cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Forsyningsnemnd
Opprettelse og organisering
Forsyningsnemndene sine innstrukser ble fastsatt av Forsyningsdepartementet 6. oktober 1939. Det ble her beskervet hvordan nemndene skulle ta fatt på arbeidet de var opprettet for å utføre. I § 2 beskrives bestemmelsene for rasjoneringkort og registreringskort. For at myndighetene skulle skaffe seg en god oversikt over forsyningssituasjonen i den enkelte kommune ble det ved hjelp av omfattende rasjoneringstellinger utarbeidet et kortregister over alle husstander, pensjonat, hoteller og forretninger. Og med dette som utgangspunkt fikk en utdelt rasjoneringskort. Skulle for eksempel familiesituasjonen endre seg måtte man søke forsyningsnemnda om fornyet rasjonering.
Da Norge var okkupert i 1940 begynte nemnda også å utføre en rekke tellinger. De viktigste tellingene var arealtellinger, husdyrtellinger, potettellinger og telling av varebeholdningen hos alle typer forretninger. Dette gjorde at nemndene hadde god kontroll over hva som fantes av varer og hvor mye som ble solgt underveis.
Nemndene var også pålagt å utføre tilsyn og kontrollere at lover og regler ble fulgt.
Arkivene etter forsyningsnemndene
Forsyningsenmndene var først og fremst en kommunal- og fylkeskommunalordning. Det betyr at arkivene fra disse nemndene befinner seg hos den enkelte kommune eller hos fylkeskommunen. Det meste av materialet er åpent for innsyn.
Islandshavet
Islandshavet er havområdet mellom Island, Jan Mayen og Grønland. Den undersjøiske Island–Grønland-ryggen danner avslutninga på Islandshavet mot Atlanterhavet, mens Norskehavet ligger mot øst og Grønlandshavet mot nord. I visse sammenhenger kan en se betegnelsen Norskehavet brukt om hele havområdet mellom Norge og Grønland.
Akronym
Et akronym (fra gresk ἄκρος, akros, «øverst», «ytterst» og ονομα, onoma, «navn») er et initialord (forkortelse) som blir lest og uttalt som et vanlig ord, altså ikke bokstav for bokstav. Eksempler på vanlige akronymer er laser, NATO, OPEC, radar, Benelux, Donbass og BRICS.
Islandshavet
Islandshavet er dominert av Østgrønlandsstrømmen, som bringer kaldt vann med forholdsvis lav saltholdighet sørover langs østkysten av Grønland. Den nordlige og østlige delen av Islandshavet er dekt av drivis om vinteren og våren.
Akronym
I eksempelet laser står bokstavene for «Light Amplification by Stimulated Emission of Radiation», «forsterkelse av lyssignaler ved stimulert utstråling». NATO betyr «North Atlantic Treaty Organisation» (Atlanterhavspaktens organisasjon), mens radar betyr «RAdio Detecting And Ranging». BRICS er en samlebetegnelse på Brasil, Russland, India, China (Kina) og Sør-Afrika. Landene ble tidligere omtalt som BRIC før Sør-Afrika kom med i 2011.
I SMS-språket brukes en rekke akronymer som (iallfall foreløpig) ikke finnes i ordbøkene, for eksempel smesse om å sende SMS-er.
I forkortelser som DNB, DBS, NSB, BBS uttales bokstavene hver for seg, og disse er altså ikke akronymer.
Litterære akronymer kan være de engelske TANSTAAFL (there ain't no such thing as a free lunch) og ASAP (as soon as possible). I Hakkespettbevegelsen i tegneseriene om Donald Duck finner vi mange av dem som spøkefulle konstruksjoner, som «UFFAMEG» (Udadlelig fin forvalter av makt, edelmot og godhet) og «GRRR» (Glimrende, raseren og råfin rekordhund). At det siste var et akronym, viste seg da Donald titulerte en hund som «GRRR». Hunden trodde Donald knurret til ham - og knurret tilbake.
Pir
En pir, også kalt utstikker(-brygge), er en kaidel i en havn bygd av tre, stål eller armert betong. Hensikten er å skaffe mer plass til skip og laste/losseplass. Derfor står den vanligvis vinkelrett på kai eller strandlinje. Noen steder er behovet for kaiplass så stort at utstikkerne kan få egne utstikkere.
Størrelse og byggemåte varierer tilsvarende en pirs funksjon. Det finnes spesielle pirer for å losse containere, farlig materiale (for eksempel gass, olje, kjemikalier), eller last. En pir for ferjer har gjerne landgangsramper for passasjerer og for kjøretøyer.
Novemberoppstanden
Novemberoppstanden (polsk Powstanie listopadowe) eller den polsk-russiske krig 1830–31, også kjent som kadettrevolusjonen, var et væpnet opprør i Kongress-Polen mot russisk overherredømme. Den raste mellom 29. november 1830 og oktober 1831. Gitt opprørets spredning også til polskbefolkede områder i Russland nord og øst for Kongress-Polen, og nåtidens grenser er novemberoppstanden ikke bare del av polsk historie, men også litauisk og tildels belarusisk og ukrainsk historie.
Pir
Ordet pir kommer fra det engelske pier, og brukes bare om større og nyere havneanlegg beregnet for skip.
Novemberoppstanden
Opprøret begynte 29. november 1830 i Warszawa da unge polske offiserer fra Kongress. Polens armés forsvarshøyskole gjorde opprør, under ledelse av løytnant Piotr Wysocki. Med støtte fra Warszawas innbyggere inntok de slottet Belweder og tok kontroll over byen. Opprøret spredte seg vidt og bredt i Kongress-Polen. En nasjonal regjering med Adam Czartoryski som formann avsatte Romanov fra Polens trone.
Til slutt ble opprøret slått ned av den russiske keiserhæren under Ivan Paskevitsj.
Russland kunne agere uforstyrret av kongedømmet Preussen. Den prøyssiske general Gustav von Alvensleben hadde på vegne av Otto von Bismarck inngått en avtale om ikke å involvere seg i konflikten.
Hovedgrunnen til opprøret var russisk undertrykkelse og forfølgelse av polske selvstendighetsorganisasjoner, begrenset frihet samt sensur av aviser. Følgene av novemberoppstanden ble negative for polakkene. Russland oppløste den polske armé og stengte Warszawa-universitetet, innførte russisk monetært system og russifiserte statsforvaltningen. I den prøyssiske delen av det oppdelte Polen ble innvandring av tyskere stimulert og på samme måte ble statsforvaltningen germanisert.
