cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
6. etappe av Giro d’Italia 2011
Bruddet slo sprekker og rytterne ble tatt igjen en etter en. Tøffest var Vandewalle som holdt ut til da det gjenstod to kilometer, men da måtte belgieren gi opp for hovedfeltet. I spurten var Francisco Ventoso sterkest etter at en stokk stiv Alessandro Petacchi måtte gi opp på de siste metrene. Ventoso kunne dermed notere seg for sin første etappeseier i Giroen, mens Pieter Weening sikret seg en ny dag i rosa.
Eksterne lenker
2011 Giro d'Italia, Stage 1 to Stage 11
Devil May Care
Devil May Care er en EP som ble gitt ut av Susperia i 2005.
Svanvik
Svanvik (kvensk: Jouttenlahti) er ei bygd rundt 40 kilometer sør for Kirkenes i Sør-Varanger kommune i Troms og Finnmark. Den ligger ved nordbredden av Svanevatn, en innsjø i Pasvikelvas hovedløp. Grunnkretsen Svanvik hadde 223 innbyggere i 2019.
Her finnes Svanvik kirke, Pasvik folkehøgskole og Øvre Pasvik nasjonalparksenter. Svanvik har en egen barne- og ungdomsskole, Pasvik skole. Skolen ligger ca. 2-3 kilometer fra Pasviktunet. Skolen ble bygd ut i 2008.
Svanvik Grensestasjon
Svanvik har en av grensevaktstasjonene på den norsk-russiske grensen. Fra Svanvik holder de øye med blant annet den russiske gruvebyen Nikel som ligger bare ni kilometer fra Svanvik (men 84 kilometer med bil). I likhet med Skogfoss og Gjøkåsen ligger Svanvik ved Pasvikelva. Stasjonen bærer navnet til tettstedet den ligger i og er en del av samfunnet.
UD Almería
Unión Deportiva Almería er et spansk fotballag fra byen Almería, Andalucía.
De spiller sine hjemmekamper på Power Horse Stadium som har en tilskuerkapasitet på 15 274.
Spillerstall
Oppdatert 22. mars 2023.
Martin Kohler
Martin Kohler (født 17. juli 1985 i Vilters-Wangs) er en sveitsisk profesjonell landeveissyklist. Han sykler for Team Roth etter syv sesonger i UCI WorldTourlaget BMC Racing Team, og én i Drapac Cycling.
Naro romfartssenter
Naro romfartssenter er det første sørkoreanske romfartssenteret. Det ble bygget med russisk hjelp. Senteret ligger i Goheung i Sør-Jeollaprovinsen. Området er 4,95 millioner kvadratkilometer. Planen var å sende ut den første sørkoreanske bæreraketten i 2008,, men dette ble utsatt til august 2009 på grunn av problemer med å få romfartssenteret ferdig i tide. Oppskytningen ble imidlertid mislykket. Et nytt forsøk 10. juni 2010 lyktes heller ikke.
Senteret skal drives av Korea Aerospace Research Institute og vil inkludere oppskytingsfasiliteter og testutstyr foruten simulatorer.
Fregatt
En fregatt er et mellomstort krigsskip.
Betegnelsen har variert over tid, mest alminnelig er den brukt om mellomstore krigsskip. På 1700-tallet ble fregatter også brukt som handelsskip. Betegnelsen var skarpere definert i seilskutenes tid. Moderne skip som betegnes som fregatt kan variere fra nærmest slagskips størrelse, til korvetter. Det er derfor hensiktsmessig å skille seildrevne fregatter fra maskindrevne.
Seilskutetidens fregatt
En fregatt var en fullrigger det vil si med tre skværriggede master og vanligvis ett kanondekk. Den var mellomstor, rask og effektivt i de marinene som tok den i bruk. Til forskjell fra mange andre skip, ble gjerne fregatten beholdt i tjeneste i fredstid grunnet forholdsvise lave kostnader.
Historikk
Begrepet fregatt har eksistert siden det syttende århundre. Det ble først brukt av franskmennene (fransk frégate). Utviklingen av skipstypen tok forskjellige retninger hos de store skipsbyggernasjonene på denne tiden. Man ser klare forskjeller mellom de franske og britiske fregattene under Napoleonskrigene.
Begynnelsen
Rundt 1650 var skipstypen i sin spede barndom. De fleste mariner fikk behov for oppklaringsfartøy for rekognosering, kaperbekjempelse og kryssing over store havsområder. Dette kom i tillegg til de større linjeskip som var under utvikling. I England hadde man delt inn krigsskip etter antall kanoner. Betegnelsen Sixth Rate ble brukt om skip med 16 kanoner og Fifth Rate om skip med 32 kanoner. På det tidspunktet var fremdeles sjøtaktikk ikke helt utviklet utover det vanlige mêléesammenstøt med de større krigsskipene som skulle ha assistanse fra de mindre under kamp og på reise. Få år senere, etter linjetaktikken var etablert og videreført til et punkt der sterk artilleristyrke var kritisk viktig, ble de mindre fartøyene tildelt andre roller. De ble benyttet mer til rekognosering som «flåtens øyne» og til kryssertokt for å oppbringe mindre fartøy og for å stoppe kapere som hjemsøkte de europeiske farvannene på siste halvdel av 1600-tallet.
De første fregattene
I starten var de første fregattene minatyrversjoner av linjeskipene med ett lukket kanondekk. De hadde også et åpent dekk med kanonporter i bakken foran, og halvdekket med et hyttedekk øverst.
Nederlenderne og de nordeuropeiske mariner valgte å bruke en allerede utviklet skipstype, pinasse, som allerede var kjent for være hurtigseilende med skarpe linjer i skroget til dette formålet. De nordeuropeiske mariner, inkludert den svenske og danske-norske orlogsflåten, bygget sine fregatter på basis av det nederlandske praksis med pinasse som utgangspunkt, men med et karakteristisk utseende som miniatyrer av de større orlogsskipene.
Engelskmennene på sin side foretrakk lavtliggende fartøyer med et åpent kanondekk. Ettersom forfølgelse var ansett for å være viktig, var kanonene først gruppert forover eller akterover med få kanoner midtskips. Utviklingen utover 1600-tallet forandret på dette etter kort og kanonene ble samlet på siden med kun mindre kanoner i baugen og hekken. Typiske fregatter fikk 20-40 kanoner på ett kanondekk, men det forekom også great frigates, store fregatter med 50 kanoner på to dekk.
