cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
John Lennon
Markeringer og minnesmerker
Et minnesmerke for Lennon ble oppført på samme sted med navnet Strawberry Fields Memorial i 1981. I 1984 betalte Yoko Ono for å få det pusset opp, og det inkluderte en mosaikk i sort og hvitt med ordet «Imagine» i gave fra byen Napoli i tillegg til en hage til fred og ettertanke og planter fra til sammen 150 nasjoner.
Reglene til Rock and Roll Hall of Fame er at det må ha gått 25 år fra første kommersielt tilgjengelige album til man kan vurderes. John Lennon ble som medlem av The Beatles med i æresgalleriet i 1988, på året 25 år etter at The Beatles' debutalbum kom ut. Han ble også med som soloartist i 1994, 26 år etter at han slapp ut sin første soloplate. Det var Paul McCartney som holdt introduksjonstalen til prisen til John Lennon, som Yoko Ono aksepterte for sin mann. McCartney selv måtte vente 5 år til før han fikk sin, 29 år etter at han debuterte. Lennon ble den andre, etter Clyde McPhatter, som ble inkludert både som medlem av et band og som soloartist (Eric Clapton ble inkludert året før i to band, men først i år 2000 som soloartist).
I 1999 ble sangen «Imagine» kåret i en BBC-kåring til Storbritannias favorittsangtekst. I 2001 skiftet Liverpools flyplass Speke navn til Liverpool John Lennon Airport. Flyplassens motto er : Above us only sky – Over oss er kun himmelen – fra sangen «Imagine». Lennon ble i 2002 kåret til den åttende største briten («Greatest Briton») noensinne i en undersøkelse gjennomført av BBC. I 2010 ble han beæret med en egen minnemynt i sølv laget av Royal Mint etter at de arrangerte en avstemning. Hele 92 % av alle som stemte, stemte på John Lennon.
Lennon som musiker
miniatyr|Lennon (til høyre) med [[Paul McCartney og George Harrison i 1964.]] John Lennon ble verdenskjent som musiker, sanger og låtskriver fra 1963. Han viste en egen evne til å finne gode slagord, deriblant «Give Peace a Chance», «All You Need is Love» og «Instant Karma!», og gjøre disse til sangbare gjennom å legge til melodier. Evnen til å bruke ord i vittig sammenheng var klar fra tidlig av, og gikk igjen gjennom flere sanger. Lennon lyktes i stor grad å bryte forskjellen mellom det politiske og det private, og han spilte en viktig rolle i å gjøre politisk musikk populært. Enkelte har ment at det ryktet han fikk etter sin død, også har bygget opp en person han selv ikke ville ha vært komfortabel med.
Som sanger hadde Lennon alvorlige problemer med sin egen stemme. Den var nasal, og mindre «crooner»-aktig en McCartneys, men dette skapte en rockeaktig lyd som slo godt an. Likevel var han selv misfornøyd med den, til blant annet George Martins irritasjon. Med en bred musikksmak som spredte seg fra rockehelter som Chuck Berry til jentegrupper som The Shirelles, hadde Lennon sunget et variert reprertoar av musikk gjennom mye av tiden, og slik sett var han godt vant til å skifte mellom stiler med hell.
Som musiker regnes Lennon av enkelte som en av de store rytmegitaristene. Som oftest var hans gitarriff originale, funnet opp for anledningen. Likevel var Lennon også en god gitarist, og spilte flere soloer. På albumet The Beatles spilte han bluesaktig solo, tungrockbass og en rekke andre stilarter. I tillegg var det han som skapte det kjente riffet til sangen «I Feel Fine».
Lennon som låtskriver
Både som medlem av The Beatles og som soloartist fremførte Lennon i hovedsak egenskrevne låter, om man da ser bort ifra albumet Rock 'n' Roll, som han spilte inn under trussel om saksøking. Hva gjelder hans bidrag til The Beatles, har han vært delaktig i å starte diskusjonen om låtene ble skrevet i tett samarbeid, eller stort sett på egen hånd av ham og McCartney. I 1973 sa Lennon at det var store forskjeller mellom ham og McCartney, og at de skrev mye hver for seg. I et intervju med Playboy i 1980 korrigerte han seg og innrømmet at det var en grov overdrivelse og at mesteparten av det de skrev var «eyeball to eyeball». Lennon skrev ofte bruddstykker som han lappet sammen. I Beatles ble disse bruddstykkene ofte satt sammen med hjelp av Paul McCartney, enten ved at McCartney hadde et eget uferdig bidrag, eller ved at han hjalp Lennon å fullføre det. Senere i karrieren, som tilfellet var med blant annet «Happiness Is A Warm Gun», «I am the Walrus», og «(Just Like) Starting Over», kunne han lappe sammen flere egne låter til en sang selv. Lennon beskrev det å skrive delvis som det å «''være besatt. Du prøver å legge deg, men sangen lar deg ikke gjøre det.''». I intervjuet med Playboy i 1980 sa han også at han alltid lurte på hvorfor folk gjorde noe, og hvorfor samfunnet var slik det var.
