cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Akamenidedynastiet
Historie
Ifølge den greske historikeren Herodotos diskuterte det innfødte lederskapet hvordan de best kunne styre imperiet. Han rapporterte at det ble bestemt at oligarki ville splitte dem og sette dem opp mot hverandre og demokrati ville bringe et styre i uorden som ville resultere i en karismatiske leder som gjeninnførte monarki. Derfor bestemte de at en ny monark var det beste, særlig siden de var i posisjon til å velge ham, monarken, Dareios I (gammelpersisk Dārayawuš «som holder det gode fast»), ble valgt blant lederne. Han var fetter av Kambyses II og Smerdis, og gjorde krav på at Ariaramnes var hans forfar.
Dareios angrep det greske fastlandet som hadde støttet opprørske greske kolonier under hans styre, men resultatet av hans nederlag ved slaget ved Marathon i 490 var at han ble tvunget til å trekke grensene for sitt imperier ved Anatolia.
Akamenidene konsoliderte etter det områder som lå fast under deres kontroll. Det var Kyros og Dareios som ved hjelp av god og langsiktig administrativ planlegging, brilliant militær manøvrering og et humanistisk verdenssyn etablerte storheten til akamenidene og på mindre enn 30 år hevet dem fra en ubetydelig stamme til en supermakt.
Høydepunktet i akamenidenes makt ble oppnådd under hans styre (521–485 f.Kr.) og hans sønn Xerxes I (485–465 f.Kr., gammelpersisk Xšāyaršā «helt blant konger»). Disse to herskerne bygge store og flotte palasser i de antikke byene Persepolis, Susa og Ecbatana (Hagmatāna «samlingsbyen»). Det persiske riket nådde sin største utstrekning i denne perioden.
Nedgangen
Etter at Xerxes I døde i 465 f.Kr. begynte nedgangen til dynastiet. Persia hadde en rekke svake herskere som styrte imperiet. Dekadensen ble ødeleggende og hæren, finansene og styrets administrasjon ble forsømt.
Ifølge greske kilder inntok Artaxerxes III (358–338 f.Kr.) tronen etter mordet på åtte av sine halvbrødre. I 343 f.Kr. beseiret Artaxerxes Nektanebos II, drev ham ut av Egypt og innsatte igjen en persisk satrap i landet. I 338 f.Kr., samme år som Filip II av Makedonia forente de greske statene gjennom makt og dermed la grunnlaget for Aleksander, døde Artaxerxes av naturlige årsaker ifølge kilder skrevet med kileskrift. Men ifølge den greske historikeren Diodorus Siculus ble Artaxerxes myrdet av sin minister, Bagoas.
Artaxerxes III ble etterfulgt av Artaxerxes IV Arses som umiddelbart ble forgiftet. Bagoas skal videre ha drept alle Arses sine barn og mange av de andre prinsene i landet. Bagoas plasserte så Dareios III (336 f.Kr.–330 f.Kr.), en nevø av Artaxerxes IV, på tronen.
Dareios III hadde tidligere vært satrap i Armenia, men han hadde ingen opplæring i styret av imperiet. Til tross for dette tvang han i sitt første år som konge Bagoas til å svelge gift. Dareios lyktes i å kue Egypt igjen i 334 f.Kr., umiddelbart før Aleksander og hans kampherdede makedonske styrker angrep Lilleasia. Aleksander beseiret de vestlige satrapene i slagene ved Issos (332 f.Kr.) og Gaugamela (331 f.Kr.) Han marsjerte så mot Susa som kapitulerte og overgav sine store skatter. Aleksander marsjerte så østover mot Persepolis som overgav seg tidlig i 330 f.Kr. Fra Persepolis marsjerte Aleksander nordover til Pasargadai hvor han viste graven til Kyros II respekt. Derfra dro han mot Ekbatana hvor Dareios hadde søkt tilflukt. Dareios ble drept, og på ordre fra Aleksander ble han ærefullt ført til Persepolis for å begraves.
Akamenideriket ble etterfulgt av Selevkidriket, det vil si hærførerne til Aleksander og deres etterkommere. De skulle senere etterfølges av arsakide-dynastiet til Partia i det nordøstlige Iran. Arsakidene gjorde krav på å være etterkommere etter Artaxerxes II. Istakhr, et av vasallkongedømmene til Partia, ble styrtet av Papak, en prest i tempelet der. Papaks sønn, Ardasjir I, som tok navnet sitt til minne om Artaxerxes, gjorde opprør mot parterne, beseiret dem og etablerte et nytt persisk imperium kalt Sasanideriket, 556 år etter at det første tok slutt.
Politikk og administrasjon
Det akamenidiske perserriket var en hierarkisk multinasjonal stat dominert av perserne som i svært stor utstrekning besatte de sivile og militære embetene av betydning. Staten var delt inn i provinser som ble kalt «land» (gammelpersisk: dahyāva) av perserne og «satrapier» av grekerne. Satrapiene hadde svært ulik størrelse, og deres organisasjon tok over de tidligere innfødte strukturene. De gamle lokale makthavernes (fyrster, dynaster) domener ble delvis værende.
Akamenidene var opplyste despoter som tillot en viss regional autonomi i form av satrapi-systemet. En satrapy var en administrativ enhet, vanligvis organisert på et geografisk grunnlag. En satrap (guvernør) administrerte regionen, en general hadde oppsyn med militær rekruttering og ga ordrer og en statssekretær som holdt offisielle oversikter. Generalen og statssekretæren rapporterte direkte til den sentrale regjeringen. Til tross for en relativ lokal uavhengighet som ble gitt av satrap-systemet, reiste kongelige inspektører, «øynene og ørene til kongen», rundt i imperiet og rapporterte lokale forhold og kongen holdt en personlig livgarde på 10 000 mann, kalt «Udødelige».
Dareios innførte også koding av data, et universet lovsystem som en mye senere iransk lov ble basert på, konstruksjon av en ny hovedstad i Persepolis hvor underliggende stater ville gi deres årlige skatt ved en festival som feiret vårjevndøgn.
Myntsystem
Den nye myntstandarden var darik (gresk: dareikos) som ble laget i svært rent gull (23,25 karat) og veide rundt 8,34 gram. 3000 dareikos utgjorde en talent, som var den største vekt og myntenheten. Preging av gullstykker var et kongelig privilegium. Det fantes også mynt av sølv (ca. 90 % rent), kalt siglos på gresk, som veide rundt 5,56 gram. 20 siglos hadde samme verdi som en darik. Mynter av sølv og kobber kunne emaljert preges av satrapene.
