cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lombre
Lombre er en fiktiv art i Pokémon-serien. Den blei først introdusert i 3. generasjon, og har nummer 271 i den nasjonale pokédexen. Lombre har typene gras og vatn, og utvikler seg fra Lotad, og videre til Ludicolo.
Lombre har en rund kropp, med to bein og lange armer. Hodet dens er litt større enn kroppen, og på toppen har den et rundt blad med kant rundt, bortsett fra et hakk på baksida. Den har røde klør på både armer og bein, og munnen er rød og stikker litt ut fra hodet. Kroppen dens har forskjellige grønnfarger bortsett fra de små røde områdene. Ofte blir den tatt for å være et menneskebarn.
Soknabruket
Soknabruket eller Moelven Soknabruket er et sagbruk på Sokna i Ringerike, startet rundt 1970. Bedriften Skogeiernes Impregneringsverk på Hen hadde da kjøpt opp de to sagbrukene Sokna Dampsag og Kirkemoen sag på Sokna. De to gamle sagbrukene ble nedlagt etterhvert som Soknabruket overtok driften. Soknabruket eies i dag av Moelven Industrier.
The Watcher
The Watcher er en amerikansk kriminal-thriller fra 2000 regissert av Joe Charbanic. Filmen handler om en traumatisert FBI-agent som flytter fra Los Angeles til Chicago etter en mislykket jakt på en seriemorder. Etter en tid flytter seriemorderen etter og gjenopptar sin dødbringende aktivitet. Hovedrollene spilles av James Spader, Keanu Reeves og Marisa Tomei.
Filmen ble dårlig mottatt av kritikerne. Den ble heller ingen kommersiell suksess.
Handling
Joel Campbell er en traumatisert og utslitt FBI-agent som har flyttet til Chicago for å starte et nytt og rolig liv. Han har tidligere brukt åtte år i en forgjeves jakt etter en utspekulert seriemordere i Los Angeles, men etter noen måneder i Chicago synes imidlertid fortiden å ha innhentet ham. Det skjer det en rekke forferdelige mord som følger et sykt og meget kjent mønster. Han skjønner at mordene er utført av hans gamle kjenning, David Allen Griffin. Hans forhold til morderen er ekstra sårt siden det en gang i tiden var hans elskerinne som var morderens mål og offer. Før hvert mord sender han et bilde av sitt neste offer og utfordrer Campbell til å finne henne før han slår til igjen. Morderen nyter å observere sine fremtidige ofre, og han viser gang på gang overfor politiet at han har full kontroll. Hvert mord minner Campbell om hvor mislykket og hjelpeløs han føler seg. Etterhvert tar morderen skrittet inn i Campbells omgangskrets og nok en gang utpeker han en kvinne som står ham nær.
Popularitet og økonomi
The Watcher ble ingen publikumssuksess. Den innbrakte $47,3 millioner på verdensbasis, hvorav $30 millioner i USA. Ifølge The Numbers havnet den på 77. plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 2000 og på 84. plass i USA.
Produksjonskostnadene var på $33 millioner.
Filmanmelderne
Den ble dårlig mottatt av filmanmelderne. noe som gjenspeiles i at den har fått kun 10 % på Rotten Tomatoes og 22 % på Metacritic. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 2 av 4 stjerner.
VG gav den terningkast fire og skrev blant annet: «Haltende, klisjépreget og ikke nettopp troverdig – tross en fint plaget James Spader og sekvenser av godt, skummelt merke». Dagbladet gav den terningkast to og skrev: «Seriemorderen er for lengst blitt en klisjé, både i bøker og filmer, og det finnes ikke en eneste vri på temaet i debutfilmen til musikkvideoregissøren Joe Charbanic». Den fikk terningkast fem av nettstedet CINERAMA i 2001.
Liste over Tysklands presidenter
Liste over Tysklands presidenter omfatter statsoverhodene i Forbundsrepublikken Tyskland. Etter innføringen av Grundgesetz i 1949 har Forbundspresidenten vært Tysklands statsoverhode. Forbundspresidenten velges av Forbundsforsamlingen for fem år av gangen, med mulighet for ett gjenvalg.
I perioden 1949 til 1990 var Forbundsrepublikken Tysklands territorium begrenset til Vest-Tyskland. Vest-Berlin ble kulturelt og politisk knyttet til Forbundsrepublikken Tyskland, men de allierte okkupasjonsmaktene aksepterte ikke full innlemming i Vest-Tyskland. Vest-Berlins utsendinger til Forbundsdagen hadde ikke stemmerett. Saarland ble en del av forbundsrepublikken i 1957 etter 10 år som autonom republikk. Richard von Weizsäcker var president da Øst-Tyskland ble forent med forbundsrepublikken og Berlin ble fullverdig del av forbundsrepublikken etter avslutning av den allierte okkupasjonen.
Embetet som Reichspräsident ble opprettet med Weimarforfatningen i 1919. Det ble avskaffet av Adolf Hitler, som innlemmet det i sitt Reichskanzlerembete. I DDR var Wilhelm Pieck statspresident fra 1949 til sin død i 1960, men fikk ingen etterfølger i embetet, da Statsrådet kollektivt overtok rollen.
Forbundspresidenter
Oversikt over forbundspresidenter:
Forbundsrådets president som fungerende Forbundspresident
I artikkel 136 i Grundgesetz fra 1949 står det at fram til den første Forbundspresidenten ble valgt, skulle hans funksjoner utøves av Forbundsrådets president. Denne hadde ingen rett til å oppløse Forbundsdagen.
Ifølge artikkel 57 i Grundgesetz er det Forbundsrådets president som overtar Forbundspresidentens funksjoner når denne er forhindret fra å utøve dem eller hvis stillingen blir ledig før tiden.
Wilhelm Burmann
Wilhelm Burmann (født 3. april 1939 i Oberhausen i Tyskland, død 30. mars 2020 i New York City) var en tysk ballettdanser, ballettmester og ballettpedagog.
Liv og virke
Wilhelm Burmann vokste opp på en bondegård nær Oberhausen. I en alderav 15 år begynte han med dans. Han klarte å etablere seg i Vest-Tyskland og danset med blant annet Ballett Frankfurt, Stuttgarter Ballett og Grand Théâtre de Genève.
Etter å ha utvandret til USA danset han for New York City Ballet, New Jersey Ballet og for Pennsylvania Ballet, til han sluttet med selv å danse i 1977.