Ifølge musikkhistoriker Walter Everett utviklet Lennon (og McCartney) seg fra å skrive velsmidde låter til pubertetsfans, til å forandre rockens grunnlag og utvikle seg i en helt ny retning fra 1966 av. Samtidig var ikke Lennon upåvirket av annen musikk. Han uttalte selv at «Jeg er som en kameleon... påvirket av hva enn som foregår». Everett anså Lennon som en som eksperimenterte musikalsk og skrev introspektive tekster som «famlet etter vågale og ufullendte uttrykksformer for sine dyptfølte personlige sannheter».
Tekstene til Lennon var preget av mannens evner til ordspill, elegante spydigheter og surrealisme. Selv om Lennons tekster ofte kunne være politiske, for eksempel «Revolution», «Imagine», «Power to the People» og «Woman is the Nigger of the World», la han lite i det i ettertiden. Han har omtalt at Imagine «bare var en forbanna sang» og at «Power to the People» var en pinlig sang som ble skrevet ti år for sent og som et resultat av å ha blitt presset av Cambridge-radikale.
Lennon hadde betenkeligheter med sine evner som komponist. Han sa selv i et intervju med tidsskriftet Playboy at han i en periode i The Beatles trodde at han ikke kunne skrive melodier, bare «enkel, høylytt rock 'n' roll». Sanger som ble kreditert Lennon/McCartney, men som var helt eller nesten helt skrevet av John Lennon inkluderer «I am the Walrus» «Strawberry Fields Forever», «Please Please Me», «Do You Want to Know a Secret», «A Hard Day's Night», «I Feel Fine», «Help!», «All You Need is Love», «Happiness Is A Warm Gun», «Come Together», og «The Ballad of John and Yoko». Dersom man regner alle Lennon/McCartney-sanger som delt mellom de to, har Lennon skrevet 26 nummer 1-hits i USA og 29 i Storbritannia.
Forhold til andre
John Lennon var en kompleks person. Hans angrep på Paul McCartney var ofte direkte og brutale, men han anså likevel McCartney for å være blant hans beste venner. Han kunne snakke om å forestille seg en verden uten eiendommer og å være en mangemillionær. Han kunne påstå vidt forskjellige ting om hvem som skrev hva og hvordan i The Beatles, inkludert at han mente at han skrev hoveddelen av sangen «Eleanor Rigby» når selv bestevennen Pete Shotton anså bidraget til Lennon som å ha vært så «så godt som ingenting». Da han i et intervju med Playboy i 1980 avslørte at de skrev ting sammen, sa han også at han i 1973 løy fordi han var full av forakt. I samme intervju sa han at Bill Haley var noen han likte, men ikke ble stort påvirket av. I andre intervjuer har han sagt at han aldri fikk med seg Haley. Hans meninger om andre mennesker er derfor ikke alltid lett å være klar over.
Yoko Ono
Et eksempel på dette med avvikende historier handler om første gang Ono og Lennon møttes. I deres versjon var det da Lennon møtte henne på Indica, og at hun ikke ante hvem The Beatles var. I sitt åpne brev til John Lennon da Lennon ble innviet i Rockens æresgalleri, fortalte McCartney at hun kom for å få manuskriptet til «en av våre sanger» («The Word») i anledning en gave til komponisten John Cage. Dette foregikk sent i 1965. Andre fortellinger beretter om at hun lette etter John Lennon allerede tidligere.
Forholdet mellom John Lennon og Yoko Ono var uansett svært varierende. På tidspunkter kunne de være svært tett, og i andre svært anstrengt. Ono kastet Lennon på dør fordi hun trengte fred og ro, ifølge henne selv. Ono kommenterte også at ved å velge Lennon ødela det begges karrière – Ono var en etablert avant-garde-kunstner før hun møtte Lennon, og kombinasjonen mellom hans popmusikk og hennes nybrottskunst gjorde at begge publikummere ble skuffet.