Overgangen til dette myntsystemet er også beskrevet gjennom tavler som er funnet i Persepolis. I løpet av de første årene av Dareios sin regjeringstid ble lønn betalt in natura. I de etterfølgende tiårene økte betalingen i mynt kraftig, slik at myntsystemet var fullstendig etablert ved slutten av Xerxes Is regjeringstid. Samtidig forble handelen med andre land basert på bytte in natura. Den persiske valutaen spilte fremfor alt en rolle i handelen med de greske provinsene.
Denne betalingsformen forble derimot delvis siden de akamenidiske kongene foretrakk å samle sine verdisaker i «kongelige skattkammer», slik at mesteparten av de dyrebare metallene aldri ble smeltet om til mynter.
Artilleriobservasjonsfly
Artilleriobservasjonsfly, også kalt OP-fly i norsk tjeneste, er fly som blir brukt for å rekognosere og melde om mål som dukker opp for artilleri. De kan også dirigere artilleriild mot mål som ikke er synlig for kanonbesetningene. Som artilleriobservasjonsfly brukes gjerne lette og teknisk enkle fly som kan brukes fra improviserte rullebaner og krever lite vedlikehold.
Akamenidedynastiet
Skatt
Disse skattene ser ut til å ha vært imperiets viktigste inntekt. Det gullet og sølvet som ble samlet inn, ble ført sammen i de kongelige skattkamrene (gammelpersisk: ganza) i Susa, Ekbatana og Persepolis. Forvaltningen av skattkamrene produserte innholdslister og regnskap som ble nedskrevet på mange tavler på elamittisk. Ved å undersøke disse kan man gjenskape skattefunksjonærenes virksomhet. Tavlene nevner også andre inntektskilder som bestod av handelsskatter og toll som ble innkrevd på de kongelige veiene eller ved byportene. Ingen detaljer om disse er derimot kjent i dag.
Artilleriobservasjonsfly
I Norge er flytyper som Piper L-18C Super Cub og Cessna L-19A Bird Dog brukt som artilleriobservasjonsfly av Feltartilleriet.
Akamenidedynastiet
Handel og kommunikasjon
Den internasjonale handelen opplevde en kraftig utvikling i løpet av den akamenidiske perioden. Dette skyldtes hovedsakelig innføringen av myntsystemet og et enhetlig vekt- og målesystem som lettet betalingene.
Imperiets størrelse gjorde det nødvendig å utvikle handelsveier. Imperiets administrasjon behøvde å lette transporten av varer over de enorme avstandene som skilte de forskjellige delene av riket. Dareios beordret byggingen av veier for å gjøre reisen raskere for handelskaravanene, tropper og kongelige inspektører. De 20 satrapiene ble koblet sammen gjennom et veinett som forbandt Susa og Babylon med provinshovedstedene. Den mest imponerende delen av dette nettet er den persiske kongeveien som strekker seg over 2500 km mellom Susa og Sardis og som ble beordret bygget av Dareios I. Denne veien hadde 111 holdeplasser (gresk: stathmoi), og vekslingsplasser for kurérer til hest gjorde det mulig å nå de mest avsidesliggende territoriene på femten dager. Disse veiene ble overvåket av patruljer som de greske forfatterne forteller om.
Handelen ble også lettet til sjøs av fullføringen av antikkens Suezkanalen som forbinder Middelhavet med Rødehavet. Kanalen ble planlagt av faraoen Necho II og ble fullført av Dareios I. Det ble også planlagt nye handelsveier. Dareios finansierte ekspedisjoner, eksempelvis den som ble gjennomført av Skylaks fra Karyanda som oppdaget munningen av Indus da han fulgte kystveien etter Persiagulfen.
Et resultat av denne kommersielle aktiviteten var at persiske ord for typiske benevninger innen handel og varer ble utbredt i hele Midtøsten og gikk til slutt inn i det norske språket. Eksempler er basar, turkis, tiara, oransje, melon, spinat og asparges.
Jordbruk og irrigasjon
Den akamenidiske epoken medførte viktige forandringer i jordbruket, en av pilarene i rikets økonomiske liv. Forbedringen av irrigasjon var viktig, særlig i området som har lite vann, slik som Egypt, Babylonia, Iran og Sentral-Asia. Irrigasjonssystemet som kalles qanat, som til og med i dag holder områder i Iran og Afghanistan med vann, ble først og fremst utviklet i denne epoken. Det var kongen selv som lot oppføre de underjordiske vanningskanalene og som leide dem ut, eller gav bruksrett i fem generasjoner til familier som deltok i byggingen.
De viktigste jordeierne var kongen, adelsfamiliene (for det meste iranere), tempel og de store foretakene. Disse store eiendommene som senere skulle gi opphav til persiske hager bestod av innmark, samt jaktreservat eller botaniske reservat som grekerne kalte paradeisoi (som har gitt ordet paradis).
Den økonomiske tilstanden som varierte mye mellom ulike provinser, ble dårligere fra og med det 4. århundret f.Kr. Skattene ble tyngre og tyngre og kuet den lokale økonomien som også ble rammet av at gull ble lagret og av at penger ble betalt til leiesoldater. Den kongelige administrasjonen mislyktes med å opprettholde tilfredsstillende økonomiske vilkår i riket.
Militærvesen
På Kyros Is tid var alle persiske menn tvunget til å kjempe for kongen. I tillegg til dens militære strategiske betydning, spilte rikets armé en viktig politisk rolle gjennom å sikre stabiliteten til den politiske unionen av alle de territoriene som ble forent under akamenidenes ledelse. Hærens elite bestod av et korps av 10 000 Udødelige som kongepalassenes vakter ble hentet fra. Øverstkommanderende for denne enheten (kalt hazāparati), i egenskap av å være «nummer to etter kongen», hadde også befalet over hele den keiserlige armé. Hovedarméen var delt inn i infanterister og kavalerister. Kavaleristene ble rekruttert blant adelen. I inskripsjonene ble denne arméen kalt kāra.