Bakgrunn
Ved delingen i 1795 opphørte Polen å eksistere som selvstendig nasjon. Under napoleonskrigene skulle imidlertid franskmennene i 1807 opprette hertugdømmet Warszawa som en fransk satelittstat. Etter Napoleons fall og den påfølgende Wienerkongressen (1815) ble grensene som de så ut før krigen genopprettet, med mindre justeringer. Man ble enige om at de deler av Polen som var behersket av Russland skulle omorganiserers til den såkalte Kongress-Polen (etter Wienerkongressen), som skulle knyttes til Russland ved en personalunion der den russiske tsar samtidig var Polens konge. Dette polske kongerike skulle dessuten ha sin egen valuta, regjering og krigsmakt.
Allere fra begynnelsen av ignorerte imidlertid de russiske makthaverne landets sørstilling. Trykkefriheten ble trukket inn i 1819 og det russiske hemmelige politi begynte å forfølge polske intellektuelle. Tsar Aleksander I nektet å la seg krone til polsk regent og tilsatte sin bror Konstantin Pavlovitsj (Romanov) som visekonge. Til tross for gjentatte protester fra polske politikere fortsatte undertrykkelsen.
Kadettrevolten i Warszawa
Natten til den 30. november 1830 okkuperte en gruppe sammensvorne, ledet av kadetten Piotr Wysocki, Warszawas arsenal og delte ut 40.000 musketter til opprørske tropper og sivilister. Konstantin ble overrumplet av hendelsen på sitt palass Belwedere, og trakk sine styrker tilbake fra byen. Opprøret spredte seg så over hele Kongress-Polen, og det tvang Konstantin til å retirere mot den russiske grense for ikke å bli omringet.
Den 4. desember ble det dannet en provisorisk polsk regjering, ledet av Adam Jerzy Czartoryski. Det rådet imidlertid stor usikkerhet gjeldende målet for oppstanden. De konservative ville kun 1815-forfatningen skulle tre i kraft og aspirerte ikke mot et selvstendig Polen. Det demokratiske parti ville derimot at Nikolaj I skulle avsettes og at Litauen og andre forne polske provinser skulle gjenerobres. Til øverstkommanderende over de polske styrkene utpekte de den erfarne generalen Józef Chłopicki.
Krigen
Nikolaj I nektet å gå i forhandlinger med opprørerne og lot oppstille en armé under kommando av feltmarskalk Hans Carl von Diebitsch-Zabalkanskij ved den polske grense. Tsaren lot også utferdige en proklamasjon hvori han lovet at de polakker som gav opp uten motstand skulle benådes. Chłopicki tok vilkårene til vurdering, men kom i konflikt med den polske regjering og ble tvunget til å fratre som øverstkommanderende den 13. januar 1831. Samtidig grep russerne sjansen og satte i gang med å rense Litauen og andra forne polske provinser for opprørsbevegelser. Den 25. januar erklærte Sejmen Nikolaj I avsatt som konge av Polen. Etter en militær konfrontasjon ble ansett som uunnvikelig forsterket polakkene sine styrker. Den polske armé bestod ved opprørets begynnelse av 35.000 mann med 106 artilleristykker men var i begynnelsen blitt forsterket til nær 80.000 mann med 142 artilleristykker.
Polske fremganger
Den 4. februar trengte en russisk armé på 118.000 mann og 396 artilleri inn i Kongress-Polen. Et større sammenstøt fant sted ved Waver den 19. februar da 47.000 polske soldater stanset en russisk styrke på 57.000 mann. Dagen etter angrep russerne en polsk styrke under Jan Zygmunt Skrzynecki ved ed Grochów men oppnådde ingen avgjørelse. Under de innledende stridene hadde russerne tapt 4.000 mann uten å oppnå noen større fremgang. Diebitsch våget ikke å søke ytterligere strid med de polske styrkene før forsterkninger var kommet fra Russland. Da disse på 20.000 mann ankom i nærheten av Warszawa den 24. februar møttes de, og ble beseiret av 13.000 polakker under Jan Krukowiecki.
Dagen etter avanserte Diebitsch mot Grochów i et forsøk på å få stridskontakt med den polske hovedstyrken. I det følgende slaget hevdet den 45.000 mann sterke polske armé seg vel mot Diebitschs 70.000 soldater, men måtte til slutt trekke seg tilbake til Praga. De russiske tapene var på 12.000 døde og sårede mens polakkene tapte 8.000 mann.Michał Gedeon Radziwiłł, som man mente ikke hadde vist seg voksen rollen som øverstkommanderende, ble omgående erstattet av Jan Zygmunt Skrzynecki. Under hans ledelse seiret polakkene i slagene ved Dębe Wielkie den 31. mars og Iganie den 10. april. Den sistnevnte seieren ble imidlertid uten betydning ettersom Diebitsch snart klarte å forsterke sin armé tll nær 60.000 mann. De polske enhetene var imidlertid også blitt forsterket til en feltstyrke på 75.000 soldater og 140 artilleri. De to hærene møttes igjen ved Ostrołęka den 26. mai. Kampene endte med en polsk pyrrhusseier med 7.000 døde mot russiske tap på 9.000 mann. De polske styrkene var imidlertid så slitne at de trakk seg tilbake mot Warszawa.
Tallsymbolikk
Tallsymbolikken i mange tradisjoner, for eksempel de store verdensreligionene, jødedom, hinduismen, kristendom, islam, bahai og kulturer som Egypt, indianere, pythagoreiske; der tallene er et grunnleggende og meget viktig prinsipp som hele den objektive verden oppstår av. Tallene er alle tings opprinnelse og universets underliggende harmoni. De er også grunnlaget for proporsjonene i billedhoggerkunsten og for rytmen i musikk og poesi. I en del tankesystemer og filosofiske systemer blir tallenes verden likestilt med for eksempel fornuftens verden. Det finnes eksempler på tallmystikk både hos Pythagoras, i jødisk kabbala og i Johannes' åpenbaring (dyrets tall, 666). I jødisk kabbala er tallverdien av ordet sabbat det samme som 1942, noe som gav Europas jøder forhåpninger for utfallet av året 1942. I virkeligheten ble dette året da tilintetgjørelsesleirene arbeidet for fullt.