Det er også foreslått at Lennon både var svært forelsket i Ono og svært sjalu. En av grunnene til at hun alltid var til stede sammen med ham, noe som tæret på The Beatles, var visstnok hans ekstreme sjalusi. Mens han selv var sjalu, var han også, ifølge Philip Norman, en kvinnebedårer som ikke skjulte dette. Den kombinerte oppførselen utro og sjalu kan ha vært en av grunnene til at hun valgte å kaste ham ut av huset i atten måneder.
Julian Lennon
Julian Lennon hadde lite kontakt med John, og til tross for farens forsøk på å prøve å få forholdet på plass igjen, var Julian Lennon alt annet enn begeistret. Han omtalte i et intervju i 1999 at faren var sterkt fraværende fra Julian var fem, at Julian ble mobbet så mye på offentlig skole at de måtte sende ham på privatskole og tvinge John til å betale, og at Julian opplevde John Lennons snakk om fred og kjærlighet som hyklersk med tanke på at han hadde forlatt sønnen sin. Han gjentok dette på sin egen hjemmeside året etter. Året etter omtalte han faren sin som to personer, «John Lennon» (faren) og «John Ono Lennon» (en manipulert, fortapt sjel).
Julian Lennon har senere uttalt at han har sluttet fred med John Lennons minne.
Paul McCartney
Forholdet mellom John Lennon og Paul McCartney var særlig betent etter bruddet. John Lennon fikk et skarpt brev av Linda McCartney som han svarte på en svært skarp måte selv, der han mente at Paul måtte få bakkekontakt og anså ekteskapet mellom Paul og Linda for å være over om to år.
På McCartneys andrealbum, Ram, var sangen «Too Many People» et dårlig skjult angrep på Lennon, spesielt med setningene «Too many people preaching practices» og «You took your lucky break and broke it in two». Lennon oppfattet også sangene «3 legs», «Dear Boy» og «Smile Away» som angrep på ham og/eller The Beatles. «Dear Boy» var faktisk en sang om eksmannen til Linda McCartney. Paul McCartney hadde ikke uttalt noe negativt om The Beatles før, mens Lennon hadde tatt oppgjør på førsteplaten sin og Lennon svarte McCartney kontant. Andresporet på Imagine, «Crippled Inside», en rockabilly/skiffle-sang, inneholder setningen «You can live a lie until you die» (du kan leve med en livsløgn til du dør), som skal ha vært rettet mot McCartney.
Det skarpeste angrepet på McCartney var på åttendesporet, «How Do You Sleep?». Der McCartneys kommentarer var skjulte eller ikke engang knyttet til Lennon, var Lennons kommentarer direkte og brutale. Sangen innledet med «So Sgt. Pepper took you by surprise», fortsatte med å anklage McCartney for å være musikalsk død «Those freaks was right when they said you was dead The one mistake you made was in your head». Det gjøres også flere referanser til Pauls mor, noe som kan være i overført betydning ettersom Pauls mor døde da Paul var 14 år. Kommentaren «The only thing you done was yesterday And since you're gone you're just another day», refererer til sangen «Yesterday», som Paul McCartney skrev 1964-1965 og singlen «Another Day» fra februar 1971, som Lennon mislikte sterkt. Avslutningen var også skarp: «Et pent ansikt kan vare et år eller to, men snart ser de hva du kan gjøre, musikken din er muzak i mine ører, du må ha lært noe på alle disse årene» er et direkte angrep på Paul McCartney som en soloartist.
Det er mye som tyder på at kritikken Lennon kom til McCartney med handlet om hva McCartney gjorde og ikke hvem han var. Felix Dennis tolket sangen «How Do You Sleep?» dithen at Lennon hadde stor respekt for autoritetsfiguren McCartney, og at Lennon selv tok på seg rollen som den trassige skolegutten. Da Lennon på et talkshow ble konfrontert med sangen og spurt om han var for hard, svarte han at om han ikke kunne være så hard mot sin beste venn, hvem skulle han da være det mot. Da han fremførte sangen «I Saw Her Standing There» sammen med Elton John, innledet han med at han skulle fremføre en sang skrevet av en fremmedgjort tidligere forlovet av seg, altså Paul McCartney. McCartney beskrev også forholdet dem imellom som uerstattelig, og han sa at den siste gangen de møttes, ga John ham en klem.