Hæren hadde permanente garnisoner i hele imperiet som ble ledet av persiske offiserer. Garnisonene ble plassert på strategiske punkter: i fort på rikets store veier, ved grensene eller til og med i militære kolonier som i Elefantine ved den egyptisk-nubiske grensen. Disse garnisonene var sammensatt av persere, medere, grekere, korasmer og jøder. Satrapene var pålagt å sørge for proviant, utstyr og finansiering av de militære styrkene på deres administrative område, men de hadde ikke ansvaret for det militære befalet over dem. Dette var oppgaven til et spesielt hierarki og var underlagt kongemakten.
I fredstid bestod arméen stort sett av persere og medere.
I krigstid ble denne yrkesarméen utvidet med tropper som ble hentet fra de forskjellige folkeslagene i riket. Denne «reservearméen» var delt inn i nasjonale enheter og utrustet etter deres nasjonale tradisjoner. Om man tror Herodotos' beretning som beskriver de inspeksjonene som ble gjennomført av Xerxes I i Trakia eller i nærheten av Hellespont, var imperiets armé svært heterogen og broket. Arméen bestod av 67 etniske kontingenter som kom fra rikets ulike folkegrupper. Disse kontingentene ble ledet av høyættede persere og ble delt inn i tre kategorier: infanteri, kavaleri og flåte. Infanteri og kavaleri hadde hver sin kontingent bueskyttere.
Denne variasjonen i troppene, deres våpen, utrustning og stridsteknikker fører til spørsmålet om effektiviteten i kommanderingen og vanskeligheter med å koordinere stridsmanøvre. Quintus Curtius Rufus framholder til og med at mangfoldet var på en slik måte at kongen ikke kjente til alle de folkeslagene som inngikk i hans armé og at folkegruppene ikke visste hvilke tropper som var deres allierte. Dette mangfoldet har blitt poengtert som forklaring til persernes nederlag mot grekerne og makedonerne. Ifølge Briant tar man da ikke hensyn til det faktum at kontingentene som blir beskrevet av Herodotos aldri faktisk hadde deltatt i kampene. De som deltok var først og fremst elitetropper som hovedsakelig kom fra det iranske platået. De stridende som deltok i slaget ved Thermopylene var persere, kissiere og udødelige. De som deltok i slaget ved Plataiai var persere, baktriere, indere, sakaere og mykalere.
Briant nevner at Xerxes' inspeksjon av armeer var mer som en seremoniell funksjon. Kongen konstaterte sin makt ved å presentere sin armé. Målet med dette var ikke å telle opp de tilgjengelige militære styrkene, men at kongen skulle få kjennskap til mangfoldet i sitt rike og styrke moralen hos sine tropper. Med utgangspunkt i Quintus Curtius Rufus sin tolkning skiller han altså mellom disse troppene i iscenesatte parader med mål om å representere imperiets utbredelse helt til de mest avsidesliggende folkeslagene og de stridendes forbund som i større grad var iranske og utvalgte. Mot slutten av den akamenidiske epoken ble de persiske soldatene mer og mer erstattet av greske leiesoldater.
Kultur
På høyden av sin storhetstid hadde akamenidenes imperium mer enn 20 nasjoner under sin kontroll. Imperiet var bygget på de enkleste prinsipper, sannhet og rettferdighet som dannet grunnlaget for akamenidenes kultur. Den sterke vektleggingen på ærlighet og integritet, basert på zoroastrisk doktrine, gav perserne troverdighet til å herske over verden, selv i øynene til folkene i de erobrede nasjonene. Herodotos nedtegnet i sin beretning om de persiske innbyggerne i Pontus at «den mest nedverdigende som [perserne] klarer å forestille seg, er å fortelle en løgn. Det nest verste er å skylde en gjeld, siden den som utestår en gjeld, blant annet må lyve.» Herodotos forteller også at persisk ungdom, fra deres femte år til deres tyvende, ble opplært i tre ting, «å ri en hest, å spenne en bue og å snakke sant.» Sannhet for sannhetens skyld var det universelle mottoet og kjernen i akamenidenes kultur som ikke bare ble fulgt av deres store konger, men også ordinære persere som gjorde det til en æressak å følge disse reglene.
Dareios hadde sin fulle hyre med opprør i stor skala som brøt ut i imperiet. Han lyktes i å bekjempe ni forrædere på ett år og nedtegnet sine kamper mot dem for ettertiden. Han forteller oss hvordan løgn fikk dem til å gjøre opprør mot imperiet. Ved Behistun sier Dareios:
Sin sønn Xerxes som skulle etterfølge ham som storkonge, gav han følgende råd:
Språk
Under styret til Kyros og Dareios, og så lenge hovedstaden fremdeles var Susa i Elam, var språket til akamenidenes råd elamittisk. Bevis for dette finnes først og fremst i festningsverkene i Persepolis og skattetavlene som avslører detaljer om dagligdagse funksjoner i imperiet. I inskripsjonene på de store steinansiktene av kongene følges de elamittiske tekstene alltid av akkadiske og gammelpersiske inskripsjoner. Det ser ut til at de elamittiske tekstene i disse tilfellene er oversettelser av de gammelpersiske. Det er derfor sannsynlig at selv om elamittisk ble brukt i styret i Susa, var det ikke standardisert som administrasjonsspråk ellers i imperiet. En kjenner ikke til bruk av elamittisk etter 458 f.Kr.
Arameisk språk ble adoptert etter erobringen av Mesopotamia slik det ble brukt i det territoriet. Det var en «farkost for skriftlig kommunikasjon mellom de forskjellige regionene i det enorme imperiet med forskjellige folkeslag og språk. Bruken av et eneste offisielt språk som moderne forskere har kalt offisiell arameisk eller imperiell arameisk, kan antas å ha bidratt i stor grad til akamenidenes forbløffende evne til å holde sitt utstrakte imperium sammen så lenge som de gjorde Richard Frye stilte i 1955 spørsmål ved klassifiseringen av imperiell arameisk som et «offisielt språk» ved å bemerke at ingen overlevende edikt uttrykte en slik status til noe spesifikt språk. Frye klassifiserte imperiell arameisk som akamenideterritoriumets lingua franca og foreslo at akamenidetidens bruk av arameisk var mer gjennomtrengende enn vanligvis antatt. Arameisk skrift og, som ideogrammer, arameisk vokabular skulle overleve i mange århundrer etter imperiets fall som den grunnleggende karakteristikken i skriftsystemet pahlavi.