Novemberoppstanden
Vendepunkt
De gjenværende styrkene under Antoni Jankowskis befal klarte forsåvidt å omringe en russisk styrke under Fjodor Rüdiger ved Lisobyki. Polakkene manglet imidlertid tungt artilleri og klarte ikke å fremtvinge russernes kapitulasjon. Janowski bestemte seg derfor å trekke seg tilbake. Forbitringen over beslutningen ble stor innen armén og straks deretter ble Janowski og flere andre generaler arrestert, mistenkte for forræderi, og fengslet i slottet i Warszawa. Misnøyen mot Skrzyneckis lederskap fikk Sejmen til å avskjedige ham den 10. august og midlertidig utse Henryk Dembiński til ny øverstkommanderende. Så kom det underrettelser om at russerne nærmet seg hovedstaden. Nyheten forårsaket uro og irritasjon blant borgerne. Den 15. august stormet en rasende folkemasse slottet og myrdet et 40-tall av fangene. Som en følge av urolighetene ble det polske regjering oppløst, og man besluttet at landet i fremtiden skulle styres av en president. For dette embedet ble valgt Jan Krukowiecki, den som i hemmelighet hadde stått bak oppløpet. Han mislyktes imidlertid med å gjenopprette ro og orden i Warszawa. Krukowiecki sparket snart Dembiński fra posten som øverstkommanderende og erstattet ham med den 66-årige Kazimierz Małachowski.
De siste kampene
Warszawas garnison bestod av 57.000 mann med 136 artilleristykker. Den fremrykkende russiske hær talte bare 54.000 mann men var overlegen i kavalleri og artilleri. Ved utgangen av august hadde Paskevitsj avskåret hovedstadens forbindelse med de polske feltarméene. Det russiske angrep mot hovedstaden ble innledet 6. september og dagen etter falt den indre forsvarslinjen i russernes hender. Kampene kostet russerne nær 20.000 mann mens polakkene hadde tapt 5.000 mann. Polakkene forsvarte seg tappert, men begynte snart å lide under mangel av ammunisjon. Natten til den 8. september kapitulerte Warszawa for russerne.
Med hovedstadens fall kollapset det polske forsvaret og enhet etter enhet gav opp uten kamp. Den polske hovedstyrken på 21.000 mann under Maciej Rybiński gikk over den prøyssiske grense den 5. oktober der den senere kapitulerte. Kort tid etter kapitulerte og garnisonene i festningene Modlin og Zamość.
Resultat, følger
Nedkjempelsen av opprøret hadde kostet russerne 60.000 døde og sårede, og mellom 5.000 og 12.000 døde av sykdom. De polske tap etter nær ett års krig var på nær 40.000 døde og sårede. Så fort som kampene opphørte kom den russiske gjengjeldelse. Den polske forfatning ble avskaffet, likeså Sejmen, og Polen ble redusert til en russisk provins uten særstilling fra resten av keiserdømmet. Trass i løfter om allment amnesti for de beseirede, arresterte de hundretalls av de tidligere opprørsmenn, og nær 800 ble sendt til Sibir. Den harde russiske forfølgelsen kom i sin tur til å føre til et nytt opprør i 1863.
Rieperbreen
Rieperbreen er en isbre på Spitsbergen, Svalbard, øst for Longyearbyen. Den er en ca. 2,5 km lang bre som går fra Foxtoppen (955 m) og Foxfonna i øst, og renner vestover og inn i Bolterdalen ved Breinosa, i Nordenskiöld Land. Den er en sidearm til Foxfonna, og har skuffet foran seg betydelige morenemasser helt ned til Bolterelva.
Navnet er en forvanskning av fuglenavnet rype.
Tom Erik Breive
Tom Erik Breive (født 18. april 1980 i Steigen i Nordland) er en norsk fotballspiller som spiller på midtbanen til Sarpsborg 08. Han har tidligere spilt for Skeid så godt som hele sin karriere som senior- og juniorspiller, med unntak av to år i Oslo Øst.
Breive kom tidlig til Oslo der han gikk videregående på Wang Toppidrett. Han kom til Skeid som 16-åring og var blant annet med på Skeids juniorlag da de vant sine NM-triumfer i 1998 og 1999.
Etter 2007-sesongen ble han kåret til årets Skeid-spiller av Skeidoksene. Både Kongsvinger IL Toppfotball og Bodø Glimt viste interesse for midtbanespilleren, men Breive valgte å undertegne en ny kontrakt med Skeid, og spill i 2. divisjon. Han var sentral i Skeids 2008-sesong der klubben vant sin avdeling og rykket opp til Adeccoligaen.
I 2009 ble Breive først leid ut til Sarpsborg 08, før overgangen ble gjort permanent fra januar 2010. Breive var med på Sarpsborg 08-laget som rykket opp til Tippeligaen 2011. For dette ble han blant annet tatt ut på "Årets lag" i 1. divisjon av nettstedet tips.
Breive er lærerutdannet fra Høgskolen i Oslo.
Grønlendingetåtten
Grønlendingetåtten (norrønt Grænlendinga þáttr eller Einars þáttr Sokkasonar af Grænlandi) er en tått, en kort islendingesaga, som er kjent fra Flateyjarbók (ca 1390). Historien foregår på Grønland ca år 1124–1133 og handler om etableringen av det grønlandske bispesetet, og en strid mellom norrøne og innfødte menn.
Grønlendingetåtten er oversatt til norsk av Anne Holtsmark i samlingen Islandske ættesagaer, bind III (Aschehoug, 1953). Siste norske oversettelse Ein tått om grønlendingar ved Erik Simensen i fembindsverket Islendingesagaene, 2014.
John J. Kavelaars
John J. Kavelaars (født 1966) er en canadisk astronom. Kavelaars er kjent for sin tilhørighet til et team som oppdaget en rekke måner rundt planetene Jupiter, Saturn, Uranus og Neptun.
Johan Granath
Karl Johan Granath (født 4. mars 1950) er en svensk skøyteløper. Han er bror av skøyteløperen Oloph Granath.
Johan Granaths spesialitet var sprintdistansene. Han innledet idrettskarrieren med å spille bandy. Han likte bedre å gå på skøyter enn å spille ball, og gikk snart over til hurtigløp. I løpet av karrieren vant han tolv svenske mesterskap og satte åtte svenske rekorder.
Karrierens høydepunkt kom da han under dramatiske omstendigheter vant sprint-VM 1976 sammenlagt. Nederlenderen Jos Valentijn ledet forholdsvis klart før mesterskapets avsluttende 1,000-meter, men Valentijn tjuvstartet tre ganger og ble diskvalifisert.