Fregatten som skipstype utviklet seg gradvis gjennom den siste halvdelen av 1600-tallet, før engelskmennene vendte tilbake til sitt forrige design, nå kalt Sixth Rate. Denne skipstypen hadde 8 til 18 kanoner etter 1660, mens franskmennene i 1670-årene utviklet en ny skipstype kalt frègates lègéres med mellom tyve og tretti kanoner.
Gallei-fregattene
I Middelhavet hadde engelsk skipsfart fått et omfang som gjorde det nødvendig for engelske krigsskip å beskytte handelsfartøyene mot nordafrikanske pirater. Det ustadige været med mye vindstillhet førte til at piratene utviklet en krysning mellom ro- og seilfartøy de såkalte «galeifregatter» med stor seilføring og årehull mellom, eller under kanonportene. Engelskmennene bygget tilsvarende skip som «Charles Galley» sjøsatt i 1676 med 32 kanoner på et åpent dekk og et lavt dekk med årehull. Dette dekket lå så lavt at årehullene måtte lukkes ved moderat og røft vær.
Danmark-Norge så fordelen for innenskjærs seiling og muligheten til å manøvrere i havneanlegg i vindstillhet og overtok den nye skipstypen fra engelskmennene. Dette ble demonstrert i praksis under slaget ved Møn i 1677. Engelskmennene videreutviklet sine galeifregatter inn i de overdimensjonerte demi-batterie, fregatter med et høyt åpent kanondekk og et dekk med både årehull og kanonporter med mellom 36 og 42 kanoner i alt. De ble faktisk krigsskip med to dekk, mer i tråd med linjeskipene. Franskmenn og dansk-nordmennene tok etter, men valgte å ha kanonene kun på øverst dekk som på Løvendals Galei.
I flere tilfeller hadde man et lite antall kanonporter på nederste dekk som på flere av de berømte kaperfartøyer som «La Glorie» fram til 1715.
Fregatten seiler inn på arenaen
I årene mellom 1690 og 1720 pågikk flere maritime kriger som også rammet landenes handelsflåter. Mer eller mindre åpenlyst var kapring av handelsfartøyer en del av krigene. Det kunne være i form av kaperfart der sjørøveriet var «tillatt» ved kaperbrev eller som prise for regulære marinefartøy. Dermed kunne marinefartøy ledsage egne handelsskip som patrulje og/eller ta fiendtlige handelsfartøy med god fortjeneste. Fregatter var veldig godt egnet for begge deler.
Kaperreder, som for eksempel fra Dunkerque, hadde fremstående skipsbyggerne som innså behovet for hurtigseilende fartøyer med nok slagkraft, uten å kreve stort mannskap. Etter hvert dukket det opp mindre, deretter større kaperfartøyer. Skipene bygget i Dunkerque ble meget ettertraktet i begynnelsen av 1700-tallet både som kaperfartøyer og som fregatter.
I Sverige ble i begynnelsen av 1700-tallet skipene «Illerim»(36 kanoner) og Vita Örn(30) bygget. Disse to skipene er i ettertid ansett som de første «sanne fregatter». Vita Örn ble bygget i Karlskrona av skipsbyggeren William Smith i 1711. Fregatten ble en suksess hos svenskene, men ble tatt av dansk-norske Peter Wessel, også kjent som Tordenskjold i 1715.
De første «sanne fregatter»
Fra 1715 til 1745 var det fred i Europa. Videreutvikling av krigsskipene gikk langsomt i fredstiden. Demi-batterie fregatter med ett eller to kanondekk var fremdeles dominerende i Royal Navy og i Frankrike, men dyrt å bygge og vedlikeholde, med den konsekvensen at begge parter hadde få velegnede fregatter til patruljeoppdrag ved krigstid.
I 1741 bygde den franske skipsbyggeren Blaise Olliver en lett fregatt, «Medée»(26), med kun et øvre kanondekk og et nedre dekk for mannskapene, i likhet med «Vita Örn» bygget tretti år før. Den nye konstruksjonen ble en velegnet artilleriplattform for strid i moderat til røft vær med tilstrekkelig fribord og et skrog som kunne utformes for god sjødyktighet og manøvreringsevne. Det nedre dekket ble redusert i høyde og plassert langs vannlinjen eller under den.
Suksessen med denne lette fregatten førte til et byggingsprogram med hele 30 skip i Frankrike, og dermed var skipstypen fregatt etablert som egen form. Todekks-, demi-batterie fregatter og galei-fregatter ble umoderne rundt 1750 og tilsidesatt av den nye skipstypen. Den imponerte engelskmennene så meget at de kopierte franskmennene, og bygde sine første fregatter, «Lyme» (28) og «Unicorn»(28), i 1747.
Franskmennene satset på kjappe raid med kort kamp, engelskmennene fokuserte på langvarig kamp og mye røft vær for skip under ledelse av aggressive skipsjefer. Derfor fikk de engelske fregatter en mer robust konstruksjon, noe høyere kanondekk og litt høyere kledning på bakken og akterskipet. De franske fregattene var derimot av lett konstruksjon, og hadde dermed bedre seilegenskaper, men var underlegne i kamp side mot side.
Storhetstiden
Rundt 1750 ble fregatten et allsidig og alminnelig krigsskip med klart definerte oppgaver også i fredstid ettersom kontroll av egne territorialfarvann hadde fått større betydning. Linjeskip var mer ment for sjøslag og maktdemonstrasjoner. Dessuten representerte de en sterkt økonomisk belastning på grunn av dyre drift. De fleste land (også Danmark-Norge) la særlig linjeskipene i opplag og tok de ut i krise- eller krigstid. Fregatten ble på denne tiden marinenes «arbeidshest» i fredstid og i krisetid for hundre år framover.
«Den sanne fregatten»
I Frankrike, Storbritannia og Sverige hadde man kommet fram til den rette konstruksjonen som skulle utgjør en fregatt med standard bevæpning på mellom 28 og 36 kanoner og en besetning på mellom 150 og 200 mann. Halvdekket og bakken blir satt sammen ved kubrygger på hver reling så kanondekket ble med tiden lukket med bare et åpent rom midtskips.
En kapprustning mellom Storbritannia og Frankrike var startet under den Østerrikske arvefølgekrigen når det gjaldt skipsartilleriet. Først brukte franskmennene 8-punds, deretter 12-punds kanoner. Britene svarte med større kaliber og stykkvekt. I 1770 hadde kaliberet på hovedskytset økt til 18-pund. Samtidig var antall kanoner økt, men ikke på bekostning av seilegenskaper eller egenskapene til sjøs. I 1790 hadde den største fregatten i alminnelig tjeneste 38 kanoner med 18-punds kaliber.