Blant hans mest kjente elever var danserne Alessandra Ferri, Julio Bocca, Maria Kowroski, Wendy Whelan, Alexandra Ansanelli, Ángel Corella og Michele Wiles.
Den 30. mars 2020 døde Burmann i en alder av 80, Covid-19, på Mount Sinai West Hospital.
Mongolia under Vinter-OL 1964
Mongolia under Vinter-OL 1964. Tretten sportsutøvere, ti menn og tre kvinner, fra Mongolia deltok i tre sporter, langrenn, hurtigløp på skøyter og skiskyting under Vinter-OL 1964 i Innsbruck i Østerrike. Mongolia, som deltok for første gang i et vinter-OL, vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 20.-plass på 3000 meter skøyter for damer.
Pål Erik Glomsaas
Pål Erik Glomsaas (født 22. desember 1972) er en tidligere norsk ishockeyspiller og trener. Han har spilt på de to øverste nivåene i norsk hockey i fire tiår, fra 1980-tallet til 2010-tallet. Og så som treneren før han gjorde comeback som spiller. Han spilte i all hovedsak for Bergen/Djerv og Bergen Flyers (senere bare Bergen Ishockeyklubb), og for Lillehammer (1997/98). Samt en sesong i Trondheim Ishockeyklubb (2005/06).
Tata Nano
Tata Nano er en bybil lansert av indiske Tata Motors. Modellen ble avduket på «9th annual New Delhi Auto Expo» 10. januar 2008 i New Delhi, India.
Det første produksjonsmålet satt av Tata Motors er 250 000 enheter pr år. Ifølge administrerende direktør i Tata Group, Ratan Tata, er Nano en bil med 623 cm³ motor bak og bakhjulsdrift, med et forbruk på 0,455 liter/mil ved bykjøring, og 0,385 l/mil under landeveieskjøring. Det er den første gangen at en tosylindret bensindreven motor vil bli brukt i en bil med en balanseaksel. Tata Motors har sendt inn flere patentsøknader relatert til oppfinnelsene i forbindelse med designet av Nano. Lederen for Tata Motors' Engineering Research Centre, Girish Wagh, har fått ros for å være en av hjernene bak Nanos design.
Tata hevder at Nano oppfyller utslippskravene i den europeiske Euro-IV standarden, selv om The Guardian rapporterer at Nano ikke vil bli solgt i Europa, på grunn av «strengere krav til sikkerhet og utslipp». I likhet med andre indiske biler har Nanoen fire seter og fem dører. Bilen har en 624 cm³ bensinmotor som yter 33 hestekrefter.
Standardversjonen (uten klimaanlegg, radio og servostyring) vil koste €1 700 eller 13 400 norske kroner, noe som gjør den til den billigste produserte bilen i verden. Prissettingen har ført til at Nano blir kalt for «1-lakh car» (etter det indiske ordet som betyr '100 000').
Bare Stein
Bare Stein er et musikkalbum med Stein Ingebrigtsen, utgitt i 1973. Albumets største hit er «Solen skinner alltid der du helst vil være».
In Wrong
In Wrong er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av James Kirkwood.
Handling
Sjåføren Johnny Spivins er forelsket i Millie Fields, hvis mor eier et pensjonat. Når Millie interesserer seg for Morgan Coleman fra New York er på ferie hjemme hos henne, forsøker en misunnelig Johnny å skaffe seg arbeid ved den lokale banken - men dette mislykkes. En dag, akkurat i det Johnny skal redde Millie fra en veltet kano, dykker Morgan fra en høy bro og redder henne.
Når flere innbyggere i byen - inkludert Johnnys mor - planlegger en fest for å hedre Morgans handlinger, bestemmer Johnny seg for å forlate byen. Men på veien oppdager han to bank-ranere, som han jager tilbake til byen med høygaffelen sin.
Tokke kraftverk
Tokke kraftverk er et vannkraftverk i Tokke kommune i Vestfold og Telemark fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1961 og utvidet i 1962, og utnytter et fall på 377 meter fra Vinjevatn til Dalen ved Bandak. Overføringstunnelen mellom Vinjevatn og kraftverket er på 17 km.
Det er installert fire francisturbiner på totalt 430 MW. Normal årsproduksjon er på 2 140 GWh.
Magasinet Vinjevatn reguleres mellom 466 og 462 moh. Til Vinjevatn overføres det vann via Vinje kraftverk.
Stefanie Melbeck
Stefanie «Steffi» Melbeck (født 16. april 1977 i Hamburg) er en tysk tidligere håndballspiller, som spilte for de tyske klubbene Nenndorf, Horneburg og, de danske klubbene og , samt det tyske kvinnelandslaget.
Kiến Phúc
Kiến Phúc (som kjent som Nguyễn Phúc Ưng Đăng, født 12. februar 1869, død 31. juli 1884) var keiser i Vietnam tilhørende Nguyễn-dynastiet, i kun åtte måneder (2. desember 1883 til sin død 31. juli 1884).
Sjåstad kraftstasjon
Sjåstad 1 utnyttet et fall på 120 meter fra Høgfossdammen til Klapperdammen. Det ble tatt i bruk i 1909, samlet ytelse var 1,3 MW.
Sjåstad 2 utnyttet et fall på 23 meter fra Klapperdammen. Det ble tatt i bruk i 1915 med 368 kW effekt.
Byggene står fremdeles. Høgfossdammen, rørledningen og det tekniske utstyret i Sjåstad 1 er fjernet. I Sjåstad 2 er interiøret beholdt.
Området på Sjåstad kalles Sagtomta. Det har vært sagbruk og mølle siden 1500-tallet. Sjaastad Trævarefabrik var den viktigste bedriften i Lier fram til det brant ned i 1899.
Det var planlagt et nytt Sjåstad kraftverk med 140 meter fall og 2,1 MW. Søknaden ble avslått i 2012 av hensyn til naturinngrep.
Jules Chappaz
Jules Chappaz er en fransk langrennsløper.
Han ble juniorverdensmester på 10 km fri teknikk under junior-VM 2019. I U23-VM 2022 på Lygnasæter gikk han på Frankrikes lag som tok sølv på 4 × 5 km stafett.
I VM 2023 i Planica tok han bronse i sprint klassisk stil.
Greve av Monpezat
Greve og grevinne av Monpezat (Count and Countess of Monpezat) er en tittel, som Dronning Margrethe II den 30. april 2008 tildelte sine sønner, kronprins Frederik og prins Joachim, mens kronprinsesse Mary ble grevinne av Monpezat. Da prins Joachim giftet seg med prinsesse Marie den 24. mai 2008, ble også hun grevinne av Monpezat.