Gammelpersisk dukker også opp på noen segl og kunstgjenstander, men språket dokumenteres først og fremst i akamenideinskripsjoner i det vestlige Iran, noe som antyder at gammelpersisk var det vanlige språket i den regionen. Under styret til Artaxerxes II var grammatikken og ortografien i inskripsjonen så «langt fra perfekt» at det har blitt foreslått at skribentene stort sett hadde glemt språket og måtte stole på eldre inskripsjoner som de i stor grad gjentok ord for ord.
Dagliglivet på akamenidenes tid
Det kongelige hoffet ser ut til å ha vært et maktens sted mer enn andre i akamenidenes imperium. Det var der at kongen levde med sin familie og sine bekjente. Det er til og med der adelsmennene bør ha bodd, der de administrative og strategiske avgjørelsene ble tatt og der som satrapene ble innkalt eller tatt i mot. Men de dokument som inneholder informasjon om livet ved hoffet er ujevnt fordelt.
Den akamenidiske kongen flyttet jevnlig mellom de ulike kongelige boligene (Persepolis, Susa, Ekbatana etc.), fulgt av hoffet og sine ulike virksomheter. Under reisene bodde regenten i et svært luksuriøst telt som ble satt opp midt i leiren. Briant antar at teltet kunne ha vært en kopi av palassene i Susa og Persepolis. Livet i det kongelige hoff ser ut til å ha vært regulert av svært streng etikette. Kongen var omgitt av høyerestående hoffmenn som tok seg av ulike oppgaver som f.eks. det kongelige skattkammeret. Disse stod ansvarlige direkte til kongen. Mange ansatte hadde også i oppgave å tjenestegjøre ved audienser. Besøkende og bønnfallende personer innfant seg ved kongens dør. Disse besøkende overlot sitt ærende til vaktene eller til budbringere. De ble bare mottatt når de ble tilkalt. Ifølge Esters bok i Bibelen ble alle som nærmet seg kongen uten å bli tilkalt dømt til døden.
Matrutinene ved hoffet beskrives hos Herodotos og Xenofon. Kongen inntok stort sett sine måltider alene på grunn av sin sikkerhet. Under banketter ble gjestene plassert til bords nøye planlagt, både for å vise kongen gunst og for å garantere hans sikkerhet. De greske forfatterne var betatt av luksusen og tilstanden ved hoffbankettene. Kongens mat ble transportert separat i likhet med maten til de udødelige. Tilfeller av forgiftninger forekom jevnlig ved hoffet. Kongen tok derfor alltid med seg vann fra Khoaspes, elven i Susa. Vannet ble kokt og transportert i sølvvaser. På samme måte var munnskjenkens funksjon svært viktig ved hoffet. Kongen drakk vin som var reservert for ham.
Denne ordningen førte ikke bare til å understreke kongens særskilte plass, men var ment å bevare hans helse. Legene hadde derfor en betydningsfull posisjon i kongens omgivelser. De var nær kongen, i likhet med munnskjenkene, og kunne lett forgifte monarken. Disse funksjonene ble derfor gitt til betrodde personer. De kongelige legene var først og fremst grekere og egyptere.
Blant hoffets personell fantes det også evnukker som var delt inn i to kategorier, de som inngikk i kongens nære omgang og de andre, tjenere. Det krevdes mange i tjenestepersonellet for å betjene kongen og de kongelige prinsessene. Deres rolle var å våke over kongens og prinsessenes rom. De var stort sett opprinnelig fra erobrede land, og deres posisjon var nær slavenes, selv om deres nærhet til kongen gav dem en spesiell status. Mange antikke forfattere har fortalt at kongen, og andre personer, utøvde polygami og hadde mange konkubiner. De kongelige prinsessene, og generelt alle kvinner, disponerte egne rom. Konkubinene bodde i et «kvinnehus» etter at de hadde tilbrakt en natt med storkongen og holdt seg i nærheten. De kongelige prinsessene hadde større selvbestemmelse og foretok reiser slik tavlene i Persepolis vitner om. De forvaltet også sine eiendeler og hadde egne tjenere, til og med sine egne atelier.
Jakt var antagelig kongens favorittbeskjeftigelse. Den gav en svært god fysisk forberedelse for den unge arvingen, og var en hendelse hvor han kunne vise mot, dyktighet og styrke. Jakten ble utført i pairidaeza, store inngjerdede parker. Ordet betydde «har en inngjerding på alle sider». Disse hagene var samtidig et sted for avspenning og fornøyelse som ble tatt vare på av gartnere, og enorme jaktreservat. Jaktteknikken var variert, til fots, til hest, i vogn, med sverd, bue, spyd eller nett. Ett brev fra Dareios til Gadatas som forflyttet frukter mellom Eufrat og de asiatiske kystene, viser kongens interesse for hagestell. Med tanke på karakteren i epokens dokumenter, er hverdagslivet til rikets undersåtter fremdeles mye mindre velkjent enn hoffolkets liv. Planene for de kongelige palassene er kjent, men tidens privathus kjenner en ikke til, med unntak av i det akamenidiske Babylon. Veggene bestod av teglstein av ubearbeidet leire som ble satt sammen i en mur av leire og halm. Isoleringen av de lavere veggdelene skjedde med bitumen. De akamenidiske husene ser ut til å være bygd rundt en gårdsplass som vender mot en portal, kanskje i en eller to etasjer. Når det gjelder innredningen er kvaliteten og den fint bearbeidede karakteren hos persiske møbler, matter og andre verdifulle gjenstander mye omtalt. Klesskikken er framfor alt kjent gjennom mange avbildninger av undersåtter på kunstverk fra den akamenidiske epoken. Perserne bar lange foldede kapper, med eller uten armer, som holdes oppe av et belte, i stedet for overklær. De brukte underklær i form av bukser eller fint tøy som de først og fremst bar for å ri. På føttene hadde de flate lukkede sko med tre eller fire skosnører eller støvler. Hodeplagget varierte fra enkle hodeplagg til en rund lue, en riflet hatt, filthatter og luer. Klærnes farge ble brukt for å skille samfunnsklassene i hele den akamenidiske epoken. Rødt var krigernes farge, prestene bar hvitt og bøndene blått. Kongen bar klær i alle farger for å vise sin makt over de tre samfunnsklassene. Relieffer i Persepolis gir disse opplysningene om draktene til mennene.