Kapprustningen måtte til slutt resulterte i større fregatter. Frankrike satset tradisjonelt på hurtigseilende egenskaper og sterk ildkraft i tråd med sin tro på kaperkrigføring og raid ute på havet der man skulle beseire de mindre eller likverdige motstanderer og seile vekk fra de sterkeste. I 1785 kom den første store fregatten, «Pomone», med 40 kanoner oppstilt på ett kanondekk som var 48,5 m langt samt på bakken. Fregatten målte 1240 tonn og var praktisk talt likeverdig med et linjeskip som bare var litt større og hadde et ekstra kanondekk.
Etter «Pomone» var erobret av britene i 1794, oppdaget de at det var 24-punds skyts på kanondekket og det førte til rabalder som fulgt til at man valgt å ombygge tre 64-kanoners linjeskip til formidable 44-kanoners fregatter ved å hugge bort det øverste dekket. De startet byggingen av en kopi av «Pomone» som fikk navnet «Endymion» i 1797. Denne fregatten var i tjeneste frem til 1830-årene.
De første «superfregatter»
Den nye amerikanske nasjonen hadde Storbritannia som hovedfiende og ingen marine. Siden ekte linjeskip var dyre begynte man å bygge store fregatter i 1790-årene. Denne skipsklassen, representert av «United States», «Constitution» (bilde øverst) og «President» hadde 44-kanoner med to dekk. De krevde mange menn og neste generasjon fregatter hadde kun 38-kanoners med mindre kaliber.
Under krigen mot Storbritannia i 1812 hadde de amerikanske «superfregatter» vist seg å ha overlegen ildkraft og påførte Royal Navy flere sviende tap. Kanondekket var nå nesten helt lukket og halvdekket var blitt til et dekk sammen med bakken i hele skipets lengde med bare en mindre åpning midtskips som gav et delvis åpen kanondekk. Et slikt åpent dekk (som het spardekk) som kan forsterkes for den ekstra lasten av bestykning, og skulle bli meget viktig for den videre utviklingen av trebygde krigsskip i 1800-tallet. Royal Navy ga etterhvert ordre til sine kapteiner å ikke angripe amerikanske fregatter hvis man ikke hadde minst 2:1 overlegenhet.
Suksessen i 1812-1814 inspirerte mange stater til å bygge lignende fregatter med et lukket og et åpent kanondekk. Disse nye «superfregattene» ble også omtalt som dobbelte fregatter med to lag skyts. Den nye konstruksjonsmetoden utviklet av Thomas Seppings i begynnelsen av 1800-tallet tillot et hopp i dimensjoner for trebygde krigsskip på 1800-tallet. Det var ikke lenger umulig å bygge store, lange skip på opptil sytti meter. Som før ledet franskmennene an med den nye 60-kanoners «La Belle Poule», bygget i 1834 som den første med helt lukket kanondekk og med fullstendig artilleri på begge dekk og med ubrutte relinger fra for til akter.
Rettlinjede relinger fra for til akter ble meget karakteristiske for den siste generasjonen av krigsskip uansett størrelse bygget i tre i de fleste marineorganisasjoner verden rundt. Et synlig unntak var den britiske Royal Navy med skansebekledning på akter og for på deres linjeskip og større fregatter.
Fregattene vokste i deplasement og slagkraft, slik at de minste variantene av fregattene ble erstattet av korvetten som overtok de fleste opprinnelige roller som rekognosering og kryssertokt og patruljeformål. Begrepet korvette i midten av 1800-tallet var om krigsskip med ét åpent kanondekk. Fregatter kunne bli ombygget til korvetter ved å ta bort spardekket.
Dampens æra
Dampmaskineri kom på begynnelsen av 1800-tallet og det oppstod et ønske om å integrere den nye teknologien i en fregatt som nå var like lang og bare halvparten så massiv som et linjeskip. Etter å ha prøvd skovlhjul på et par fregatter innså britene at maskineriet var sårbart og lite hensiktsmessig ettersom mange kanoner måtte vike til fordel for skovlhjulene.
Løsningen kom med propellen. Rundt 1850 kom de første fregatter med dampmaskin som kunne seile som før eller bruke dampkraft overført via propell som kan ved behov trekkes inn i en brønn i akterskipet. En slik fregatt ble også kalt «skrue-fregatt». Bare en skruefregatt har blitt bevart, fregatten «Jylland» sjøsatt i 1860 som et 71 m langt skip med en deplasement på 2456 tonn i København, Danmark. «Jylland» som deltok i historiens siste sjøslag mellom upansrede, tradisjonelle krigsskip bygget av treverk, slaget ved Helgoland den 9. mai 1864, er idag et museumskip i Ebeltoft.
Fra fregatt til panserskip
I de siste to tiår på midten av 1800-tallet fram til midten av 1860-årene kom de enorme superfregatter i flere land, inkludert Norge. Den norske superfregatten «Kong Sverre» var ansett som det mektigste krigsskipet i Nord-Europa i 1864 med en bestykning på 40 kanoner, et mannskap på 600 mann og en lengde på 77,2 m med deplasement på 3475 tonn. Den norske marinen oppdaget allerede i det samme året at superfregatten var altfor kostbart å ha i tjeneste med et stort mannskap og ble satt i opplag. Nordmennene var ikke alene om å gjøre den samme observasjon.
I Storbritannia ble superfregatten «Undaunted» sjøsatt i 1861, 76,2 m lang og 16,09 m bred i vannlinjen med en vekt på 4100 tonn. De kanskje største superfregatter i tre noensinne, var søsterskipene «HMS Mersey» og «HMS Orlando» bygget i 1859-1861 på 5643 tonn med en lengde på hele 102,41 m i vannlinjen og 40 store kanoner.
Den tradisjonelle fregattens endelikt
Den tradisjonelle fregatten etter 1865 ble raskt umoderne under den rivende tekniske utviklingen. Superfregattene ble til panserskip og korvettene hadde overtatt mange av fregattens funksjoner, men hadde også økt i størrelsen. Klassen under korvettene, slupp overtok nå oppdragene korvettene hadde tatt fra fregattene femti år før. Det varieres mellom de ulike mariner verden rundt om hva er en fregatt, en korvett eller en slupp. Begrepet fregatt ble umoderne og kom gradvis ut av bruk i andre halvdel av 1800-tallet.