Granath la opp i 1984 etter å ha blitt tatt i doping.
Omloop Het Nieuwsblad 2018
Omloop Het Nieuwsblad 2018 var den 73. utgaven av sykkelrittet Omloop Het Nieuwsblad og ble arrangert 24. februar 2018.
Danske Michael Valgren vant foran Łukasz Wiśniowski og Sep Vanmarcke.
Rhys Williams
Rhys Williams er navnet til flere personer:
Kåre Henriksen
Kåre Henriksen (1910–1986) var en norsk bueskytter som representerte Oslo Bueskyttere og Sportsklubben Vidar.
Han vant 9 NM-gull og 15 NM-medaljer i perioden 1954–1964. Han vant kongepokalen i 1959, 1960, og 1961.
Scott Turnerbreen
Scott Turnerbreen er en isbre på Spitsbergen, Svalbard, sørøst for Longyearbyen. Den er en ca. 5,5 km lang bre som går fra Burralltoppen (967 m) og Soleietoppen (807 m) i sør, og renner nordøstover og inn i øverst Bolterdalen, i Nordenskiöld Land. Den går like nordvest for den parallelle Ayerbreen, og begge har skuffet foran seg noe morenemasser ned til henholdsvis Bolterelva og Bolterskaret.
Scott Turnerbreen er oppkalt etter den amerikanske geologen Scott Turner, som i 1911–16 ledet Arctic Coal Company (forløperen til Store Norske).
Ski-VM 2013 – Hopp stor bakke lag menn
Hopp stor bakke lagkonkurranse under ski-VM 2013 i Val di Fiemme ble arrangert 2. mars 2013.
Østerrike ble verdensmestre på nytt. Det norske laget ble etter konkurransen utropt til sølvvinnere, men et kvarter etter konkurransens avslutning ble det kjent at det norske laget hadde fått for mange tilleggspoeng for Anders Bardals første hopp. Det var østerrikske Thomas Morgenstern som oppdaget at resultatene fra første omgang ikke stemte, for han hoppet samtidig som Bardal. På grunn av en svært jevn konkurranse endte derfor det norske laget akkurat utenfor seierspallen. Tyskland tok sølv og Polen tok sin første medalje i en lagkonkurranse noensinne da de tok bronsen.
Resultater
Konkurransen startet kl. 16.30.
Phronimella elongata
Phronima elongata er eneste art i slekten Phronimella av frittsvømmende, storøyde amfipoder. De ser ut som små gjennomsiktige reker. De finnes mest på store dyp, og spiser dyreplankton.
Arten lever i Atlanterhavet.
Norsk morfologi
Norsk morfologi er læren om bøyninger og avledninger i det norske språk.
Bøyning
Norsk er et språk med relativt lite bøyninger.
Substantiver
Norske substantiver bøyes i bestemthet og numerus.
Som i de fleste andre indoeuropeiske språkene er substantivene i norsk delt inn i bøyningsklasser.
Adjektiver
Norske adjektiver bøyes i grad (fin – finere – finest) og genus. Med unntak av liten (lita, lite) er opposisjonen mellom maskulinum og femininum nøytralisert, og bare nøytrumsformen er avvikende. Dette gjelder bare for adjektiver i positiv ubestemt entall. Gradbøyde adjektiver, og adjektiver i flertall og/eller bestemt form (finere, finest, fineste, fine) har ikke genusbøyning.
Adjektivene bøyes i bestemthet og numerus, som substantiver. De skiller seg likevel fra hverandre ved at de ved substantivene er inherente kategorier, der adjektivene retter seg etter substantivet. Eksponentene for de ulike trekkene i hver kategori er også helt ulike de eksponentene vi finner innenfor substantivbøyningen. Flertal uttrykkes med -e for adjektivene, men med bl.a. -er for substantivene (gule biler).
Verb
Regelmessige norske verb har sju bøyningsformer, med verbet leve som eksempel er det formene i tabellen nedenfor:
De infinitte formene opptrer på samme måten som substantiver og verb i setninger:
I skolegrammatikken blir det imperfektive partisippet kalt «presens partisipp», men setninger som Han kom syklende viser at det som er karakteristisk for dette partisippet snarere er at det beskriver en uavsluttet enn en samtidig handling.
Presens- og preteritumsformene kan kombineres med de infinitte verbformene infinitiv og/eller partisipp for å lage sammensatte verbaler. Noen eksempler går frem av tabellen nedenfor.
Eldre versjoner av skolegrammatikken satte opp et annet system. Sammenligner vi de to systemene, får vi dette bildet:
Språkrådet anbefaler bruk av de nye termene i kolonnen til venstre i stedet for de tradisjonelle i skolesammenheng, jf. Språkrådets forslag til grammatiske termer.
Norske verb kan også deles inn i hovedverb og hjelpeverb. Hjelpeverbene er en lukket klasse av verb som brukes delvis til å lage sammensatte tidsformer som i tabellen ovenfor (skulle og ha er hjelpeverbene der), og delvis til å markere talerens innstilling til innholdet i setningen (Vi må gå nå). Syntaktisk skiller hjelpeverbene seg fra andre verb ved at de tar infinitiver som komplement uten infinitivsmerke, jf. Vi prøver å gå nå, der prøver, til forskjell fra må, ikke er et hjelpeverb.
Lukkede ordklasser i norsk
Artiklene adverb, determinativ, interjeksjon, konjunksjon, preposisjon, pronomen, subjunksjon inneholder alle drøftinger av disse ordklassene i norsk.
Ormepadder
Ormepaddene er en av tre nålevende ordner av amfibier, som kjennetegnes ved at de er helt uten bein. Deres utbredelsesområde omfatter tropiske områder av Afrika, det sørøstlige Asia og Amerika.
Lemmeløse amfibier
Ormepaddene var trolig de første av de nålevende amfibiene som skilte seg ut som egen gruppe. De er lemmeløse og har hverken spor av skulder- eller bekkenbelte. De har glatt skinn, selv om de mest primtive artene er utstyrt med skjell i huden av en type som man ellers kun finner hos fisk. Disse artene er således de eneste nålevende tetrapoder med fiskeskjell. De kan ved første øyekast ligne store marker. Skinnet er delt i ringer. Noen av dem kan skille ut gift gjennom skinnet, som i noen tilfelle kan være farlig også for mennesker. Mange oppholder seg mesteparten av tiden nede i bakken, mens noen hovedsakelig er vannlevende og oppholder seg nesten utelukkende i vann.