I overensstemmelse med de alminnelige regler, bærer også etterkommere født i lovlig ekteskap de samme titler. Dermed er prinsene Nikolai, Felix, Christian og Vincent også grever av Monpezat, mens prinsessene Isabella, Josephine og Athena er komtesser av Monpezat.
Grevskapet Flandern
Grevskapet Flandern var en historisk region i Nederlandene.
Det besto ikke bare av de to belgiske provinsene Øst-Flandern og Vest-Flandern, men også av store deler av dagens franske departementet Nord (Fransk Flandern) (hvor det fortsatt er en liten minoritet som snakker en fransk-flamsk dialekt av nederlandsk) og den sørlige delen av den nederlandske provinsen Zeeland kjent som Nederlandsk Flandern, Zeeuws-Vlaanderen.
I romersk tid lå Flandern i de romerske provinsene Gallia Belgica og Germania Inferior og var bosatt av galliske stammer inntil germanere strømmet over elven Rhinen og ble assimilert med dem og samtidig fjernet det romerske keiserstyret. De viktigste byene var Gent, Brugge, Tournai (Doornik), Kortrijk, Ieper, Middelburg, Oudenaarde, Aalst, Lille (Rijsel), Cambrai (Kamerijk), Douai (Dowaai), Dunkerque (Duinkerke) og Valenciennes (Valencijn).
I dag er det historiske området og grevskapet Flandern delt mellom Frankrike, Belgia og Nederland.
Historie
Grevskapet Flandern har sin opprinnelse med Judith, datter av den franske kongen, Karl den skallede. Hun giftet seg to ganger med angelsaksiske konger, men kom tilbake og gikk inn i et heftig kjærlighetsforhold til Balduin «Jernarm». Kongen nektet de to å opprettholde forbindelsen, men da de to rømte og til slutt fikk paven til å gå imellom, aksepterte han at ekteskap ble inngått. Han ga regionen Flandern, da kalt pagus Flandrensis, til de to. I begynnelsen var området et markgrevskap, senere kun et fylke.
Flandern ble formelt etablert som et føydalt len i år 862 av Karl den skallede, konge av Francia Occidentalis (Vestfranken). Det var et av seks opprinnelige pairs, adelige riker, i det franske kongedømme, og grevene av Flandern har vært tradisjonelle sverdbærere i kroningsseremoniene for de franske kongene.
Det opprinnelige flamske pagus ble utvidet i årenes løp; mot nord med herredømmet av De fire amts og de sørlige øyene av Zeeland; mot øst med borggrevskapet Aalst og i sør med grevskapet Artois, en historisk region i dagens franske departement Pas-de-Calais. Det forble en del av Flandern inntil det ble et eget fylke i 1237. Etter denne dato har Artois ved ulike tider vært kontrollert av grevene av Flandern gjennom en atskilt tittel inntil det til slutt ble lagt inn under den franske krone.
I løpet av senmiddelalderen gjorde handelsbyene, hovedsakelig Gent, Brugge og Ieper, landet til et av de mest urbaniserte delene av Europa ved veving av ull fra nabolandene, først og fremst England, til tøy og klær som ble solgt innenlands og til eksport.
Flandern ble delt da de vestlige distriktene kom under fransk styre på slutten av 1100-tallet. De gjenværende delene av Flandern lå kortvarig under nabogrevskapet Hainaut i 1191. Flandern ble fra 1200-tallet stadig rikere og mektigere områdets selvstyrte byer var medvirkende til å avverge franske forsøk på erobring (1300–1302). Franskmennene ble endelig beseiret i gyldne sporer-slaget ved Kortrijk den 11. juli 1302.
Flanderns fremgang ble svekket i de påfølgende århundrene på grunn av den omfattende reduksjonen i folketallet i Europa svartedauden i 1348 resulterte i, svikt i handelen under den fransk-engelske hundreårskrigen (1338–1453) og økende produksjon av engelsk tekstiler. Flamske vevere hadde flyttet ut til blant annet Worstead og North Walsham i Norfolk på 1100-tallet og startet engelsk tekstilindustri.
I 1549 utstedte Karl V en sanksjon hvor Flandern ble forent med Nederlandene og hvor hans familie skulle være arvinger. Nederland hadde en viktig posisjon i riket. Karl V hadde tilbrakt det meste av sin barndom i området, men på grunn av handelen og industrien og de rike byene var området også viktig for statskassen. Herredømmet ble overført til den spanske grenen av Huset Habsburg med Filip II av Spania, og etter 1556 tilhørte Flandern kongene av Spania.
På grunn av kong Ludvig XIV av Frankrikes ekspansjonspolitikk kom de vestlige områdene av Flandern endelig under fransk styre gjennom flere påfølgende avtaler; 1659 (Artois), 1668 og 1678. Distriktene ble en av de franske provinsene og til slutt departementet Nord.
I 1715 ble det gjenværende området av sørlige Nederlandene, inkludert Flandern, gitt tilbake til den østerrikske delen av Huset Habsburg. I 1794 ble det erobret av franske revolusjonsstyrker, men etter at Napoléon Bonaparte var blitt beseiret, besluttet Wienerkongressen i 1815 å gi det til Det forente nederlandske kongedømme. I 1830 ble hoveddelen av Flandern en del av Belgia, mens en mindre del forble innenfor kongeriket Nederlandene.
Svaneapoteket i Bergen
Svaneapoteket i Bergen ligger i Strandgaten. Apoteket har bakgrunn i at de første apotekerne i byen i 1595 fikk bevilling til drift av Kong Christian IV og har vært i kontinuerlig drift siden 1688 eller tidligere. Dette regnes som Norges første apotek og med utgangspunkt i 1595 som landets eldste bedrift. Nic. Aagaard Sverre konkluderte med at Svanapoteket er en direkte etterfølger etter apotekene som begynte sin virksomhet i 1588-1593 og fikk bevilling i 1600.
Apoteket fikk navnet Svaneapoteket i 1705 etter at Løveapoteket ble etablert av danskfødte Esaias Wilhelm Promm, fikk. Nederlenderen Lambert Gregersøn Friis hadde trolig begynt apotekvirksomhet i Bergen i 1588. Bergen var på den tiden det eneste stedet i Norge med fastboende lege.
Apoteket har lokaler i Strandgaten på hjørnet mot Christian Michelsens gate. Etter brannen i 1916 ble området regulert på nytt og Strandgaten utvidet og litt forskjøvet. Apotekets tomt var før brannen midt i dagens gate noen meter sør for dagens tomt. Apoteket har holdt til i Strandgaten siden rundt 1700 eller tidligere.