Nyere skipstyper som hadde blitt utviklet på basis av nyere teknologi, overtok deretter mange av fregattens tradisjonelle oppdrag som for eksempel Krysseren ble en skipstype i både pansret og upanseret utgave som ved slutten av 1800-tallet tok fregattens plass som mellomstor krigsskip. Krysserne hadde gitt opp seil som fremdriftsmiddel.
De første moderne fregattene
Etter andre verdenskrig fikk fregattene bedre bestykning i form av radarstyrte raketter for mål i luften, på sjø og på land, noe som særlig økte deres evne til å ta opp strid med fiendtlige fly. Slagskipene ble avløst av hangarskip og jagere gikk opp i fregattklassen. Generelt sett minsket størrelsen på krigsskip, og flere oppgaver gis til eksisterende skip. Norges egen Oslo-klasse basert på den amerikanske Dealey-klassen eskortejagerefregatter er eksempler for det – disse har små og større kanoner, synkeminer, skrogmontert sonar og torpedoer.
Årene 1950-1960-1970 er fregattene fortsatt primært tiltenkt eskorteoppdrag, men spesialiseringer er utbredt: Mens noen fregatter bygges med tanke på å holde unna fiendtlige fly og raketter (såkalt AAW – Anti Aircraft Warfare), er andre designet for å skulle jakte på ubåter (ASW – Anti Submarine Warfare). AAW tar i bruk SAM (bakke til luft-missil), chaff og andre metoder for å ødelegge eller lure fienden og/eller hans ammunisjon, mens ASW fokuserer på bruk av torpedoer, synkeminer, sonar og lignende for å finne og ødelegge fiendtlige ubåter, alternativt bare forhindre angrep på viktige skip.
Dagens moderne fregatter
I dag er det meget vanlig at en fregatt har mulighet til å ta opp kamp med både fiendtlige fly og raketter, sjø- og landmål samt ubåter. Veldig viktig for en fregatts mulighet til å kunne føre strid mot fiendtlige ubåter er dets eget helikopter, i Norges tilfelle brukes Westland Lynx under utfasing til NH-90. Helikoptrene er gjerne utrustet med lettvektstorpedoer og dyppesonar, noe som gjør dem til uvurderlige våpen- og lytteplattformer, en forlenget arm til fregattkapteinen.
Fregatter kan ha flere typer framdriftsmaskineri, fra dampturbiner til dieselmotorer og atomreaktorer. Skipene har ofte en maksfart på over 25 knop, gjerne 30 knop for de aller raskeste. I dag er det en voksende trend å konstruere skipene slik at deres radarsignatur er minimert (etter såkalt Stealth-prinsipp), så som i den moderne norske fregatt-klassen Fridtjof Nansen. Slike konstruksjoner lett gjenkjennelig, kjennetegnet av store, dekkende flater som får skipene til å ligne på klosser.
Sør-Koreas astronautprogram
Sør-Koreas astronautprogram var et initiativ fra den sørkoreanske regjeringen for å få sendt ut den første sørkoreaner i verdensrommet.
25. desember 2006 ble to kandidater valgt ut, en kvinne og en mann, på en seremoni som ble overført på TV-kanalen SBS. Valget var et resultat av en utvelgelsesprosess som startet med 36 000 søkere.
De to ble sendt til Russland tidlig i 2007 for å gjennomgå en 15 måneder lang trening ved Gagarin Cosmonaut Training Center nær Moskva. En av den skulle senere velges ut til å få delta på en 10 dager lang ferd til den internasjonale romstasjonen i april 2008 på Sojuz TMA-12..
5. september 2007 ble Ko San valgt som kandidat, mens Yi So-yeon skulle være reserve.
Den 10. mars 2008 ble det offentliggjort at Yi So-yeon skulle overta som kandidat etter at Ko hadde brutt flere bestemmelser ved treningssenteret. Ko skulle nå være Yi sin backup. Den 8. april samme år gjennomførte Yi en ellevedagers ferd med ISS, der hun blant annet serverte et tradisjonelt måltid med kimchi. Etter ferden sa hun opp jobben, og dermed avsluttet også astronautprogrammet.
Korea Space Center
Sør-Korea skal i løpet av året ferdigstille Korea Space Center i Goheung i Sør-Jeollaprovinsen.
Felix von Hartmann
Felix von Hartmann (født 15. desember 1851 i Münster i Tyskland, død 11. november 1919 i Köln) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og var biskop av Münster 1911–1912, og erkebiskop av Köln 1912–1919.
Bakgrunn
Felix von Hartmann var sønn av embedsmannen Albert von Hartmann, og tilhørte en tradisjonsrik prøyssisk embedsmannsfamilie, som også var nært knyttet til den westfalske adel.
Prest
I 1870 påbegynte han studier i teologi i Münster. 19. desember 1874 ble han presteviet. På grunn av kulturkampen var det ikke mulig å få noen prestestilling på det tidspunktet, og Hartmann reiste til Roma, hvor han i 1875 ble kapellan ved Collegio Teutonico di Santa Maria dell'Anima, i tillegg til å påbegynne studier i kirkerett. I 1877 tok han doktorgraden i kirkerett og reiste i 1879 tilbake til Münster. Der virket han fra 1880 som kapellan i Havixbeck og Emmerich.
I 1890 ble han kabinettssekretær og kapellan for Münsters biskop Hermann Dingelstad, som hadde vært hans lærer da han gikk på gymnasiet. 1894 ble han generalvikariatsråd og i 1905 ble han utnevnt til generalvikar. Etter kongelig nominasjon hadde han vært medlem av domkapitlet siden 1903, som han ble leder for i 1911. Han hadde stor kirkepolitisk innflytelse, ettersom biskopen, som selv var en forholdsvis hjelpeløs person, skjenket ham sin fulle tillit.
Biskop
På grunn av hans innflytelse forundret det ingen da han i 1911 ble valgt til ny biskop av Münster. Selv om den kongelige regjeringen hadde betenkeligheter når det gjaldt hans ultramontane sympatier, overbeviste han myndighetene ved sitt vinnende vesen. Den pavelige bekreftelsen av bispevalget fulgte allerede 27. juli og han ble konsekrert av erkebiskopen av Köln, Anton Fischer, den 26. oktober i Münster.