De ulike kjente kildene gir svært lite informasjon om skoleundervisningen. Selv om utdannelsen i prinsippet var åpen for alle persere var bøndenes barn i stor utstrekning analfabeter. Ifølge de kjente tekstene virker det som de adelige akamenidenes skolegang startet ved femårsalderen og varte i ti til tyve år, alt etter kildene. Strabon sa at ungdommen øvde gymnastikk og fikk trening i jakt med bue, spyd og slynge. De lærte seg å plante trær, plukke vekster og lage klær og nett. Xenofon fremhever at utdannelsen deres la vekt på rettferdighet, lydighet, utholdenhet og selvbeherskelse.
Vaner
Herodotos nevner at perserne feiret store fødselsdagsfester som ble fulgt av mange deserter. De bebreidet grekerne for å utelate deserter fra sine måltider. På samme måte observerte han at perserne drakk mye vin og til og med drakk i rådsmøter, men dersom de ble fulle, ventet de til dagen etter med å bestemme om de skulle gjennomføre det de hadde bestemt, eller forkaste avgjørelsen.
Han forteller at likeverdige hilste hverandre ved å kysse på munnen, personer av forskjellig rang kysset hverandre på kinnet og de lavest rangerte ved å legge seg ned på bakken foran den med høyere rang. Det er kjent at menn av høyere rang praktiserte polygami og var omtalt å ha et antall koner og et større antall konkubiner. I forhold med samme kjønn hadde høyere rangerte menn favoritter, slik som Bagoas som var en av Dareios IIIs favoritter og som senere ble Aleksanders eromenos. Persisk pederasti og dets opphav var omdiskutert allerede i antikken. Herodotos hevdet at de hadde lært det fra grekerne, men Plutark hevder at perserne brukte evnukkgutter lenge før det var kontakt mellom kulturene.
Religion
Det var i akamenidenes periode at zoroastrismen nådde det sørvestlige Iran hvor den ble adoptert av herskerne og gjennom dem ble et definerende element i persisk kultur. De tradisjonelle indo-iranske guddommene og konseptene ble formalisert, men flere idéer ble også innført som f.eks. fri vilje, kanskje Zoroasters største bidrag til religiøs filosofi.
Zoroastrismen nådde alle imperiets hjørner under akamenidekongenes beskyttelse og gjennom sin de-facto status som statsreligion. Den hadde særlig gjensidig innflytelse fra semittiske land i vest. Derfra fikk religionens guddommer astrologiske aspekter. Tempelkulten hadde også sin opprinnelse der.
Under styret til Artaxerxes I og Dareios II i midten av det 5. århundret f.Kr. skrev Herodotos at «[perserne] ikke hadde gudebilder, ingen templer eller altere, og regnet bruken av dem som dårskap. Dette tror jeg skyldes at de ikke tror at gudene har samme natur som menn, slik grekerne tror.» Han hevder at perserne ofret til «sola og månen, til jorden, ild, vann og vindene. Disse er de eneste gudene viss tilbedelse har nådd dem fra gamle tider. I en senere periode begynte de å tilbe Urania som de lånte fra araberne og assyrerne. Denne gudinnen er kjent for dem som Mylitta, som araberne kaller Alitta og perserne [Anahita].» Det opprinnelige navnet her er Mithra som senere har blitt forklart å være en forveksling av Anahita med Mithra, noe som er forståelig siden de vanligvis ble tilbedt sammen i ett tempel.
70 år etter styret til Artaxerxes II skrev den babylonske presten Berossos at kongen var den første som gav guddommer kultstatus og plasserte dem i templer i mange av de betydeligste byene i imperiet. Berossos bekrefter også Herodotos når han sier at perserne ikke kjente til gudebilder før Artaxerxes innførte disse bildene. Om ofringen la Herodotos til at «de bygger ingen alter, tenner ingen ild, tømmer ingen libation.» Denne setningen har blitt tolket å identifisere en avgjørende, men senere, tilvekst i zoroastrismen. Alter med trefyrt ild og Yasna-tjenesten hvor libation tømmes er viktige trekk ved moderne zoroastrisme, men var tydeligvis skikker som ennå ikke hadde utviklet seg i midten av det 5. århundret f.Kr. Boyce tillegger også denne utviklingen til styret til Artaxerxes II (300-tallet f.Kr.) som en ortodoks respons til innføringen av tempelkultene.
Herodotos observerte også at «ingen bønn eller ofring kan utføres uten at en magus er til stede,» men dette må ikke forveksles med dagens forståelse av begrepet magus, det vil si en magupat (moderne persisk: mobad), en zoroastrisk prest. Herodotos beskriver heller ikke nødvendigvis begrepet som en av stammene eller kastene til mederne slik at disse magusene var medere. De var et arvelig presteskap som fantes i hele det vestlige Iran. Opprinnelig var de ikke tilknyttet noen spesifikk religion, men tradisjonelt var de ansvarlig for all rituell og religiøs praksis. Den endelige identifiseringen av magus med zoroastrisme kom senere i perioden til sassanidene (3. til 7. århundre e.Kr.), men Herodotos' magus i midten av det 5. århundret f.Kr. ble underlagt endringer i doktrinene som i dag regnes som endringer fra den opprinnelige læren til profeten. Mye av den rituelle praksisen som beskrives i Avestas Vendidad ble allerede praktisert av magu på Herodotos' tid.
Kunst og arkitektur
Akamenidisk kunst, i likhet med religionen, var en sammenblanding av mange elementer. Akamenidene var tolerante i lokale saker og vaner, så lenge perserne kontrollerte den generelle politikken og administrasjonen av imperiet. Derfor var de også tolerante i kunsten så lenge sluttproduktet og den totale effekten var persisk. Ved Pasargadai, hovedstaden til Kyros II og Kambyses II, og ved Persepolis, nabobyen som ble grunnlagt av Dareios den store og brukt av alle hans etterfølgere, kan en spore nesten alle detaljene i konstruksjonen og utsmykningen i arkitektur og de skulpturerte relieffene til utenlandsk opphav. Men forståelsen, planleggingen og det totale endelige produktet er utpreget persisk.