Bakgrunn
Københavns første apotek var Svaneapoteket etablert i 1546. I årene i mellom hadde Viborg, Kolding, Århus og Helsingør fått apoteker med bevilling. En forordning fra 1619 fastsatte apotekernes virkeområde i forhold til leger, kirurger og «empirikeres», og gjorde apotekene til en del av helsevesenet. Apotekene skulle inspiseres to ganger årlig av en lege. Kjemikalier skulle oppbevares på avlukkede steder og ikke overlates til uvedkommende. Apotekerne fikk forbud mot å behandle innvortes sykdommer, og de skulle adlyde legene. I 1672 kom en ny forordning om leger og apotekere, der ble det bestemt at apotekere måtte inneha kongelig «bestallingsbrev» (utnevnelse ), fullføre eksamen og avlegge ed til kongen. Apotekerne skulle ikke drive legepraksis. Deres arvinger fikk rett til å videreføre driften, forutsatt at de tok eksamen og avla ed. Christiania fikk sitt første apotek, Svaneapoteket, i 1628, etablert av tyskeren Baltazar Brabant. Trondheim fikk sitt første apotek, Løveapoteket, i 1661.
Bergen var på 1500-1600-tallet en av Skandinavias største byer, og klart større enn Stockholm. På 1700-tallet var Bergen omtrent jevnstor med Altona (som også lå under den danske kongen) mens hovedstaden København var klart størst. Bergen som handelssenter og en stor andel utlendinger, særlig tyske, i byen medvirket trolig til at byen var tidlig ute.
Etterhvert ble det vanlig med kjøp og salg av apotek der privilegium (lisens), apotekgård (bygning) og utstyr inngikk som verdigjenstander. Etter lovendring i 1850 ble det bare utstedt personlig bevillinger som gjaldt for levetiden. Det ble ikke lenger utstedt evigvarende og omsettelige lisenser.
De første apotekerne i Bergen
Nederlenderen Lambert Gregersøn Friis (også kalt Lambert Gjertsen, Lambert Gregersen eller Lambert Giertsøn Apoteker) regnes som byens første apoteker og trolig Norges første. Friis tok borgerskap i 1588 og innførte og solgte medisinske urter. Friis ble innført i borgerboken som apoteker og begynte handelen med apotekvarer uten særskilt bevilling eller privilegium. I 1593 flyttet Henrik Høyer til Bergen fra Stralsund og begynte legepraksis. Friis ville ikke selge varer til Høyer fordi Høyer ble en konkurrent til den legen som allerede var etablert i byen. I 1593 begynte Nicolaus de Freund (også omtalt som de Freundt, innvandret i 1551, trolig fra Nederland) å innføre legemidler på forespørsel fra Høyer. Friis leverte klage på de Freunds virksomhet til lensherren og de Freund måtte forklare seg for rådsstueretten i Bergen. Rådsstueretten konkluderte med at de Freund burde få drive sin virksomhet fordi det ville være uheldig om byens innbyggere var begrenset til å handle hos en «krydderkremmer eller apoteker». Friis hadde heller ikke fått tildelt noe privilegium. Apotekerne i Bergen drev på den tiden med generell handel og ikke bare apotekvarer.
De Freund ga seg ikke og 13. desember 1595 fikk begge ved «kongebrev» bevilling til å drive apotek. De Freund drev også vinstue og holdt selskap for Christian 4 ved kongens besøk i 1599. Beretninger fra den livlige festen er bevart og den skal ha endt med at gjestene knuste vindusrutene i de Freunds hus. Apotekbevillingen til de Freund ble stadfestet ved kongens besøk i 1599. På den tiden hadde Bergen handelsmonopol på Færøyene og de Freund og to andre hadde fått handelsprivilegier på øyene. Han be såkalt rådmann i Bergen i 1602, et verv han sa fra seg to år senere. De Freund drev hvalfangst og var innehaver av gården Gravdal. De Freund drev apotek til han døde i pesten i 1618. De Freund og hans etterfølgere var blant Bergens rikeste.
Noen av apotekerene
Johan de Besche, født i Sverige, var den første apoteker med formell utdannelse. De Besche kjøpte i 1688 Henrik Bladts apotek og i 1691 Samuel Schirenbecks apotek. Som innehaver av begge apotek i byen søkte de Besche kongen om enerett til å drive apotek i Bergen, noe som ble innvilget. I 1705 ble det etablert et apotek til i byen, Løveapoteket, og de Besche ga sitt apotek navnet Svaneapoteket. Etter dette fikk apotekene i byen faste navn. Disse to var byens eneste til 1858. Apotekeren dyrket urter i Maartmannshagen (også kalt Apotekerhagen) på det området som senere ble Ole Bulls plass og Festplassen (skapt til dels ved utfylling i Lille Lungegårdsvann). Svaneapoteket ble solgt ut av familien de Besche til Ole Bornemann Bulle i 1796. Johan Storm Bull (far til Knud, Georg Andreas og Ole Bull) overtok apoteket etter sin far. Ole Bull og hans brødre ble født i huset. Johan de Besche gjorde apotekerhagen om til en parkanlegg. Johan Carl de Besche døde i 1787 og apoteket ble overtatt av datteren og hennes mann C.F. Neblung. Neblung og hans kone flyttet etter et par år til Altona der de overtak apoteket etter hans far. J.B. Qvislin skal etter dette ha vært innehaver av Svaneapoteket et par år før Bull overtok.
Før 1916
Apoteket har holdt til i Strandgaten minst siden slutten av 1600. Butikklokaler på 1600-tallet var nokså primitive og kremmere drev ofte virksomheten i boder og kjellere eller inne i sin privatbolig. Apotekene var blant de første som hadde fullverdige butikklokaler med disker, hyller og vekter slik andre butikklokaler etter hvert ble innredet. Apotekerne fikk ofte lov til å servere alkohol som en del av apotekbevillingen. Johan de Besche drev apotek i en trebygning i Strandgaten 4. Det var trolig denne bygningen som gikk tapt i brannen i 1916 og da ble et nytt apotekbygg reist i Strandgaten 6. Georg Andreas Bull laget i 1848 en tegning av det bygget som brant i 1916. Strandgaten var på den tiden byens hovedgate. I gaten var det livlig handelsvirksomhet. Strandsiden var stedet der hanseatiske handelsmenn ikke kunne drive handel De ble «kastet ut» av området av Erik Rosenkrantz etter brannen i 1561. Nedenfor gaten var der en rekke sjøboder bygget utover i Vågen. Mellom disse var der hoper som gjorde at skipene kunne ligge ved bodene når de skulle laste og losse. Vannet var dypt nok ettersom sjøbodene var reist på påler.