Erkebiskop, kardinal
29. oktober 1912 ble han så valgt til erkebiskop av Köln og innsatt i embedet 19. april 1913. Pave Pius X utnevnte ham til kardinal med tittelkirken San Giovanni a Porta Latina den 2. mai 1914. Fra 1914 til sin død ledet han dessuten den tyske bispekonferansen i Fulda. Han deltok på konklavet 1914 som valgte pave Benedikt XV.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Billefjorden
Billefjorden er den midtre av de tre fjordarmene innerst i Isfjorden på Spitsbergen på Svalbard. Fjorden er 30 km lang og 5–8 km bred og ligger mellom Bünsow Land og Dickson Land.
Innerst i fjorden ligger den fraflyttede russiske bosettingen Pyramiden, samt De Geerfjellet (1023 m) og Nordenskiöldbreen. Det er en rekke fyrlykter langs kysten på begge sider av fjorden.
Helt i sørvest skjærer Skansbukta seg 2,2 kilometer nordover fra fjorden, med lagdelte fjellstrukturer og rikt planteliv. Østkysten tilhører Sassen-Bünsow Land nasjonalpark, men den strekker seg ikke ut i selve fjorden. Helt i sørøst avgrenses fjorden ved Gåsøyane og Gåsøyane fuglereservat, som også er et Ramsarområde.
Fjorden har navn etter den nederlandske hvalfangeren Cornelius Claeszoon Bille, som ifølge nedtegnelser skal ha vært i aktivitet i 1675. Det har vært brukt navn som Klaas Billen Bay' for å beskrive fjorden. Navnet ble opprinnelig brukt om Adventfjorden, men Dunér og Nordenskiöld anvendte navnet slik det brukes i dag. Sommeren 1939 utforsket en britisk-norsk-svensk ekspedisjon Dicksonfjordens, Billefjordens, of Woodfjordens devonske geologi og fossile fauna, anført av den svenske forskeren Erik A Stensiö, og med Anatol Heintz som leder for det norske forskningslaget.
Gibraltarbukta
Kystlinjen er tett bosatt. Fra vest til øst er kysten delt inn i kommunene Algeciras, Los Barrios, San Roque, La Línea de la Concepción og det britiske oversjøiske området Gibraltar. Størstedelen av kystlinja hører til Spania, mens den østlige halvdelen hører til Gibraltar.
Både i øst og i vest av bukta står det fyr, et på Europa Point i Gibraltar og et på Punta Carnero vest for Algeciras.
Turisme
Bukta er yngleområde for delfiner og blir av og til besøkt av hvaler. Bukta er derfor populær som sted for hvalsafari.
I tillegg er dykking en faktor som trekker til seg mange turister. Området er rikt på skipsvrak og andre legemer som et fly og en M4 Sherman fra andre verdenskrig.
Solsletta
Solsletta er et tettsted i Kristiansund kommune i Møre og Romsdal. Tettstedet har 0 innbyggere per 1. januar, og ligger på østsiden av Freiøya, vendt mot Freifjorden og Halsafjorden.
Vams
Vams er betegnelse for ulike typer tykke, fôrede trøyer eller jakker med lange ermer. Vamser var særlig vanlige som mansplagg i middelalderen fram til 1600-tallet.
Kuben (Arendal)
Nytt bygg
I 2006 ble det avholdt en arkitektkonkurranse et nytt museums- og arkivbygg for Aust-Agder. Fem arkitektfirmaer deltok i konkurransen, som Div. A arkitekter vant. Arkitektfirmaet hadde samarbeidet med den anerkjente britiske arkitekten, David Chipperfield, om utkastet som et var et bygg preget av kuber, eik, glass og betong.
Vams
Trøyer og jakker
{|
Opprinnelig ble betegnelsen vams brukt om en polstret våpen- eller uniformstrøye som ble båret under en rustning eller et brystpanser. Seinere ble vams brukt om en tykk, tettsittende mannsjakke eller kort frakk med knapper som var vanlig blant bønder i middelalderen og framover. Vamser i forskjellige varianter var også vanlige plagg i den vesteuropeiske herremoten fra 1350 til 1600-tallet. Disse utviklet seg til seinere tiders vester.
På 1960-tallet ble vams på norsk dessuten brukt om et vidt, hoftelangt plagg med ermer. Slike vamser ble sydd av tykt, gjerne vevd stoff. De kunne være i jakkeform eller trekkes over hodet. Vams brukes i dag også om varme undertrøyer, for eksempel under dykkerdrakter.
Navn
Ordet «vams» kommer fra det tyske Wams som igjen er avledet av det middelalderlatinske wambasium, «trøye under panser». På engelsk, og enkelte andre språk, kalles den historiske overdelen gjerne doublet, men også body warmer hvis jakkeplagget har ermer, eller jerkin hvis det mangler ermer. På fransk er betegnelsen pourpoint, på spansk jubón.
Kuben (Arendal)
Nytt bygg
I statsbudsjettet for 2011 ble Aust-Agder tilgodesett og byggingen av et nytt og større kulturhistorisk senter på Langsæ i Arendal tok til september samme år. . Bygget var klar til innflytting 1. april 2014 og ble høytidelig åpnet 19. november 2014 av kronprinsesse Mette-Marit. Det nye bygget fikk navnet KUBEN.
Historie
Det er en lang og komplisert organisasjonshistorie som ligger bak Kuben i Arendal. Arendal bibliotek ble utskilt fra Arendals Museum i 1907 etter ønske fra Kirkedepartementet. I 1951 ble Arendal Museum gitt et fylkesomfattende ansvar og navnet ble endret til Aust-Agder-Museet og det var da vedtatt at museet skulle flytte til Langsæ gård, der første byggetrinn sto ferdig i 1958, samme år som Aust-Agder-Arkivet ble utskilt som egen institusjon. AAA og AAM var, fra 1958 til 1995, underlagt et styre, felles for begge institusjonene. I 1995 ble Aust-Agder-Arkivet omgjort til et interkommunalt selskap, og påtok seg oppgaven som depotinstitusjon for kommunale arkiver. I 1997 ble Aust-Agder museumstjeneste opprettet som en fylkeskommunal instans.
I 2003 ble Aust-Agder-Arkivet, Aust-Agder-Museet og Aust-Agder museumstjeneste forenet til en institusjon, under navnet Aust-Agder kulturhistoriske senter (forkortet til AAks) som i 2014 flyttet inn i nybygg på Langsæ og endret navn til KUBEN. I 2015 ble KUBEN i Arendal slått sammen med Setesdalsmuseet og Grimstad bys museer til Aust-Agder museum og arkiv.