Anatomi
Ormepaddene har dessuten utviklet en helt unik tentakkel som brukes til å oppfange duftstoffer. Enkelte deler av øyet er gått med til å utvikle nevnte tentakkelen.
Øynene er svært reduserte, og kan være dekket fullstendig av bein og er dermed ikke lenger synlige. Selv synsnerven kan mangle. Med unntak av balanseorganet er det indre øret svært dårlig utviklet, og de er kanskje døve. De har ganske skarpe tenner, som de bruker til å fange smådyr med. De spiser hovedsakelig mark, insekter og små vivelløse dyr. Noen av dem spiser andre ormepadder. De svelger dyrene hele.
Forplantning
De har indre befruktning. Hannene har et paringsorgan som innføres i hunnene i to til tre timer. Noen av dem legger egg, mens andre føder levende unger. Hos noen passer moren på eggene og ungene en tid.
Husdyr
Ormepadder holdes som husdyr noen steder i verden. Noen av de vannlevende artene holdes i akvarium og blir ofte feilaktig omtalt som åler. På engelsk omtaler man noen av Typhlonectes-artene som «rubber eels».
889 Erynia
889 Erynia er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 5. mars 1918 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter erinyerne fra gresk mytologi, som tilsvarer furiene i romersk mytologi.
Duets
Duets kan vise til:
Morten Tønnesen
Morten Tønnesen (født 31. januar 1946 i Oslo) er en norsk tidligere bueskytter som representerte Oslo Bueskyttere.
Han vant tre NM-gull i perioden 1966–1970. Han vant kongepokalen i 1966 og 1970.
Helleveiens bakeri og konditori
Helleveiens bakeri og konditori var Bergens første elektriske bakeri med adresse i Helleveien, Ytre Sandviken. Det ble etablert av Arthur Eugen Størksen i 1934.
Selskapet hadde produksjonslokaler med en bakeriavdeling og en konditoriavdeling i underetasjen med tilhørende utsalgssted/butikklokale på gateplan i Helleveien 30k (senere Jægerbakken 35). Det var også en filial i Helleveien 97. Selskapet ble overtatt og videreført av Arne Størksen, tidlig i 1970-årene. Selskapet ble avviklet i 1996.
Jean-Luc Godard
Jean-Luc Godard (født 3. desember 1930 i Paris, død 13. september 2022 i Rolle i Sveits ) var en fransk-sveitsisk filmregissør, og regnes som en av de mest betydningsfulle innen Nouvelle Vague, eller «den nye franske bølge» innen film.
Filmskaper
Han søkte om opptak på den parisiske filmskolen IDHEC, men fikk avslag. Deretter studerte han filmkunsten på egen hånd og ble en del av et filmkritisk og -teoretisk miljø. Blant dem han møtte i dette miljøet var François Truffaut.
Han var del av gruppen av unge filmskapere og -teoretikere som formulerte den franske nye bølgen, som kjennetegnes ved sin kritikk av datidens konvensjonelle filmspråk samt standpunktet om at film skulle ta utgangspunkt i kunstneriske, sosialkritiske og politiske verdier. Andre sentrale regissører i det franske nybølgemiljøet var André Bazin, Jacques Rivette, Claude Chabrol, François Truffaut, Jacques Rozier og Jacques Demy.
Godard er blitt omtalt som den dristigste og mest radikale av filmskaperne i den nye bølgen. Han var en klart politisk filmskaper, og filmene hans reflekterte filmhistorien samtidig som de avspeilet eksistentiell og marxistisk filosofi.
Filmstil
Som en del av den franske nybølgen formulerte Godard – sammen med gode venner, blant dem François Truffaut – den såkalte auteur-politikken, som senere fremstår som en auteurteori. I filmtidsskriftet Cahiers du Cinéma argumenterte de for et fornyet fokus på regissørens rolle i filmskapelsesprosssen. Regissøren skulle være filmens kunstneriske opphavsmann og ha posisjon i forhold til kunstverket som en forfatter har i forhold til sin litteratur. Filmregissører bør derfor utikle sitt eget, individuelle filmspråk.
Godard hadde møtt Truffaut og Jacques Rivette i en filmklubb der de typisk så tre–fire filmer om dagen. Auteur-politikken hadde utspring i de unge filmkritikernes fascination for eldre amerikanske filmer, deriblant filmene til Orson Welles, Alfred Hitchcock, Fritz Lang og John Ford, som alle hadde sitt unike filmspråk. Godard publiserte flere artikler der han kritiserte det moderne Hollywood for å stagnere og for å produsere film uten samfunnsmessig, politisk og filosofisk betydning. Den franske nybølgen utsprang av denne typen kritikk.
Godards film bar tydelig preg av en særegen filmstil i tråd med auteurteorien. Filmene var tydelig politiske og kritiske overfor institusjoner. Det kom allerede til uttrykk i hans første spillefilm, Til siste åndedrag, hvor filmens hovedperson er en biltyv og morder på flukt fra politiet. Denne filmen brøt med alle konvensjoner for hvordan hovedpersoner på film skulle skildres, ikke minst når det gjaldt kriminaldramaer. Dessuten lekte Godard ofte med ny filmteknikk, for eksempel de nye, mindre kameraene som kom på markedet i 1960-årene, og senere med digitale filmkameraer. Godards filmer utviklet en særegen stil når det gjaldt både klipping, lyddesign, fargetoner og lysdesign, og dette gjør at filmene hans på én og samme tid fremstår både som realistiske med den utpregede bruken av for eksempel håndholdt kamera, og som urealistiske som følge av bruken av verfremdungseffekter inspirert av den tyske scenekunstner Bertolt Brecht.
I 1995 mottok Jean-Luc Godard Adorno-prisen.
Jean-Luc Godard var fortsatt produktiv frem til 2020. I alderdommen var han bosatt i Rolle i Sveits.
Godard var gift med den danskfødte skuespilleren Anna Karina fra 1961 til 1967. Hun spilte i syv av hans filmer. Han giftet seg siden med skuspilleren og forfatteren Anne Wiazemsky, et ekteskap som varte fra 1967 til 1979.
Godard døde i 2022 i Sveits ved assistert selvmord.