Kyros hadde en lang kunstnerisk tradisjon bak seg som antagelig var utpreget iransk og som på mange måter var likeverdig andre da han valgte å bygge Pasargadai. Hallen med søyler i arkitekturen kan nå ses på som del av en arkitektonisk tradisjon på det iranske platået som strakte seg gjennom den mediske perioden til minst begynnelsen av det 1. årtusen f.Kr. De rike akamenidiske gullarbeidene som hadde inskripsjoner, kan ha vært en av medernes spesialiteter. Denne tradisjonen ble grunnlagt ved Hasanlu og enda tidligere ved Marlik.
Denne akamenidiske kunstneriske stilen er særlig merkbar ved Persepolis med sine nøye proporsjonerte og velorganiserte grunnplan, rike arkitektoniske ornamenter og dekorative relieffer. Palasset der er en av de største kunstneriske arvene etter antikkens verden. Persepolis feirer gjennom sin kunst og arkitektur kongen og monarkens embete og reflekterte Dareios oppfattelse av seg selv som leder for et konglomerat av ulike folkeslag som han hadde gitt en ny og felles identitet. Akamenidene tok kunstformene og de kulturelle og religiøse tradisjonene til mange av antikkens folkeslag i Midtøsten og samlet dem i en eneste form.
Arkitektur og byplanlegging
Det var Kyros som først brukte arkitektur og byplanlegging til å uttrykke rikets kulturelle mangfold og understreke sentralmaktens styrke. Pasargadai ble tenkt ut av kongen og hans rådgivere, og arbeidet ble utført av lydiske og mesopotamiske håndverkere, viss nærvær er bevitnet av skrifttavler. Det er mange lånte stilistiske trekk fra de anatoliske, assyrisk-babylonske samt fønikiske og egyptiske områdene. Men resultatet er ikke en sammensetning av heterogene stiler, men en ny helhet som skriver seg inn i imperiets og dynastiets program.
Pasargadai markerte altså en første etappe i utviklingen av stilen i persisk arkitektur og byplanlegging. Byen ligger på et flatt sentrum i en vidstrakt kunstig vannet park og ble dominert av en festning. Strukturen dens dekker rundt 10 hektar og er organisert etter en rettvinklet plan, men ennå ikke symmetrisk. Inngangen til de ulike sonene i helheten bestod av telt som var oppstilt i firkant. Helheten omfattet også to asymmetriske hypostylpalass. Det ene var flankert på sidene av to store portikoer av ulik lengde i en «H»-form. Det andre forbereder de framtidige apadana i Susa og Persepolis. Dets asymmetriske sidebygninger samt nærværet av fordypninger på sidene avslører ennå uferdige arkitektoniske undersøkelser og forsøk.
For å markere sin maktovertagelse og forsikre sin legitimitet til tronen lanserte Dareios den store et gigantisk program med bygging, fornyelse og utsmykning i Pasargadai, senere i Susa og framfor alt i Persepolis. Han utviklet senere dette bygningsarbeidet ved å skape Naghsh-e Rostam og foretok arbeider i Babylon og Ekbatana. Inskripsjonene og andre funn viser tydelig at Dareios ville vise bildet av sin suverene og ubegrensede makt. Dette monumentale programmet ble gjenopptatt senere av hans etterfølgere: Persepolis forble dermed under oppbygning helt til perserrikets fall.
Den persiske arkitekturstilen var da på sitt høydepunkt. Byplanen for Persepolis ble noenlunde rasjonalisert og i likevekt: Den kvadratiske planen ble systematisert og hypostylrommene generalisert. Søylene ble plassert strengt innlemmet i palassets anneks. En enda større nyvinning var at portikoene ble flyttet til sidene som ble forsterket av hjørnetårn på apadanene. Store porter og ulike passasjer fordelte trafikken mot de større bygningene. Håndverkerne som arbeidet på disse byggene ble tvunget til å følge anvisningene som ble gitt av kongens rådgivere nøye. Lån fra tidligere kunst i området skyldtes kongelig kunst som fulgte et presist program: å vise frem storkongens herredømme over de erobrede folkeslagene, noe som vises av de proklamasjonene som ble skrevet eller avbildet i f.eks. Susa, Persepolis og Nagsh-e Rostam. Men den skulle også vise at storkongen forsikret verdens enighet samtidig som han understreket dens etniske og kulturelle mangfold under Ahura Mazdas beskyttelse.
Alle akamenidiske palass hadde vegger i ubrent tegl som kan virke unødvendig i et område hvor byggestein var tilgjengelig i store mengder. Dette er faktisk et kjennetegn som er felles for alle folk i Orienten som bare bruker steinvegger til tempel eller høye murer. Det er ikke blitt bevart noen murer i Persepolis. De bygningselementene som fremdeles står oppreist er portenes dørposter og steinsøylene.
Skulptur
Den mest kjente og utbredte formen for akamenidisk skulpturer er basrelieff, særlig i Persepolis hvor basrelieffene planmessig dekorerer trappene, sidene av palassets plattformer og det indre av åpninger i veggen. Man antar også at de ble brukt i dekoreringen av hypostylsalene. I relieffene kan en se inspirasjon fra egyptisk og assyrisk kunst, og til og med greske innslag i utføringen. Der møter man flertallet av stereotyper for antikke orientalske avbildninger: Alle personene er framstilt i profil, om det iblant er til stede perspektiv, framstilles de ulike planene stort sett det ene under det andre, proporsjoner mellom personer, dyr og tre blir ikke respektert, prinsippet om isocefali ble strengt brukt, forstått som trappesteg. Emnene som er avbildet er defileringer som representerer folkene i riket, audiensscener, kongebilder og strider mellom en kongelig helt og virkelige dyr eller fantasidyr. Disse basrelieffene er i bemerkelsesverdig kvalitet hvor hver detalj er utført med stor finesse.
Ettertiden kjenner til svært få akamenidiske skulpturer i fullt relieff. Skulpturen av Dareios i Susa er den mest kjente. Men denne er ikke unik. Eksempelvis nevner Plutark at det fantes en stor statue av Xerxes I i Persepolis.