Utstillinger
KUBEN har både temporære og permanente utstillinger. I 2022 åpnet "Livstegn", en ny arkeologisk utstilling om livet i østre del av Agder gjennom 10 000 år. Andre permanente utstillinger som må nevnes er Slavegjort, historien om slaveskipet Fredensborg som forliste ved Arendal og ble gjenfunnet av dykkere 200 år seinere. Utstillingen er en modernisert utgave av Med slaver, elfenben og gull. Slaveskipet «Fredensborg»s siste reise.. Utstillingen «Krakket i Arendal 1886 – en fortiet historie» er en historie om hvordan en bankkonkurs og et underslag kan ramme en hel by. Barndom er en utstilling om barndom for barn, Åpent magasin samt en permanent utstilling av skulpturer laget av kunstneren Arne Vinje Gunnerud.
Den temporære utstillingen "Avtrykk - fra middelalderbrev til digital mørketid" vant i 2016 en nasjonal formidlingspris.
Gjenstandssamlingen
Gjenstandssamlingen består av godt over 40.000 registrerte objekter. Disse fordeler seg på kunst- og kulturhistorie fra Arendal og Aust-Agder, geologi og mineralogi, naturhistorie, etnografi, numismatikk. KUBEN har den største arkeologiske samlingen mellom Oslo og Stavanger, samt en av landets største etnografiske samlinger; dette er gjenstander som i stor grad er samlet inn av lokale sjømenn, som senere er gitt i gave til museet.
Arkivsamlingen
KUBEN oppbevarer tilsammen 8500 hyllemeter med arkivmateriale. I tillegg finnes det en stor kart- og tegningssamling, samt en stor fotosamling på om lag 500.000 fotografier. En stor del av dette er fotografier fra slutten av 1800-tallet og tidlig 1900-tallet. Arkivmaterialet fordeler seg på kommunalt skapt materiale fra alle kommunene i Aust-Agder, samt arkivmateriale fra Aust-Agder fylkeskommune.
I tillegg finnes en stor privatarkivsamling. Dette er arkiver fra privat virksomhet som lag, foreninger, bedrifter og privatpersoner. Det eldste materialet er et skinnbrev fra 1300-tallet. Privatarkivsamlingen omfatter en stor samling med maritime arkiver knyttet til rederidrift, sjøforsikring, skipsbygging og sjøfart. I 2018 ble 13 utvalgte sjøfartsarkiver innlemmet i Norges dokumentarv, under betegnelsen Seilskutearkivene fra Aust‐Agder 1820‐1920. Norges dokumentarv er et register over en del av de viktigste dokumentene i norsk historie, næringsliv, kulturliv og annen samfunnsvirksomhet. Seilskutearkivene fra Aust-Agder inneholder et stort og omfattende materiale med stor dokumentasjonsverdi i nasjonal sammenheng og står samlet som representanter for Norge som sjøfartsnasjon i seilskutetiden.
KUBEN oppbevarer også en betydelig samling av idrettsarkiver fra Aust-Agder. Arkivet etter Arendals Turnforening, landets nest eldste idrettforening, er innlemmet i Norges dokumentarv.
KUBEN oppbevarer også Conrad Nicolai Schwachs selvbiografi "Erindringer af mit Liv", som gir et enestående tidsbilde av Norge i perioden 1790-1830. Selvbiografien ble innlemmet i Norges dokumentarv i 2016.
Nettformidling
KUBEN driver med aktiv nettformidling av sine samlinger og drifter bl.a. kunnskapsportalene Avtrykk.no, Gjenstand.no samt den kulturhistoriske matportalen Oselias kokebok som inneholder oppskrifter fra slutten av 1800-tallet. Oppskriftene stammer fra husjomfru Oselia Osuldsen som arbeidet som tjenestepike hos familien Eyde i Arendal. KUBENs kafe, Oselias kafé, er oppkalt etter henne.
Videre gjøres samlingene tilgjengelige på de nasjonale nettportalene, gjenstandsamlingene på DigitaltMuseum og arkivsamlingene på Arkivportalen.
Arkeologiåret 1945
Arkeologiåret 1945 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1945.
Fødsler
|| egyptolog ||align=center|57 ||align=center|2002 ||
pollenanalytiker og statsstipendiat ||align=center|- ||align=center| - ||
for Kulturhistorisk Museum ||align=center| - ||align=center| - ||
Dødsfall
og forskningsreseisende ||align=center| ||align=center|1864 ||
og Sentral-Asiaforsker ||align=center| ||align=center| 1878 ||
467 Laura
467 Laura er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 9. januar 1901 av Max Wolf fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Den er trolig oppkalt etter en skikkelse i operaen La Gioconda av Amilcare Ponchielli.
Selvagensøyene
Selvagensøyene (portugisisk: Ilhas Selvagens) er en portugisisk øygruppe som ligger i det nordlige Atlanterhavet mellom Madeira og Kanariøyene. Øyene utgjør den sørligste delen av Portugal. Øygruppen består av to større øyer og flere små. Øygruppen er en del av Makaronesia sammen med Kanariøyene, Madeira, Kapp Verde og Asorene.
Administrativt er øyene en del av Madeira, men det har vært oppe til vurdering om øygruppen skal bli en egen kommune (portugisisk concelho). Øygruppen har én innbygger, en vakt.
I 2002 ble øyene nominert til UNESCOs verdensarvliste, uten foreløpig å ha blitt tatt opp.
Historie
Øyene ble først oppdaget i 1438. Diogo Gomes de Sintra så øyene på hjemturen til Portugal fra Guinea, 18 år etter at Madeira ble oppdaget.
Geografi
Selvagensøyene ligger 280 km sør for Madeira og 165 km nord for Kanariøyene.
Den sørvestre omfatter:
Selvagem Grande og Selvagem Pequena ligger 15 km fra hverandre. Det totale arealet på øygruppen er 2,73 kvadratkilometer.
Klima og miljø
Lufttemperaturen på Selvagensøyene er høyere enn Madeiras og vanntemperaturen er jevn året rundt. Det kreves særskilt tillatelse fra portugisiske myndigheter for å få besøkt øyene.
I 1971 gjorde Portugal øyene til et nasjonalt reservat (Selvagensreservatet) som omfatter både land og havbunnen til et dyp på 200 meter, og i 1978 ble øyene et naturreservat.
Mietois kommune
Mietois (finsk: Mietoinen) er en tidligere kommune i det finlandske landskapet Egentliga Finland. 1. januar 2007 ble den slått sammen med Virmo kommune.
Sugefisker
Sugefisker er en særpreget fiskefamilie der den første ryggfinnen er omdannet til en sugeskive.
