmenn ble også de sosialdemokratiske overpresidentene August Winnig og Felix Philipp oppsagte.
Severing og hans etterfølger foretok i tiden etterpå målrettede utnevnelser i politiske embeder, hvor bare tilhengere av regjeringspartiene fikk innpass. Tiltakene førte til en betydelig endring av eliten i forvaltningen. I 1929 var 291 av 540 embedsmenn medlemmer av partiene i Weimarkoalisjonen. 9 av 11 overpresidenter og 21 av 32 regjeringspresidenter tilhørte regjeringspartiene. Dette førte også til endringer i den sosiale sammensetningen. I 1918 var 11 overpresidenter adelige; i tiden mellom 1920 og 1932 var dette tallet redusert til 2. Fortsatt var det likevel mangler: I de vestlige provinsene var 78 % av de nyansatte landrådene tilhengere av regjeringspartiene, mens forholdene var signifikant annerledes i de østlige provinsene i 1926. Der var en tredjedel av landrådene tilhengere av koalisjonen, mens to tredeler for det meste var partiløse konservative.
Politiets tilpasning til republikken
Politiet i Preussen var det sterkeste i riket, og regjeringens viktigste utøvende verktøy for å bevare den konstitusjonelle orden. Etter Kappkuppet ble det også på politiets område innledet massive omstillinger for å sikre deres lojalitet overfor republikken. Under ledelse av innenriksministeren, stod den republikkvennlige politisjefen Wilhelm Abegg som den avgjørende personligheten for gjennomføringen av reformene. Også på dette området kom det til endringer i toppskiktet. På slutten av 1920-tallet var alle ledende polititjenestemenn også republikanerne. 15 av 30 politisjefer var i 1928 medlemmer av SPD, 5 tilhørte Zentrum, 4 støttet DDP, 3 sognet til DVP og 3 var partiløse.
Under ledernivå var derimot tilstandene annerledes. En majoritet av polititjenestemennene var tidligere profesjonelle soldater. De fleste var konservative og anti-kommunistiske, og noen av dem hadde relasjoner til høyreekstreme organisasjoner. For dem ble kommunistene alltid stående som den vedvarende fienden.
En viktig organisatorisk endring var opprettelsen av Schutzpolizei som et verktøy for å beskytte forfatningen og republikken.