Ayerbreen
Ayerbreen er en isbre på Spitsbergen, Svalbard, sørøst for Longyearbyen. Den er en ca. 5,5 km lang bre som går fra Burralltoppen (967 m) og Moncureaksla (775 m) i sør, og renner nordøstover og inn i skaret ovenfor Bolterdalen, i Nordenskiöld Land. Den går midt mellom de parallelle Scott Turnerbreen og Gibsonbreen, og alle tre har skuffet foran seg noe morenemasser ned til henholdsvis Bolterskaret og Bolterelva.
Det går mange turistruter med hundespann, scooter eller skitråkk inn Bolterdalen, men isbrevanding og besøk skjer i større grad på Scott Turnerbreen lengre ute i dalen.
Rieperbreen er oppkalt etter den amerikanske forretningsmannen Frederick Ayer, som var partner i Arctic Coal Company (forløperen til Store Norske).
Hagtornsigdvikler
Hagtornsigdvikler (Ancylis achatana) er en sommerfugl i gruppen av viklere (Tortricidae). Den er en sjelden art i Norge og blir vurdert som truet. Larven lever på hagtorn og slåpetorn.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 14-18 millimeter) vikler med sigdformede vinger. Innbuktningen av forvingens ytterkant, og dermed vingens sigdform, er mindre utpreget enn hos de fleste andre sigdviklerne. Vingen er brunhvit, noe mørkere ved roten og med en stor, rødbrun flekk ved bakkanten litt utenfor midten. Som vanlig hos slekten sigdviklere er vingespissen brunlig med hvite skråstreker i den fremre delen. Bakvingen er brunhvit.
Levevis
Larvene lever først og fremst på hagtorn (Crataegus spp.) og slåpetorn (Prunus spinosa), men kan også finnes blant annet på frukttrær. Biotopen er kratt med vertsplantene nær kysten.
Utbredelse
Arten er utbredt over det meste av Europa. Den ser ut til å mangle i det vestlige Russland, Hviterussland og Ukraina, men kommer igjen i Ural-området. I Norge er arten bare kjent fra én lokalitet ved Arendal i Aust-Agder, og den anses som truet av utbygging. Arten blir vurdert som Sterkt truet (EN) i Norsk rødliste for arter fra 2010.
Francesco di Paola Villadecani
Francesco di Paola Villadecani (født 22. februar 1780 i Messina i Sicilia i Italia, død 13. juni 1861 i Messina) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var erkebiskop av Messina 1823–1861.
Han ble utnevnt til kardinal i januar 1843 av pave Gregor XVI.
Han deltok ikke ved konklavet 1846 som valgte pave Pius IX.
Rosalia
Rosalia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore til nokså store, slanke trebukker. Kroppsformen er parallellsidig og litt flat. Disse artene er gjerne ganske fargerike, dekkvingene har gjerne markerte bånd. Antennene er vanligvis tydelig lengre enn kroppen, ofte med påfallende hårdusker på ett eller flere ledd. Beina, spesielt bakbeina, er lange og slanke. Artene i underslekten Eurybatus er vanligvis brunrøde på farge, de i underslekten Rosalia er lyst gråblå.
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Europa (én art), Nord-Amerika (én art) og store deler av Asia (de øvrige).
Eppelsheimius
Eppelsheimius er slekt av biller som hører til underfamilien tannkortvinger (Oxytelinae) i den store familien kortvinger (Staphylinidae).
Utseende
Små, slanke kortvinger. Kroppen er lang og smal, beina korte og kraftige. Hodet er temmelig stort, med kraftige kjever og små fasettøyne. Antennene er ganske korte. Kroppen er brunsvart, dekkvinger og bein brungule.
Levevis
Arten lever i tørre områder.
Utbredelse
Slekten forekommer i Nord-Afrika og Sørvest-Asia.
Australian Open 1980
Australian Open 1980
890 Waltraut
890 Waltraut er en hovedbelteasteroide og et medlem av asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaga den 11. mars 1918 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er oppkalt etter en karakter i Richard Wagners opera Götterdämmerung.
Bristol Beaufighter
Bristol Type 156 Beaufighter, ofte referert til bare som «the Beau», var et britisk tungt jagerfly med lang rekkevidde, en variant av Bristol Aeroplane Companys fly Beaufort torpedo­bombefly. Navnet Beaufighter er satt sammen av «Beaufort» og «fighter».
Til forskjell fra forgjengeren Beaufort hadde Beaufighter en lang karriere og tjeneste­gjorde i nesten alle krigsområder i andre verdenskrig, først som nattjager, deretter som jagerbomber for så til sist å ta Beauforts rolle som torpedo­bomber. En variant av flyet ble bygget i Australia av Department of Aircraft Production (DAP) og var kjent i Australia under betegnelsen «DAP Beaufighter».
Jagerfly med kanoner
I opptakten til andre verdenskrig fremmet flyfabrikken Bristol ideen om å utvikle et tungt jagerfly basert på torpedo­bomberen Bristol Beaufort ovenfor the Air Ministry. Bevæpningen skulle være 20 mm maskinkanoner i stedet for maskingevær slik Storbritannias øvrige jagerfly hadde. Forslaget kom samtidig med forsinkelsene i utvikling og produksjon av et annet tungt jagerfly, Westland Whirlwind.
Bristol la frem to forslag, ett med fire maskin­kanoner fastmontert, og et annet med to kanoner i et tårn. Førstnevnte ble foretrukket av Air Ministry. Beaufort hadde hatt middels ytelse som torpedobomber og rekognoseringsfly, og for å øke ytelsen som jagerfly foreslo Bristol å bruke firmaets nye Hercules-motorer i stedet for Taurus som ble brukt i Beaufort.
Ettersom «Beaufort maskinkanon jagerfly» var en endring av et eksisterende fly, kunne utvikling og produksjon skje mye raskere enn med et helt nytt fly. Tilsvarende laget Air Ministry krav­spesifika­sjoner skrevet i forlengelse av Bristols forslag for et fly som kunne benyttes mens man ventet på jagerflyet Whirlwind.
Prototype
Bristol begynte å bygge en prototyp ved å ta et delvis ferdig Beaufort ut av produksjons­linjen. Denne konverteringen økte farten på utviklingen av Bristol Beaufighter ytterligere.
Bristol hadde lovet serieproduksjon tidlig i 1940 på basis av en ordre plassert i februar 1939 og Air Ministry bestilte to prototyper fra produksjons­linjen og to bygget fra grunnen av. Det var forventet at gjenbruk av komponenter fra Beaufort ville gjøre utviklingen raskere, men skroget trengte mer arbeid enn forventet og måtte tegnes fullstendig om. Følgelig fløy den første prototypen for første gang den 17. juli 1939, litt mer enn åtte måneder etter at utviklingen hadde startet, sannsynligvis grunnet bruken av Beauforts design og deler. En produk­sjons­kontrakt for 300 fly ble inngått to uker før prototypen var i luften.