Utseende og levevis
De har en torpedoformet kropp som er rund i tverrsnitt. Andre ryggfinne og gattfinnen er like og har 18–40 bløtstråler. Sugefisker har ikke svømmeblære.
Sugefiskene fjerner parasitter fra huden hos verten, og har nytte av verten for transport og beskyttelse. De eter også avføring og rester fra vertens måltider. Av og til forlater de verten og tar plankton og småfisk.
De har en kosmopolitisk utbredelse i varme havområder. I Norge og Nord-Europa er det bare arten Remora remora som er funnet. Den følger med blåhai eller andre tropiske haier når de vandrer nordover.
Sugefisker og mennesker
Noen steder brukes sugefisker til å fange havskilpadder. En fester et tau rundt halen på sugefisken, slipper den i vannet og venter til den har festet seg på en skilpadde. Deretter kan en dra inn både fisken og skilpadden. Den første skriftlige beretningen om dette stammer fra Columbus' annen reise til Amerika i 1494. Da ble teknikken observert hos befolkningen på Cuba. Men samme teknikk er kjent fra Singapore, Zanzibar, Sentral-Amerika og Australia.
Sugefisk var likevel kjent lenge før Columbus, men da av helt andre grunner. Aristoteles omtaler den som et middel til konspirasjon i juridiske saker. Plinius den eldre forteller at den fester seg til bunnen av skip og hindrer deres fart. Følgelig lages en mikstur av sugefisk til å dempe altfor heftig forelskelse, til å trekke juridiske forhandlinger i langdrag, og til å stanse alderdomsprosessen hos kvinner. I slaget ved Actium stanset Marcus Antonius' flaggskip plutselig, og en sugefisk ble funnet festet til skroget. Det samme skjedde for Caligula da han seilte fra Antium til Astura. Senere omtaler Rabelais og Edmund Spenser fenomenet, som vi i dag vet skyldtes at skipet var kommet inn i dødvann.
Pavinne Johanna
Pavinne Johanna (eller Johanne) er en myte om en kvinnelig pave. Hun skulle visstnok ha regjert som Pave Johannes VIII fra 853 til 855, hele tiden forkledd som mann. Myten sirkulerte i Europa i middelalderen, sannsynligvis begynte det hele på 1200-tallet.
Myten
Johanna av Ingelheim ble født i Mainz som datter av en lokal prest av engelsk opprinnelse, og hans saksiske kone, Gudrun. Johanna studerte teologi, og ble deretter munk under navnet Johannes Anglicus. Hun kledde seg som mann, ettersom kvinner på den tiden ikke hadde tillatelse til å delta i arbeidslivet, og overhodet ikke ble tillatt å besitte noen sosiale posisjoner av betydning. Desto mindre fikk kvinner lov til å gå på skole – dette ble ansett for å være unaturlig. Johanna ble allikevel drevet av sitt fabelaktige intellekt, og trosset patriarkiet ved å kle seg som mann, for dermed å bevise at hun gjorde en langt bedre jobb enn sine mannlige medmunker. Dermed gikk hun foran som et eksempel på at kvinner har et minst like stort intellektuelt potensial som menn. Hun etterfulgte pave Leo IV i 853 under navnet Johannes VIII. Ett år etter at hun ble innsatt ble hun gravid med en av sine hoffmenn. Under påskeprosesjonen i 855 skal hesten hennes ha steilet, og fødselen satt i gang. De fremmøtte skal ha reagert med å slepe henne gjennom Romas gater etter en hest, før de hengte henne opp i en galge. De skal etterpå ha begravet henne nært der hun ble avslørt, ved San Clemente.
Det sies også at man, som et resultat av hendelsen, plasserte en stol med et hull i setet i Laterankirken, rett og slett for å forsikre seg om at alle paver var menn.
Ekthet
Påstandene om pavinne Johannas eksistens ble dementert av den franske historikeren David Blondel i 1647. Blondel hevdet at det ikke fantes noen samtidige beretninger om pavinne Johanna, og at det forelå flere faktamessige feil i historien. Sistnevnte inkluderer blant annet det senere påviste faktum at pave Leo IV regjerte fra 847 til 855. Dermed var det ikke plass til noen pavinne Johanna i paverekken. Angående «testikkelstolen» mente Blondel at denne var flere hundre år eldre enn den påståtte pavinne Johanna.
Også de fleste moderne historikere anser pavinne Johanna som fiktiv. Historien har antageligvis sitt utspring i en antipavelig svertekampaje i forbindelse med striden mellom Fredrik II av Det tysk-romerske rike og pave Gregor IX. Pavinne Johanna behandles i blant annet Donna Cross' feministiske bestselgerroman, Pope Joan, som også er filmet, med Liv Ullmann i hovedrollen. Historien brukes også i filmen Pavinnen. Tegneserien Fantomet har også en versjon av denne historien, men den er da plassert mye nærmere oss i tid og det er Fantomet som er far til pavinnens barn. Bergljot Hobæk Haff lar i Skammen hovedpersonen Idun Hov være forfatter til en bok om Pavinnen, som omhandler en kvinne, Hov har møtt i 1976, og som tror hun er Pavinne Giovanna.
Kvalvåg (Kristiansund)
Kvalvåg er en bygd i Kristiansund kommune i Møre og Romsdal som ligger på sørøstsiden av Freiøya, vendt mot Freifjorden. Kvalvåg ble regnet av Statistisk sentralbyrå som et tettsted inntil 2012, da beregningsmetodikken ble endret.
Småtler
Delfstoffer
Kvalvåg (Kristiansund)
Stedet hadde tidligere fergeforbindelse på MRF's rute Kvalvåg-Kvisvik over Freifjorden. Fergeforbindelsen var den viktigste fastlandsforbindelsen til byen Kristiansund. Fergeruta ble nedlagt da den undersjøiske veitunnelen KRIFAST ble tatt i bruk i 1992.
Kvalvåg på Frei i Kristiansund kommune må ikke forveksles med et sted med samme navn i Gjemnes kommune.
Muurla
Muurla er en tidligere kommune i det finske landskapet Egentliga Finland. 1. januar 2009 ble den slått sammen med Salo kommune.
Jose Maria Sison
Jose Maria Sison (født 8. februar 1939 i Cabugao i provinsen Ilocos Sur på Filippinene, død 16. desember 2022 i Utrecht i Nederland), alias Amado Guerrero, Ka (fra kasama, kamerat) Joma, propesor (professor, lærer), guro (guru, lærer), JMS, Joema, Joe, Mahoma, Marya, var en filippinsk kommunistleder. Sison reorganiserte Filippinenes Kommunistiske Parti (Partido Komunista ng Pilipinas – PKP – Philippine Communist Party) den 26. desember 1968, og starta partiets opprørsstyrke Den Nye Folkehæren (Bagong Hukbong Bayan – New Peoples Army) 29. mars 1969. Fra 1987 levde han i eksil i Nederland.