Samtidig fantes mange dekorasjonselementer som kunne betraktes som fulle relieffer. Det ble først og fremst anvendt for avbildninger av virkelige eller mytologiske dyr som ofte var inkludert i arkitektoniske elementer i porter og kapitél. Okser dominerer som portenes voktere, i tillegg til i portikoen til salen med hundre søyler. Kapitélen ble avsluttet med felt med dyrebilder: okser, løver og griffer. Dyrene er stiliserte uten variasjon. Noen statuer som helt og holdent er i full relieff har blitt gjenfunnet, hvorav en forestiller en hund som dekorerer ett hjørnetårn i apadanen.
Polykromi
I motsetning til Persepolis har palasset i Susa ingen basrelieffer som er skåret ut i stein. Utsmykningen der utgjøres av helheter i emaljert tegl som viser vidstrakte paneler av mangefarget keramikk av mesopotamisk inspirasjon. Dyrefigurer (løver, okser og griffer) og avbildninger av Udødelige som de i relieffene i Persepolis. Polykromien spiller altså en betydelig rolle i den akamenidiske kunsten. Den fremhever personene og figurene som ble avbildet og gir en fargesterk glans på palassene.
Anvendelsen av fargemalingen i Persepolis har ofte blitt undervurdert av de mange forandringene som pigmentene gjennomgår i årenes løp. Oppdagelsen av mangfoldige farger på forskjellige artefakter i de fleste palassene og bygningene i Persepolis vitner om hvor mange og vidt forskjellige malingen i Persepolis var. Belegget for dette er ikke bare pigmentsporene som fins igjen, men også faste bevis som konglomerater av malingsfarge som dannet klumper der farger har stivnet i de skålene som har blitt funnet på funnstedene. Disse fargene anvendes ikke bare på arkitekturelement (vegger, relieffer, søyler, porter, gulv, tropper og statuer), men også på andre dekorasjoner. Lakkerte teglsteiner, bekledning av gulv med farget kalk, malte søyler og andre utsmykninger fantes inne i og utenpå palasset. Det store mangfoldet av farger gir en idé om den fargerike rikdommen som fantes fra begynnelsen av: svart (asfalt), rødt (rødt glass, kvikksølvsulfid, hematitt av rød oker), grønt, blått, hvitt og gult (oker eller forgylt). Det har blitt foreslått bruk av plantepigmenter, men sålangt finnes det ikke bevis for dette.
Hoffets gullsmed
Gullsmedarbeid var en vesentlig del av skatten som ble krevd av beseirede folkeslag. Relieffer av skattepliktige og tavler i Persepolis viser betydningen av at perserne hentet kunstverk fra alle sine områder.
De rike funnene av servisdeler i verdifullt metall (gull, elektrum, sølv) fra den akamenidiske epoken vitner om viktigheten av høytidskunst for luksusbanketter i forbindelse med kultfester. Rhytoner av gull og sølv, direkte arvtakere etter metallkunsten i Marlik og greske gullsmeder, er bemerkelsesverdige for sin estetiske modenhet og tekniske perfeksjon. Selv amforaene av sølv, utsmykkede fat, vaser, smykker og utsmykninger blander klassisisme og synkretisme. I likhet med de andre persiske kunstområdene integrerer altså gullsmedarbeidet mange ulike innflytelser og kunnskaper fra hele riket som den kombinerer i en ny, egen persisk kongelig stil.
Gullarbeid hadde allerede blitt utviklet i territoriet som tilsvarer Perserriket i Hasanlu og i Urartu, men likheten mellom visse akamenidiske gullsmedsforetak og andre som kommer fra Marlik er slik at de ser ut til å komme fra de samme verkstedene, selv om de iblant ble utført med noen tiår eller århundrer i mellom. Visse stilistiske analogier og tema finnes igjen i Anatolia, Hellas, Persia og til og med i Thrakia og vitner om vekten av stilspredning på tvers av hele imperiet, særlig av skyternes migrasjoner.
Arven etter Akamenidene
Akamenidenes viktigste bidrag til verden var den første erklæringen om menneskerettigheter. Denne erklæringen blir kalt for «Kyros' Menneskerettighetskontrakt» og ble utstedt av Kyros på sin kroningsdag i Babylon. Kyros den store, sønnen av grunnleggeren av dynastiet, nedkjempet babylonerne og gav jødene frihet til å praktisere sin religion.
Akamenidiske herskere
Bevis for herskerne før Kyros den store er tvilsomme, og regnes ofte å ha vært funnet opp av Dareios I.
Litteratur
Dinastia achemenide
Jan van der Straet
Jan van der Straet (1523–1605) var en flamsk-italiensk maneristisk maler og tegner som hovedsakelig virket i Firenze.
Liv og virke
Stradanus fikk den første opplæring i malekunsten hos sin far, seinere gikk han i lære hos Pieter Aertsen i Antwerpen. I 1545 ble han tatt opp i Antwerpens innflytelsesrike malerlaug Sint-Lucasgilde.
I 1550 slo Stradanus seg ned i Firenze og gikk i tjeneste hos Giorgio Vasari og Medici-familien. Sammen med Francesco Salviati arbeidet han på utsmykkingen av Belvedere i nærheten av Vatikanet. Tilbake i Firenze var han engasjert i utsmykkingen av Palazzo Vecchio og Villa Medici i Poggio a Caiano.
Ved døpefonten i Trefoldighetskirken i Arendal henger et flamsk maleri fra slutten av 1600-tallet etter et kobberstikk av Cornelius Galle som igjen er kopiert etter Straets originalmaleri «De hellige tre kongers tilbedelse».
Nordisk kulturfond
Nordisk kulturfonds (etablert 3. oktober 1966) oppgave er å fremme det kulturelle samarbeidet mellom de nordiske land – Danmark, Finland, Island, Norge og Sverige samt de selvstyrende områdene Færøyene, Grønland og Åland. Det gjelder kulturelt samarbeid så vel innenfor som utenfor Norden.
Styret består av tretten medlemmer fra politisk og kulturell virksomhet i landene Danmark (2), Island (2), Finland (2), Norge (2), Sverige (2), Færøyene (1), Åland (1) og Grønland (1). De utpekes av Nordisk råd og Nordisk ministerråd, og sitter i to år av gangen. Styreleder-vervet roterer. De deler ut 29 millioner danske kroner årlig (2009).
1. divisjon volleyball for menn 2018/19
1. divisjon volleyball for herrer 2018–19 var det nest øverste nivået i volleyball i Norge for menn sesongen 2018-19.
Arkeologiåret 1794
Arkeologiåret 1794 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1794.