På vestsiden av gaten var der en dobbel husrekke som må ha kommet etter at hele bydelen brente i 1582. Dette kan sees på reguleringskart etter brannen i 1702. Det var en del murhus i bydelen. Svaneapotekets bakbygning var en steinkjeller som sto helt til etter brannen i 1916. Det er døren fra denne kjelleren som er bevart i Svaneapotekets nåværende lokaler.
Apoteket var samtidig et slags konditori hvor en kunne få servert blanet annet forskjellige krydderkaker og diverse drikkevarer. Det var vanlig at apotekerne fikk løyve til å servere hetvin og rhinskvin sammen med bevillingen til å drive apotek.
I 1756 brant den delen av Strandgaten hvor apoteket lå. En kan derfor anta at den bygningen Georg Andreas Bull tegnet i 1848 ble oppført etter denne brannen. Steinkjelleren hadde inskripsjonen 1699 og har derfor overlevd brannene både i 1702 og i 1756. Muligens er det i denne steinkjelleren det første apoteket startet. Den kan være bygget etter brannen i 1582 da flere hus fikk grunnmurte kjellere.
Den fine trebygningen som lå ut mot Strandgaten var i en byggestil, typisk for bergensk trearkitektur fra 1700-tallet. I bygningen var apoteket, og her bodde apotekeren med sin familie og sine tjenestefolk.
Apotekersmuget forbandt Strandgaten med Markeveien og hadde navn etter Svaneapoteket. Apotekersmugets trase tilsvarer omtrent Christian Michelsens gate som ble anlagt etter brannen i 1916.
Brannen 15.-16. januar 1916
Klokken fem om ettermiddagen lørdag 15. januar 1916, var noen arbeidere i ferd med vareopptelling hos jernhandler Berstad i en bod ved Murallmenningen. Ute blåste det sterk storm med orkan i kastene. En av arbeiderne var uheldig å antenne en ball tjæredrev med et lys. Han åpnet døren for å lempe den på sjøen. Da kom et stormkast, og snart sto hele boden i lys lue. Raskt spredte ilden seg innover Strandgaten mot Torget. Sjøbodene brente som knusk. Man innså snart at Strandgaten ikke sto til å redde.
Regulering av sentrum
Brannen hadde lagt øde hele området mellom Torgallmenningen og Murallmenningen. På én natt var det gamle sentrum med middelalderens gateløp lagt i aske. Først måtte brannområdet inngjerdes, og ruinene sprenges. Tilbake sto det 17 bygninger eller bygningsrester, blant annet Telefonkompaniets nye hus i Veiten, der den buete fasaden gjenspeiler det gamle gateløpet. Det ble ryddet gater for å skaffe forbindelse ut til Nordnes og Engen. En stor reguleringskonkurranse ble utlyst, og vinneren, Albert Lilienberg, og 2. prisvinneren, Georg Greve, fikk i oppdrag å regulere det nye sentrum.
Lilienberg og Greve fikk hjelp av arkitekt Ole Landmark til å utarbeide en bebyggelsesplan for sentrum for å sikre en vakker og harmonisk gjenoppbygging av byen. Landmark var særlig flink med bergensk arkitektur og byggetradisjon. Reguleringsplanen stilte bestemte arkitektoniske krav, og bebyggelsesplanen inneholdt retningslinjer om disse. I april-mai 1917 var den ferdig med fasade- og perspektivtegninger til et nytt sentrum. Oppgaven falt i to deler: Å gi et skjema med positive bestemmelser for bygningene, og å gi et bilde og et miljø. Første delen besto i, ved hjelp av tegninger, å fastslå gesimshøyder, takfall, takhøyder, vindus- og etasjehøyder som var bundet av retningslinjer. Den andre delen var å utrede de forskjellige strøks arkitektoniske utforming, fordele de offentlige og halvoffentlige bygninger, og sørge for en god helhetsvirkning.
Ett av de fineste husene som gikk tapt i brannen, var Svaneapoteket. Det var sannsynligvis bygget etter brannen i 1756, og vi vet at Ole Bull var født i huset i 1810. Huset hadde en midtgang og to rom bak hverandre, på hver side av denne. Det hadde også en barokkgavl, men den var blitt bygget om til en ark med spiss gavl etter 1848. Hoveddøren var flankert av en mektig portal, og over den var en hvit svane av tre.
Nåværende bygning
20. november 1920 kom bygningen til syne da stillasene ble fjernet. Nye Svaneapoteket kneiste som en borg på branntomten der få andre bygg var kommet opp. I kjelleren og andre etasje var det svære lagerrom tilknyttet apoteket i første etasje, mens det var leiligheter i de øverste etasjene. På loftet var det en rekke hybler med toalett og bad på deling, men utstyrt med moderne gasskjøkkener. Apoteker Johan Lothe hadde stått sentralt i innredningen, han fikk velge arkitekter og planla fremstilling av egne medisiner. Faktisk hadde han en periode 90 ansatte i sving i fabrikken i de øvre etasjene. Bygningens inngangsparti er en ren kopi av den gamle portalen, men av stein og ikke tre. Tak-ornamentet, typisk for bergenske trehus på 1700-tallet, er også det samme som på den nedbrente bygningen. Det ble sagt at svanen over portalen inneholdt omsmeltet metall fra gamleapoteket. Åpningen fant først sted 18. mai 1921, men nybygget fikk lite oppmerksomhet, kanskje fordi arkitektene Arnesen og Kaarbø på samme tid reiste et annet bygg tvers over Vågen: «Det kommunale folkekjøkken og arbeiderhjem», i dag kjent som hotell Rosenkrantz.
Som representant for grunneierne satt apoteker Johan Lothe i juryen for den store reguleringskonkurransen. Han valgte Fredrik Arnesen og Arthur Darre Kaarbøe som arkitekter. De har i det vesentlige fulgt fasadeplanene til arkitektene Greve og Landmark, men har og tilført bygningen sitt preg, blant annet minner arkene på byggets langsider om andre de samme arkitektene har tegnet. Bygningen følger arkitektenes intensjoner om å bruke motiver fra den gamle bergensarkitekturen. Gavlen på bygget minner om den som opprinnelig hadde vært på den gamle trebygningen. Portalen er òg en kopi av den gamle treportalen, og svanen skal være støpt av metallrester fra branntomten etter det gamle apoteket. Bygget har fått en sentral plass som fond i gaten, og grunnplanen er helt ny og spesiell. Men likevel kan en se store likheter mellom det gamle og det nye.