Generelt var forskjellene mellom Beaufort og Beaufighter små. Vingene, kontroll­flatene, det opptrekkbare understellet og akterseksjonen av skroget var identisk, det samme var senter­seksjonen av vingen, bortsett fra enkelte koblinger. Den store forskjellen lå i den øvre sentrale delen av skroget med førerkabinen. Skyttertårnet på ryggen og bomberommet var fjernet, og bevæpningen i form av maskin­kanoner var montert i den nedre delen av skroget.
Den første prototypen klarte 335 mph (539 km/t) ved 16 800 ft (5 120 m) høyde, den andre prototypen med Hercules III motorer og utstyr var langsommere med en fart på 309 mph ved 15 000 ft høyde.
Hercules- og Merlinmotorer
Air Ministry bestilte store antall av flyet ved utbruddet av andre verdenskrig, men det medførte mangel på Hercules-motorene som ble brukt. I februar 1940 ble det bestemt at tre fly skulle konver­teres til å benytte Merlin-motorer. Dersom dette forsøket lyktes, planla man å starte ordinær produksjon av fly drevet med Merlin-motorer i 1941.
Installasjonen av motoren var tilsvarende som på bombeflyet Avro Lancaster, hvor den ble montert på en ekstra seksjon av vingen. Den første Bristol Beaufighter drevet av Merlin-motorer fløy i juni 1940. Imidlertid kom produksjonen av Hercules-motorene opp på et nivå som gjorde at Merlin-motorene kunne prioriteres til jagerfly, som det var stor etterspørsel etter på dette tidspunktet. Bare Mk.II-modellen og to Mk.V ble bygget med Merlin-motorer
Bevæpning
Bevæpningen på de nye tunge jageren besto av fire nyutviklede 20 mm Hispano maskinkanoner, montert slik at løpene lå under føttene på piloten. Disse ble opprinnelig matet fra trom­mel­maga­siner med plass til bare 60 skudd for hver kanon. Radar­operatøren var derfor nødt til å skifte magasinene manuelt. Dette var en tung og vanskelig prosedyre, spesielt om natten og mens flyet manøvrerte på jakt etter bombefly.
Som et resultat av problemene med lading ble flyene utstyrt med nye Hispano maskin­kanoner der trom­mel­maga­sinene var erstattet av et matingssystem med belter. Kanonene ble dessuten supplert med seks Browning mitraljøser i vingene (fire på styrbord side, to på babord side; denne asymmetrien skyldtes plasseringen av landingslyset). Resultatet var et av de kraftigst bevæpnede fly i sin tid.
Senere modeller av Beaufighter bygget som torpedo­bombere brukte ildkraften for å undertrykke anti­luft­skyts og for å ramme mindre, fiendtlige skip. Området for hale­skytter og bombe­sikteren ble fjernet, kun piloten og en kombinert navigatør/radar­operatør, han satt bak under en mindre plastkuppel, hvor Beauforts maskin­geværtårn hadde vært.
Utviklingen av motorer og motorhus
Bristol Taurus-motorene som ble brukt på Beaufort var ikke sterke nok for et jagerfly og ble erstattet av den kraftigere Bristol Hercules. Den ekstra motor­styrken ga vibrasjons­problemer, i den endelige utgaven av flyet ble motorene montert på lengre og mer fleksible oppheng, forlenget fra forkant av vingen. Dette flyttet flyets tyngdepunkt forover. Et så fortungt fly ville være vanskelig å fly. Tyngde­punktet ble derfor flyttet tilbake ved å forkorte flyets nese, siden det ikke var behov for en bombesikter i et jagerfly. Resultatet var at det meste av skroget var bak vingene og at tyngde­punktet ble der det burde være, men det ga samtidig Beaufighter et karakteristisk butt utseende.
Royal Australian Air Force var fornøyd med flyet, og dette førte til at Beaufightere ble bygget i Australia av Department of Aircraft Production (DAP) fra 1944. DAPs versjon var en torpedo­bomber betegnet som «Mark 21», og endringene omfattet Hercules VII- eller XVIII-motorer og mindre endringer i bevæpning.
Produksjon
Da den britiske produksjonen av flyet opphørte i september 1945 hadde det blitt bygget 5 564 Beaufightere. De fleste var bygget av Bristol, men noen ble produsert av Fairey Aviation Company og av Rootes Group. I Australia ble det totalt bygget 365 Beaufighter av typen «Mark 21».
I tjeneste
Nattjagerversjonen Mk VIF av Bristol Beaufighter ble levert til skvadroner fra mars 1942, utstyrt med AI Mark VIII radar. Etter hvert som den raskere de Havilland Mosquito tok over rollen som nattjager mot slutten av 1942, ble Beaufighter brukt til å angripe skip og bakkemål og til avskjæring på lang avstand.
I Middelhavet mottok USAAFs natt­jager­skvadroner nummer 414, 415, 416 og 417 totalt 100 Beaufighter sommeren 1943. Skvadronene utførte både eskorte av skipskonvoier og angrep på bakkemål, men fløy primært avskjærings­operasjoner om natten. Selv om Northrop P-61 Black Widow begynte å bli tatt i bruk fra desember 1944, brukte USAAF Beaufightere til operasjoner om natten i Italia og Frankrike til sent i krigen.
Høsten 1943 var Mosquito tilgjengelig i stort nok antall til å erstatte Beaufighter som RAFs primære nattjagerfly. Ved krigsslutt var det rundt 70 piloter i RAF enheter som hadde skutt ned så mange fiendtlige fly med Beaufighter at de hadde status som flyveress.
Coastal Command
I 1941 ble «Beaufighter Mk.IC» tilgjengelig. Den hadde ekstra lang rekkevidde og ble i mai 1941 tatt i bruk av RAF 252 Squadron på Malta. Denne varianten viste seg å være så effektiv mot skip, fly og bakkemål at Coastal Command ble den viktigste brukeren av Beaufighter, mens Bristol Beaufort og Blenheim ble tatt ut av tjeneste.