Sison, som også var forfatter og prisbelønt poet, var i sin tid den mest internasjonalt kjente maoistleder i Asia ved siden av nepaleserne Prachanda og Baburam Bhattarai.
Fra august 2002 var han klassifisert som en «person som støtter terrorisme» av både EU (men fjernet i 2009) og USA. Han ble arrestert den 28. august 2007 av nederlandsk politi på grunn av en anklage om at han hadde planlagt mordene på to tidligere toppledere av New People's Army.
Ungdom. Studentaktivist.
Jose Maria Sison ble født inn i en klan av kinesisk-malayisk-spanske godseiere. Han gikk på katolske skoler fra han var 12, der han fikk gode karakterer, men kom i opposisjon til lærernes religiøse undervisning. Som 20-åring gikk han ut av University of The Philippines med eksamener i engelsk, journalistikk og creative writing («kreativ skriving»). På universitetet drev han uformelle studiegrupper på grunnlag av utvalgte verker av Marx, Engels, Mao, og skrev blant annet artikler om det kommunistiske Huk-opprøret i 1950-årene.
I 1959 organiserte han Student Cultural Association of the University of the Philippines (SCAUP), et sekulært motstykke til den katolske UP Student Catolic Association. Da katolikker og militær etterretning i 1961 anklaget universitetet for å ikke kaste ut kommunister og ateister og fikk startet høringer i universitetsledelsen om dette, organiserte SCAUP en motdemonstrasjon med 5000 studenter som stoppet denne prosessen.
Sison gikk videre med å kritisere engelskfaget for å være dominert av kristne tekster. Etter det fikk han ikke nytt engasjement som lærer der, og han ble effektivt svartelistet.
På denne tiden traff han Julieta de Lima som arbeidet i universitetsbiblioteket, og de to ble gift.
Sison fikk jobb i The National Association of Trade Unions, og etter en tid et stipend til å studere språk og litteratur i Indonesia, der det politiske klimaet opp til massakren på kommunistene i 1965 var radikalt.
I det gamle filippinske kommunistpartiet fra 1963
Før han dro til Indonesia, var Sison blitt kontaktet av lederen i det filippinske kommunistpartiet FKP (stiftet 1930), Jesus Lava. Partiet var på denne tiden nesten helt knust etter et opprør fra 1950 til 1952.
Da Sison kom tilbake i 1963 organiserte Lava et arbeidsutvalg for partiet med seg selv, en nevø, en nær venn, en fagforeningsleder og Sison som medlemmer. I de følgende årene ble Sison den viktigste organisatoren av partiet.
I 1964 ble Sison lærer ved Lyceum of the Philippines. Han opprettet ungdomsorganisasjonen Kabataang Makabayan (KM – Patriotisk Ungdom), i første omgang med 80 medlemmer. Tidlig i 1969 hadde KM vokst til 20 000 medlemmer.
Store demonstrasjoner mot Vietnamkrigen bidro til at KM vokste til tusener av medlemmer over hele Filippinene.
Samtidig kom Sison i motsetning til Lava når det gjaldt oppsummeringen av erfaringene til PKP og linjen framover. Lava var prosovjetisk og ønsket fred med Ferdinand Marcos, som på denne tiden holdt på å etablere seg som en korrupt og sterkt proamerikansk diktator. Sison var tilhenger av Mao Zedong.
Våren 1967 forlot Sison og hans fløy Lavas FKP.
Sison stifter et nytt kommunistparti i 1968
I 1968 opprettet Sison et nytt kommunistparti med om lag 70 medlemmer på Maos fødselsdag, 26. desember. Han var partileder til han ble arrestert i 1977.
NPA fulgte Maos klassiske militærstrategi med å utvikle et opprør fra fattigbønder for å ta jord. På dette grunnlaget ville NPA opprette baseområder på landsbygda som kunne innringe storbyene, og til slutt ta over hele landet.
I 1973 opprettet partiet en fellesorganisasjon som bl.a. bygde på en rekke organisasjoner under partiets ledelse: National Democratic Front of The Philippines (NDF – Den Nasjonaldemokratiske Fronten) – som også begynte å spille en rolle som en slags offisiell opprørsregjering.
Fengslelsåra 1977-1986
I de følgende årene under Marcos-diktaturet spredde geriljaen seg over store deler av Filippinene. Til gjengjeld øket hæren og etterretningsvesenet innsatsen. I 1976 ble Buscayo arrestert. Fra juli året etter jaktet etterretningen intenst på Sison. Den 9. november ble han gjenkjent da han kjørte motorsykkel i Bauang i provinsen La Union. Etter midnatt 10. november 1977 raidet politiet stedet der Sison var.
Ettersom det nye PKPs vedtekter bestemte at lederen av partiet må være på frifot og i Filippinene, avsluttet det hans periode som partileder.
Han satt i fengsel i over åtte år. Blant annet lå han i 18 måneder i isolat, lenka med en hånd og en fot til en jernseng. Diktet Fragmenter av et mareritt skildrer torturen.
Den 1. mai samme år satt Sison på ærestribunen på venstre side av den nye presidenten i Filippinene, Corazon Aquino. På hennes høyre side satt hærsjefen, general Fidel Ramos.
Partikrise 1985 til 1993
Etter at Marcos-diktaturet falt gikk PKPs arbeid inn i en ny fase. Partiet fortsatte opprøret på landsbygda. Samtidig utviklet det etterhvert hele seks legale partier som stilte til valg, og fikk valgt inn en god del representanter (dette henger sammen med det meget spesielle valgsystemet).
Ifølge offisielle PKP-oppsummeringer hadde partiet før krisen begynte oppslutning fra om lag 7 millioner. 60% av denne støtten gikk tapt.
Fra 1988 til 1993 raste det en kraftig partikamp. Utrenskningene ble fordømt. Militære linjer som gikk ut på å vinne raske seire og drive bygerilja ble avvist som venstrefeil, å gi opp folkekrigen på landsbygda til fordel for bare legalt arbeid blei avvist som høyrefeil.
Ei rekke grupper som har gitt opphav til forskjellige organisasjoner og partier splitta seg ut i 1992 og 1993.