Svaneapoteket er en god representant for den første arkitekturen som kom opp etter brannen. Men dårlig økonomi og dyrtid på grunn av krigen i Europa gjorde at det tok lang tid før byen ble gjenreist. Bygningen viser derfor hvordan overgangen mellom den gamle og den nye tiden ble. Man begynte i en stil som var utledet av gammel bergensk arkitektur, og endte opp med funksjonalisme.
Ombygninger i nyere tid
Det nye apoteket åpnet sine dører 18. mai 1921, og ble bygget og innredet nærmest som en farmasøytisk fabrikk. Apoteker Lothe var svært opptatt av den vitenskapelige siden av farmasien. Det var ikke tilfeldig at han var en av drivkreftene bak opprettelsen av Universitetet i Bergen og den farmasøytiske utdannelsen i Norge. Men Lothe må òg ha vært opptatt av å ta vare på kulturen og historien, noe hans deltakelse i arbeidet med Bergen Museum viser. I den nye apotekbygningen er svanemotivet blitt et sentralt tema. I tillegg til svanen over inngangspartiet, finner vi den lengre oppe på fasaden. Inne i selve apotekoffisinet eller publikumsrommet, er svanen brukt i border under taket og øverst på de to store søylene som dominerer lokalet. Svanemotivet er òg brukt som dekor på interiøret. I selve oppgangen til Strandgaten nr. 6 ser vi svanen på alle heisdørene oppover i bygningen.
Apoteket hadde en egen avdeling for «dispensering» (oppfylling) av medikamenter i 2. etasje. Her var det òg en egen sterilavdeling som på 70-tallet skulle vokse seg stor. I apoteket var en stor kjelleretasje med mange rom, blant annet garderober for personalet, og lagerplass for både ferdige produkter og råvarer.
Apoteket ble ombygget i 1993, 1999 og 2014. Ved den siste ombyggingen forsvant resten av interiøret fra 1921, deriblant «orgelet» med klokke, skap og skuffer, som ble overtatt av Bymuseet og lagret der. I mars 2021 overtar sportskjeden Norrøna 250 kvadratmeter av Svaneapotekets lokaler. Selve butikken forblir i hovedsak den samme, men Norrøna overtar lokalene bak, der farmasiproduksjonen tidligere holdt til. Dermed forsvinner Svaneapotekets gamle kobberdør fra før bybrannen, men også denne er donert til Bymuseet.
Innehavere av Svaneapoteket og forløpere
Flere personer drev salg av apotekvarer i Bergen mellom 1588 og 1688. Det har vært vanskelig å få oversikt over hvilke personer som har vært innehaver av apotekbevilling før 1688. I 1688 ble to salgsteder kjøpt av Johan de Besche som var den første apoteker med formell utdannelse. Han gav apoteket navnet Svaneapoteket i 1705 da Bergen fikk sitt andre offisielle apotek, Løveapoteket.
Privilegium betyr en lov som gjelder for en enkelt person, og ble opprinnelig brukt ved at kongen gav særskilte rettigheter til en enkelt borger. De tidligste apotekerbevillingene var personlige, og derfor utformet individuelt.
Daniel Larsen Schevig
Daniel Larsen Schevig eller Daniel Larsen Skevik (født 1786 i Beitstad, død 6. oktober 1833) var en gårdbruker og eidsvollsmann fra Beitstad i Nord-Trøndelag.
Skjevik ble født i Solberg sogn i Beitstad, der faren hans var bonde. Selv tok han underoffisereksamen og ble sersjant etter tapper krigsinnsats i slaget ved Duved skanse, før han tok over farsgården.
I 1814 var Skjevik representant fra Første trondhjemske infanteriregiment til Riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814. Der tilhørte han selvstendighetspartiet.
Takløk
Takløk (Sempervivum tectorum) er en flerårig, eviggrønn plante i bergknappfamilien.
Daniel Larsen Schevig
Han døde på gården sin i Solberg i 1833. Han mottok Dannebrogsmændenes Hæderstegn i 1808. Et minnesmerke over ham og en annen eidsvollsmann, bonden Sivert Bratberg, ble reist på Solberg gamle kirkegård i 1914.
Schevig overtok halvparten av farsgården Skjevik i Steinkjer i 1811 og tok over hele gården i 1817. I dag er det ingen bygninger igjen fra eidsvollsmannens tid.
Takløk
Beskrivelse
Takløken er en bladrosett hvor hvert enkelt blad er sukkulent, med et elliptisk til omvendt eggformet utseende med en skarp spiss. Oversiden er vokskledt og grågrønn, mens undersiden er grårød. Kanten er bekledt med fine hår. Hver av bladrosettene er 3-8 cm i diameter, hele planten kan være opptil 20 cm bred. Planten sprer seg ved å danne tallrike siderosetter på utløpere fra jordstengelen, men også, i noe mindre grad, ved hjelp av frø.
Blomstene sitter i en løs stand på enden av en 20-40 cm høy stengel. Hver enkelt blomster er stjerneformet og rosenrød. Bladrosetten vil dø etter avblomstring, men har da satt flere avløpere. Rotnettet er kraftig og dybtgående.
Takløken er en hardfør art, med en usedvanlig sterk tørkeevne og stor vannlagringskapasitet i de kjøttfulle bladene.
Utbredelse og habitat
Takløken kommer opprinnelig fra Sør- og Sentral-Europa, hvor den vokser på tørre, mineralfattige plasser med lite jord. Takløken er innført og naturalisert på nesten samtlige kontinenter. I Norge er den innført, men har også forvillet seg i den norske flora, og fins spredt viltvoksende på Sør- og Østlandet.
Liste over byer i Albania
Liste over byer i Albania
Takløk
Brannvern
Det fins nedtegnelser fra 2000 år tilbake om at takløken ble dyrket på hustak. Ifølge en gammel myte var det Jupiter som ga mennesket takløken for at den skulle beskytte husene mot lyn og brann, og romerne brukte å sette ut en urne med takløker for å beskytte husene sine.
Senere ble takløkene brukt som «brannslukningsapparat» på torvtak. Takløken dannet et teppe av rosetter, og beskyttet taket fra å bli antent av en brennende pil eller gnister fra en pipe. Karl den store bestemte at takløken skulle dyrkes på alle tak.