Sommeren 1942 fikk Coastal Command de første flyene av den oppgraderte utgaven «Mk.VIC», og mot slutten av 1942 ble de utstyrt med fester for å ha de britiske 18 in (450 mm) eller de amerikanske 22,5 in (572 mm) torpedoene under buken. Det første suksessfulle torpedo­angrepet med Beaufightere var i april 1943 hvor RAFs 254 Squadron senket to handelsskip ved norskekysten.
Motoren Hercules Mk XVII som leverte 1 735 hk (1 294 kW) ved 500 ft (150 m) ble installert i versjonen «Mk VIC» og versjonen ble kjent som «TF Mk.X», til vanlig bare omtalt som «Torbeau». Beaufighter TF X utførte presisjons­angrep mot skip utstyrt med torpedoer eller "60lb" RP-3 raketter. Tidlige modeller av Mk X hadde radar som brukte meterbåndet med «herringbone»-antenne montert på nesepartiet og de ytre delene av vingene. Sent i 1943 ble dette erstattet med AI Mark VIII-radar som brukte centimeter­båndet, montert i en radom, det muliggjorde angrep i all slags vær og hele døgnet.
Coastal Commands North Coates Strike Wing, stasjonert på RAF North Coates ved kysten av Lincolnshire utviklet taktikk som kombinerte store formasjoner hvor Beaufightere brukte maskin­kanoner og raketter for å undertrykke fartøyenes luftvern, mens de ble angrepet av Torbeau i lav høyde med torpedoer. Denne taktikken ble brukt fra sommeren 1943 og i en 10 måneders periode ble 27 000 tonn senket. North Coates Strike Wing var den største allierte anti-skipsfarts flystyrken under andre verdenskrig og senket totalt over 117 fartøy på i alt 136 100 tonn, med et tap på 120 Beaufightere og 241 besetnings­medlemmer. Dette tilsvarte halvparten av total tonnasje senket av samtlige allierte anti-skipsfarts flystyrker mellom 1942 og 1945.
Stillehavskrigen
Beaufighter ble tatt i bruk av skvadroner i Asia og Stillehavet fra midten av 1942. Det ble påstått at japanske soldater omtalte Beaufighter som «den hviskende døden», visstnok fordi angripende fly ikke ble hørt før det var for sent. Beaufighters Hercules-motorer var av en slik konstruksjon at de var mer stillegående enn vanlige flymotorer, spesielt forfra var lyden lavere.
Sørøst-Asia
I Sørøst-Asia opererte Beaufighter Mk VIF fra India med nattoperasjoner mot japanske kommunika­sjons­linjer i Burma og Thailand. De raske angrepene i lav høyde var svært effektive, på tross av ofte dårlige værforhold og improviserte reparasjons- og vedlikeholds­muligheter.
Sørvestlige Stillehav
Før australskproduserte Beaufightere ble levert til skvadroner fra Royal Australian Air Force i det sørvestlige Stillehavet, ble Bristol Beaufighter Mk IC benyttet i oppdrag mot japansk skipsfart.
I slaget om Bismarksjøen ble Beaufighter brukt for å undertrykke beskytning fra fartøyenes luftvern og opererte sammen med bombeflyene A-20 Boston og B-25 Mitchell fra USAAF.
Beaufightere fra No. 30 Squadron RAAF fløy inn i svært lav høyde og beskjøt fartøyene for å støtte de angripende bombeflyene. Den japanske konvoien antok feilaktig at den ble angrepet med torpedoer og gjorde den taktiske feilen å tørne fartøyene mot de angripende Beaufighterne, noe som gjorde bombingen lettere for de amerikanske bombeflyene. Åtte japanske troppe­transport­skip og fire japanske jagere ble senket, mens tapet på alliert side var på fem fly, blant dem en Beaufighter.
Etter annen verdenskrig
Fra sent i 1944 var Beaufighter-enheter fra RAF engasjert mot mål i Hellas, enhetene ble trukket ut i 1946.
Brukere
Følgende lands flyvåpen benyttet Bristol Beaufighter i den andre verdenskrig:
Trazan & Banarne
Electric Banana Band utgav også flere plateinnspillinger med sanger og sketsjer. I begynnelsen av 2000-tallet ble CD-ROM-spillet Speltajm utgitt.
Handling
Vennene Trazan Apansson, en lett komisk person basert på Tarzan, og apen Banarne bor i en koie i jungelen med en trampoline. Deres normale mat er bananer. De forteller eventyr til hverandre og diskuterer om figurer som fantomet. De synger også sanger, Trazan spiller banjo og Banarne gitar. Iblant besøker stuntmannen Johan Thorén dem. Iblant gjør de utflukter til blant annet Leksaksmuseet.
Olyckan
I 1980 produserte de TV-serien sammen med Trafiksäkerhetsverket. Da medvirket karakteren Olyckan, spilt av Ted Åström. Olyckan liker når Banarne gjør feil i trafikken, men Trazan forteller ham hvordan man må kjøre.
Pulver & Nicko
Pulver (Klasse Möllberg) og Nicko (Lasse Åberg) var tittelkarakterene i sketsjinnslaget Pulver & Nicko. Sketsjene utspiller seg på landsbygda der to skitne, hese bønder forteller hverandre gåter og faller baklengs når de hører svaret.
Bristol Beaufighter
Brukere
Brukere etter andre verdenskrig:
Spesifikasjoner (Beaufighter TF X)
Data fra Jane's Fighting Aircraft of World War II
Besetning: 2: pilot, observer
Lengde: 41 ft 4 in (12,6 m)
Vingespenn: 57 ft 10 in (17,65 m)
Høyde: 15 ft 10 in (4,84 m)
Vingeareal: 503 ft²[19] (46,73 m²)
Vekt tom: 15 592 lb (7 072 kg)
Maksimalvekt: 25 400 lb (11 521 kg)
Motor: 2 × Bristol Hercules 14-sylinders stjernemotor, 1 600 hk (1 200 kW) hver
Maksimal fart: 320 mph (280 knop, 515 km/h) ved 10 000 ft (3 050 m)
Rekkevidde: 1 750 mi (1 520 nautiske mil, 2 816 km)
Stigerate: 1 600 ft/min (8,2 m/s) uten torpedo
4 × 20 mm Hispano Mk III maskinkanon (60 skudd pr. kanon) i nesen, og avhengig av rolle;
Fighter Command variant
4 × 0,303 in (7,7 mm) Browning maskingevær (ytre styrbord ving)
8 × RP-3 «60 lb» (27 kg) raketter eller 2 × 1 000 lb (450 kg) bomber
Coastal Command variant
1 × 18 in (450 mm) torpedo