Krumkniv
Krumkniv (nordsamisk: ) er en spesialutviklet slaktekniv for slakting av rein utenfor regulært slakteri. Kniven har en lang klinge med en oppoverbøyd egg ytterst. Dette gjør den egnet til å avlive rein med et nakkestikk der bevisstløshet og død inntrer øyeblikkelig. Kniven er utviklet på 1920-tallet til avløsning av eldre slaktemetoder i reindriften, der det ble benyttet vanlig, rett kniv og avlivningen vanligvis skjedde ved hjertestikk. Tradisjonelt har flere ulike slaktemetoder vært i bruk hos de forskjellige reindriftsfolk rundt i verden. Knivstikk i hjertet har vært den vanligste metoden, men det er også blitt brukt spydstikk, strupekutt, skyting eller kveling (henging), noen steder kombinert med hammerslag mot hodet som «bedøvelse». Innenfor samisk reindrift skjelnes mellom en nordlig metode, med hjertestikk uten bedøvning, og en sørlig metode, der man først stakk dyret i nakken for å bedøve det, og deretter i hjertet. Denne metoden ble brukt i sørsamiske områder både i Norge og i Sverige, og den ble også brukt i sørnorske tamreinlag. Det var motstridende oppfatninger om nakkestikket førte til virkelig bedøvelse, eller om det bare lammet dyret uten å gjøre det bevisstløst. To forhold i samtiden var viktig for utviklingen av bedre slaktemetoder. Det første var fremveksten (på slutten av 1800-tallet) av dyrebeskyttelsesbevegelsen, som rettet søkelyset mot slaktemåter der det var unødig store lidelser for dyrene. Den andre faktoren var den vitenskapelige forskningen om reinens fysiologi og levesett, som begynte litt senere. Omkring 1920 opprettet den amerikanske stat en vitenskapelig forskningsstasjon for reindrift i Unalakleet i Alaska. Noe slikt fantes den gang ikke i Norge eller andre av de «gamle» reindriftsland, og erfaringene til de amerikanske forskerne fikk derfor stor betydning for arbeidet med nye slaktemetoder også i Norge. Forskerne rapporterte at i Alaska drepte inuittene reinen med gevær, mens samene (innvandret fra Norge) brukte hjertestikk. Dette siste fant forskerne helt forkastelig; selv gikk de inn for skyting eller nakkestikk. De påpekte at det avgjørende for smertefølelsen var om stikket gikk rett ned og bare skar over ryggmargen, noe som bare lammet dyret uten å frata det bevisstheten, eller om stikket ble rettet forover inn i hjernen slik at dyret straks mistet bevisstheten; det var denne siste metoden som burde brukes. I 1922 bestemte Landbruksdepartementet at det skulle gjøres forsøk med forskjellige slaktemetoder. Som sted for forsøkene ble valgt Røros. Forsøkene fant sted på slakteplassen ved Brynilsvollen, på nordsiden av Aursunden, den 6. og 7. desember 1922. Det ble eksperimentert både med ulike skytemetoder og med forskjellige kniver som var laget for anledningen. Av skytevåpen fant de at revolver var det mest effektive, fordi reinens hornbygning gjorde slaktemaske upraktisk. Men skyting hadde flere ulemper, blant annet førte det til blødning og oppstøt hos dyret, og dessuten kunne det bli store skader, blant annet på skalleskinnet, som reinsamene den gang la stor vekt på å bevare helt og uskadet. I tillegg kom sikkerhetsproblemene med å bruke skytevåpen under reinsamlingene, der det var hektisk aktivitet og uoversiktlige situasjoner, og ofte mange mennesker tilstede. De fleste reineierne var da også sterkt i mot å bruke skytevåpen.