Liste over byer i Albania
Albanias hovedstad er Tirana og er den overlegent største byen. Det er kraftsenteret for Albanias økonomi. Albanias nest største by og en viktig havn er Durrës.
Dacrycarpusslekten
Dacrycarpus cinctus
Liste over byer i Albania
Dette er en liste over landsbyer, byer og storbyer i Albania, hentet fra det  Statistiske Instituttet (Insituti i Statistikës) i Tirana (2001):
Takløk
Medisin
Takløken inneholder lindrende, organiske syrer. Allerede i oldtiden ble takløken brukt mot diaré, dysenteri og innvollsormer. Til utvortes bruk ble bladene knust og bearbeidet til salver som spesielt ble brukt mot brannsår, men også mot utslett. Den ble også brukt mot øresus og hodepine.
Inntak av takløk i litt store mengder kan gi kvalme med oppkast eller diaré.
Liste over byer i Albania
Største byer
By: 643 000 Med omland: 898 000 By: 209 600 Med omland: 365 000 By: 100 800 Med omland: 359 000 By: 124 700 Med omland: 263 000 By: 83 600 Med omland: 228 000 By: 75 100 Med omland: 202 000 By: 56 300 Med omland: 383 000 By: 48 800 Med omland: 175 000 By: 44 200 Med omland: 163 000 By: 37 900 Med omland: 100 000 By: 33 400 Med omland: 80 200
Dacrycarpusslekten
Dacrycarpus cumingii
Liste over byer i Albania
Eksterne lenker
Albania
Dacrycarpusslekten
Dacrycarpus dacrydioides
Dacrycarpus expansus
Dacrycarpus imbricatus
Dacrycarpus kinabaluensis
Dacrycarpus steupii
Dacrycarpus vieillardii
Trærne er av ulik høyde, men inntil 55-60 meter høye, og eviggrønne. Flest arter har Ny-Guinea, med hele fem av de ni artene. Flere av artene er truet av habitatødeleggelse, eller redusert på grunn av tømmerhogst.
Dacrycarpus dacrydioideseller «Kahikatea» er eviggrønt og vokser i fjellskog i New Zealand. Det kan bli 55-60 meter høyt, og 1 meter i diameter. Bladene er spiralsatt og inntil 8 mm lange. Konglene er orange-røde og kjøttfulle. I moderne tid har arten vært utsatt for intensiv hogst. Det velluktende, lette treslaget har vært brukt til smørbutter.
Vest-Saharas herrelandslag i fotball
Vest-Saharas herrelandslag i fotball er fotballandslaget for Vest-Sahara og Den saharawiske arabiske demokratiske republikk og kontrolleres av Den saharawiske fotballføderasjonen. De er ikke medlem av FIFA eller Confédération africaine de football og kan dermed ikke være med i Fotball-VM eller Afrikamesterskapet i fotball. De er medlemmer av NF-Board, en organisasjon for fotballandslag som er utenfor FIFA-systemet. Laget spiller med grønn og svart trøye, rød shorts og hvite sokker. Bortedrakten er i sort og hvitt.
I 1984, 1986 og 1994 spilte de mot en rekke klubblag i Algerie. I 1988 spilte de mot Le Mans i Frankrike og tapte 3-2. I 1987 spilte de i Spania og i 1994 i Italia.
Informasjon og samfunnskontakt
Informasjon og samfunnskontakt (public relations, PR) er et eget fagområde som ofte legges inn under medier og kommunikasjon, og tar for seg organisasjoners planlagte kommunikasjon med sine omgivelser.
Historie
I etterkrigstiden ble det forsøkte ulike oversettelser av begrepet public relations. I Sverige ble utrykkene samhällskontakt og mänsklig kontakt lansert; i Norge ble «samfunnskontakt», «samkjensletiltak» og «forhold til allmenheten» utprøvd, men ingen av disse fikk gjennomslag. Det engelske begrepet public relations ble utformet av president Thomas Jefferson i et brev til kongressen i 1807. Amerikaneren Edward Bernays (1891-1995) regnes som «far til public relations», ettersom han sendte ut en strøm av kunngjøringer til støtte for amerikansk deltagelse i første verdenskrig. Ifølge Bernays selv var dette første gang i amerikansk historie at informasjon ble tatt i bruk som et våpen i krig. Men public relations var kjent i antikken. De greske sofistene ga timer i kunsten å tale sin sak, påvirke andre og vinne dem for sine synspunkter. Sofisten Isokrates skrev talen Mot sofistene, ment som en vekker for sine kolleger, der han advarte mot sofister som tok forskuddsbetaling for å undervise i retoriske triks, i stedet for å stå for virkelige prinsipper. Dette fremstøtet regnes som en av de første kampanjer for å ivareta eget eller andres omdømme. 1700-tallets USA forsynte seg aktivt av arven fra antikken, slik det fremgår i propagandaen fra revolusjonstiden. Propaganda er også en side ved public relations.
Faginnhold
Faget handler om kommunikasjon, «en kontinuerlig prosess hvor organisasjoner tilpasser seg omgivelsene gjennom å respondere på muligheter og trusler». (Mintzberg 1994)
Professor i Public Relations, James E. Grunig, definerer funksjonen som «Informasjon og samfunnskontakt [...] beskriver den langsiktige og overordnede planleggingen, gjennomføringen og evalueringen av en organisasjons kommunikasjon, både overfor eksterne og interne interessenter – grupperinger som kan påvirke en organisasjons muligheter til å nå sine mål» (Grunig 1992:4) Informasjon og samfunnskontakt beskrives ofte som et redskap som, sammen med organisatoriske, økonomiske, juridiske, markedsføringsmessige og tekniske virkemidler, skal sørge for at en organisasjon når sine mål. Hovedfokuset for kommunikasjonen er enkeltpersoner og grupperinger organisasjonen har mål eller konsekvenser for – og omvendt personer og grupperinger som har mål eller konsekvenser for organisasjonen.
Begreper, redskaper og modeller som står sentralt i fagets dominerende perspektiv, systemteori, er kartlegging av organisasjonens omgivelser (stakeholders map / kommunikasjonskartet), relasjonsanalyser, situasjonsanalyser, kartlegging av berørte grupper (interessenter), målgrupper og målgruppedefinering, budskapsformulering og kanalvalg etc. Sentralt står også løpende evaluering av kommunikasjonstiltakene. Faget benytter ellers klassiske modeller for kommunikasjon.