Dødsfall
1794 in archaeology
Drew Goldsack
Drew Goldsack (født 23. august 1981 i Red Deer, Alberta) er en canadisk langrennsløper.
Han debuterte i verdenscupen i langrenn 26. februar 2004, og hans beste individuelle verdenscup-plassering er en 12.-plass i sprint fristil fra 2008.
Goldsack deltok i Vinter-OL 2006 og 2010.
Tor Erik Myhre
Tor Erik Myhre er en norsk gitarist, kjent fra Jorn og Wild Willy's Gang.
Myre driver i tillegg til å være musiker selskapene Enigmatic Solutions og We Rock Media, som lager nettløsninger innen musikkindustrien. Myhre har laget nettsidene til blant annet Pagan's Mind og Jorn.
Walk the Line (filmmusikk)
Walk the Line er filmmusikken til biografien om Johnny Cash, Walk the Line. Istedenfor å bruke Cashs versjoner, valgte regissør James Mangold å spille inn sangene på nytt, med skuespillerne. Han fikk hjelp av produsent T-Bone Burnett, som tidligere hadde satt sammen filmmusikken til O Brother, Where Art Thou?
Spor
Vokalist i parentes.
Ferskenblomstviften
Ferskenblomstviften er et musikkskuespill og historisk dramaa  44 scener som ble fullført i 1699 av skuespillforfatteren Kong Shangren etter mer enn ti års arbeide.
Skuespillet skildrer det drama som fulgte etter at Ming-dynastiet brøt sammen i 1644. Stykket skildrer Ming-dynastiets undergang ved hjelp av et kjærlighetsdrama mellom to hovedskikkelser, den unge mandarin Hou Fangyu (侯方域) og en kurtesan ved navn Li Xiangjun (李香君).
Sigurd Aske
Sigurd Aske (født 20. juli 1914 på Brunlanes i Vestfold, død 6. oktober 1991 i Kristiansand) var en norsk misjonær og misjonsleder. Han var også generalsekretær for Kirkens Nødhjelp.
Biografi
Aske gikk på folkehøyskole og bibelskole. 1935-1936 gikk han på Livingstone College i London.
22 år gammel reiste Aske til Kina som misjonær for Den Evangelisk-Lutherske Frikirke (Frikirken). Han var prest og bibelskolelærer i Ankang fra 1936 til 1944, deretter var han et par år i Chongqing før han kom til Hankou i 1946 og ble den første studentsekretær for den lutherske kirke i Kina. I 1947 måtte han forlate Kina på grunn av kommunistenes maktovertakelse i landet. Han reiste da til USA, og i fra 1947 til 1950 tok han magistergrad i kinesisk kultur, historie og språk og doktorgrad i missiologi (misjonsvitenskap) ved amerikanske universiteter.
Deretter ble han misjonær i Japan, hvor han fra 1951 til 1957 var lærer i teologi og tilsynsmann for misjonen (Frikirkens Israels- og Ytremisjon).
I 1957 ble Aske etter initiativ fra Fridtjov Birkeli knyttet til Det Lutherske Verdensforbunds kringkastingstjeneste i Genève. Han ledet oppbyggingen av organisasjonens internasjonale radiomisjonsarbeid – Radio Evangeliets Røst. Stasjonen fikk sendere i Etiopia og Det fjerne østen og Aske ledet arbeidet i Etiopia i tre år før han vendte tilbake og ble direktør i Genève.
Fra 1974 var han generalsekretær i Kirkens Nødhjelp i fire år. Han tok deretter initiativ til opprettelsen av Internasjonalt Masse Media Institutt (IMMI) i Kristiansand, og var instituttets første leder fra 1978. Han var også leder for det offentlige kabel-TV-utvalget som la fram sin innstilling i 1982.
Utmerkelser
Sigurd Aske var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden, og hadde flere utenlandske utmerkelser.
Jules Labéeu
Jules Labéeu var en belgisk turner.
Han deltok i VM 1911 i Torino, der han fikk bronse i skranke. Hele seks utøver delte bronsemedaljen med 23,5 poeng, et halvt poeng bak vinneren, Giorgio Zampori fra Italia.
Han deltok også i lagkonkurransen i turn under Sommer-OL 1920, der Belgia vant sølv på hjemmebane, bak Italia.
Capote
Capote er en biografisk film fra 2005 som følger forfatteren Truman Capote under arbeidet med boken Med kaldt blod. Filmen er regissert av Bennett Miller, og har Philip Seymour Hoffman i hovedrollen som Capote.
Handling
Truman Capote har blitt kjendis på grunn av sine bøker, særlig Frokost hos Tiffanys, og kommer en dag over nyhetshistorien om mordet på en hel familie i Kansas. Han får lov av sin sjef i The New Yorker til å følge saken, og drar til Kansas med sin venn Harper Lee for å intervjue mennesker som kjente den drepte familien. Når drapsmennene blir pågrepet, får Capote, via sitt gode forhold til konen til den lokale sheriffen, lov til å ha kontakt med den ene pågrepne, Perry Smith. Capote følger saken i fem år, under straffesaken, anken og tilslutt straffen for paret som utførte mordet
Oscar
Filmen vant en Oscar og var nominert i ytterligere fire klasser. Philip Seymour Hoffman vant prisen beste mannlige hovedrolle som «Truman Capote». Den var også nominert i klassene; som beste film, best regi og Catherine Keener var nominert i klassen beste kvinnelige birolle som «Harper Lee».
Arkeologiåret 1798
Arkeologiåret 1798 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1798.
Referanser
1798 in archaeology
Bilderedigeringsprogram
Bilderedigeringsprogram er et grafisk dataprogram eller en samling av programmer som gjør det mulig å redigere og manipulere visuelle bilder på en datamaskin.
Bilderedigeringsprogrammer faller hovedsakelig i to grupper:
Apodasyini
Apodasyini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Små til middelsstore (5-10 millimeter), grå- eller brunlige trebukker. Oversiden er kledt med ganske korte hår, kraftig og tett punktert, ofte med mønstre av fine skjell. Antennene er knapt så lange som kroppen. Pronotum er nærmest tønneformet, uten pigger eller tenner langs kanten eller oftere med en kort tann midt på. Dekkvingene er jevnbrede med markerte "skuldre". Beina er forholdsvis korte.