Modeller for Informasjon og samfunnskontakt
Faglig opererer man gjerne med fire grunnmodeller for informasjon og samfunnskontakt. (James E. Grunig, 1984:22) Det er Propagandamodellen, Informasjonsmodellen, toveis asymmetrisk modell og toveis symmetrisk modell.
Propagandamodellen
Propagandamodellen kjennetegnes ved at den i bruk preges av enveiskommunikasjon, der sannhetsinnholdet ikke nødvendigvis er viktig. Propagandamodellen har likhetstrekk med elementer fra reklame og markedsføring.
Informasjonsmodellen
I likhet med Propagandamodellen er også informasjonsmodellen enveis. Forskjellen er at sannhetsinnholdet er viktig. Informasjonsmodellen brukes svært ofte som utgangspunkt i eksempelvis statlige informasjonskampanjer.
Både propagandamodellen og informasjonsmodellen bygger på en noe avleggs teori om påvirkning, der man antar at mottaker konsumerer budskapet ukritisk og uten forbehold som i et vakuum; såkalt «stimuli-respons»-modell. De neste to modellene bygger på mer moderne og komplekse teorier om påvirkning og kommunikasjon.''
Toveis asymmetrisk
Det er først i denne modellen man kan snakke om kommunikasjon i ordets moderne allmenne forstand. Man henvender seg ikke «til», men kommuniserer «med» sin mottaker. Modellen er asymmetrisk fordi den likevel har størst fokus på hva avsender ønsker å oppnå ved å kommunisere. Mottaker slipper kun til med beskjedne tilbakemeldinger. Et annet trekk ved modellen er at avsender ikke virkelig forsøker å tilpasse seg mottaker, men forsøker å endre mottakers atferd eller holdning uten å ville «gi noe tilbake».
Toveis symmetrisk
Modellen består i større grad av dialog mellom avsender og mottaker, og begge søker å tilpasse seg hverandre. Brukt faglig riktig og i de rette situasjonene, er dette den mest effektive arbeidsmåten.
Informasjon og samfunnskontakt i Norge
Systematisert informasjon og samfunnskontakt regnes som en amerikansk oppfinnelse. Den første norske boken om temaet var «Public Relations i USA» fra 1960 av Nils M. Apeland (1923–1988). Boken var resultat av en lengre studiereise i USA, der Apeland besøkte nestorer i faget.
PR-klubben
Den første norske foreningen for yrkesgruppen ble dannet i 1949; Den Norske Public Relations Klubb. Den første lederen av klubben, Hans Olav, hadde bakgrunn fra den norske informasjonstjeneste i USA under den andre verdenskrig. Det var fra den faglige utviklingen fra USA Olav hentet inspirasjon fra. I formålsparagrafen het det blant annet:
I norsk kommunikasjonsbransje var virksomheten i offentlig sektor og organisasjonslivet tilgodesett. Det tok åtte år før PR-klubben tok opp medlemmer fra private bedrifter.
Da PR-klubben feiret 20-årsjubileum i 1969 hadde antallet medlemmer passert 100. I 1972 skiftet klubben navn til Norsk Public Relations Forening – PR-foreningen.
Da foreningen i 1982 gikk sammen med Norske Bedriftsavisers Redaktørforening, var det under navnet Norsk forening for informasjon og samfunnskontakt. Informasjonsforeningen, som den ble kalt til daglig, hadde da 350 medlemmer.(Mørk 1994 gjengitt i Robstad & Ihlen 2004:25)
Forum for offentlig informasjon
Samtidig med at Informasjonsforeningen utviklet seg, gjorde også en annen informasjonsforening det samme. Forum for offentlig informasjon (FOI) var en forening spesielt for kommunikatører i offentlig sektor. Mange hadde medlemskap i begge foreninger, og i 2000 ble det avgjort å legge ned begge og opprette en ny organisasjon som erstatning. Organisasjonen fikk navnet Norsk Kommunikasjonsforening. Informasjonsforeningen ble enstemmig nedlagt. FOI ble nedlagt med én motstemme.
Rollen som kommunikatør
I en medlemsundersøkelse blant Kommunikasjonsforeningens medlemmer i 2003, viste 60 % av de som svarte at de hadde mer enn treårig høgskole-/universitetsutdannelse. 34 % hadde utdannelse innen informasjon, mediearbeid eller PR. 30% hadde bakgrunn innen journalistikk.
Teoretisk og faglig forankring
Faget har fått et eget teoretisk fundament, men bygger også på andre fagområder som medievitenskap, sosiologi, statsvitenskap, psykologi, markedsføring, retorikk og organisasjons- og ledelsesfag. (Robstad & Ihlen 2004:12)
Regina Mingotti
Regina Mingotti (1722–1808) var en italiensk operasanger (sopran).
Liv og virke
Regina Mingotti var datter av en østerriksk offiser og døpt Regina Valentini. Hun vokste opp i i Graz og fikk den første sangundervisningen av klosterets abbedisse.
I 1747 giftet hun seg med impresarioen Pietro Mingotti. Samme år kom hun med operatruppen hans til Dresden for å oppføre operaer på Angelo Mingottis (Pietros bror) nybygde operahus. Bygningen sto på samme område som Zwinger-bygningen står, men var bygd i tre og brant ned allerede i 1748.
Fra 1748 fikk Mingotti sangundervisning av Nicola Porpora.
Mingotti var engasjert som andre sangerinne ved Dresdens operahus og ble regnet som etterfølgeren til den aldrende prima donnaen, Faustina Bordoni. I korrespondanse mellom Pietro Metastasio og Johann Georg Pisendel beskrives en bitter konflikt mellom Mingotti og Bordoni som først ble bilagt etter at Mingotti i 1750 fikk et års engasjement i Napoli. Da Bordoni tok avskjed med scenen i 1751, etterfulgte Mingotti henne som prima donna i Dresden.
Mingotti forlot Dresden i 1752 og sang i Madrid, London og forskjellige italienske byer. Hun trakk seg tilbake fra scenen i 1763. Etter et opphold i München flyttet hun til sin sønn i Neuburg an der Donau, der hun i 1807 døde som enkefru Königlich-sächsische Kommerzienrätin.
Kvalifisering til Premier League 2019/20
Kvalifisering til Premier League 2019/20 bestod av, , og.
Semifinale 1
'''Lørdan 11. Mai'''
Semifinale 2
'''Tirsdag 14. Mai''' '''Onsdag 15. Mai'''
Finale
'''Mandag 27. Mai'''