George Harrison
Harrisons har uttalt at hans forhold til både Lennon og McCartney var at han ikke ble lagt merke til, og at hans bidrag ikke ble like mye satt pris på. Forholdet mellom Harrison og Lennon hadde også store utfordringer. I januar 1969 forlot Harrison «Get Back»-opptakene og truet med å forlate The Beatles. Lennon svarte at da kunne de bare gi jobben til Eric Clapton.
I 1971 arrangerte Harrison The Concert for Bangladesh med flere artister. Lennon skulle ha deltatt, men det ble aldri noe av. En versjon er at Harrison skal ha vært klar på at han ikke ville at Yoko Ono skulle fremføre sin avantgardistiske musikk, og at dette medførte at Harrison og Lennon nok en gang ble uvenner. Lennon selv skal ha skyldt på Allen Klein for å ha satt i gang rykter om ham, og dessuten vektlagt at han var på De britiske Jomfruøyer, og ikke orket å fly frem og tilbake for å øve og å fremføre. Onos versjon var at Lennon ble sint etter en telefonsamtale med Harrison, og så forlot leiligheten i Tittenhurst i sinne, men at hun ikke vet hva samtalen handlet om. I tillegg var det flere tilfeller der Lennon ikke møtte opp, både på signering av papirer etter oppløsningen av The Beatles og på Harrisons konsert i Madison Square Garden. Lennon var også misfornøyd med at Harrisons biografi knapt nevnte ham (Lennon ble nevnt 11 ganger, mer enn både Starkey og McCartney).
Samtidig hjalp Harrison Lennon og omvendt. Blant annet var Harrison med på opptaket av flere sanger på Imagine-albumet.
Richard Starkey
Lennon er ofte tillagt sitatet: «Ringo er ikke verdens beste trommeslager, la oss være ærlige, han er ikke engang den beste trommeslageren i The Beatles». Dette sitatet er imidlertid ikke sagt av Lennon, men dukket opp først i 1981, året etter at Lennon døde, i en radiosketsj i parodiprogrammet «Radio Active» fra BBC Radio 4. Setningen ble sagt av Philip Pope og skrevet av Geoffrey Perkins. I 1983 ble sketsjen gjort kjent av komikeren Jasper Carrott, som en stund fikk æren for den.
Lennons faktiske mening om Starkeys tromming tilhører heller den motsatte enden av skalaen. Han sa i et intervju med David Sheff i 1980 at:
Starkey selv samarbeidet mye med Lennon, og han har selv uttalt at samarbeidet på Plastic Ono Band var et karrierehøydepunkt.
Beatles
John Lennon deltok på alle innspillinger, se: The Beatles
Noter
<references group="lower-alpha"/>
Axel Rosenkrantz
Axel Rosenkrantz (født 12. desember 1670 på Hatteberg, død 14. november 1723 i Kvinnherad) var en norskfødt godseier og amtmann, sønn av baron Ludvig Rosenkrantz og hustru Karen Mowat.
Da Axel Rosenkrantz hadde tre eldre brødre, lå det ikke i kortene at han skulle komme i besittelse av baroniet Rosendal som hans far hadde opprettet. Men først døde broren Holger på slagmarken, og da Axel Rosenkrantz hørte at også den andre broren Frederik var omkommet, utbrøt han: «Nå mangler det bare en kule, så blir jeg baron!». Den tredje broren Christian døde i krigstjeneste i 1691, og heretter kunne Axel Rosenkrantz overta barontittelen. Han betalte samme år lensavgiften til kongen med en fullt oppsalt ridehest.
Rosendal
Rosenkrantz delte ikke sine brødres eventyrlyst, og var heller ikke skikket for et liv i krigstjenesten. Det lyktes ham derimot å innfri hele baroniets gjeld som faren hadde stiftet. Han innløste også en del av allodialgodset, innkjøpte flere gårder, satte Kvinnherad kirke i stand og forbedret hovedbygningen på Rosendal. Han anla også rosehagen.
Fra 1696 til 1697 var Axel Rosenkrantz fullmektig i Bergen stiftamt, og fra 1697 til 1702 amtmann i Bergenhus.
Ekteskap
I 1709 inngikk han ekteskap under sin stand med en prestedatter fra Stavanger, Anne Christine Jensdatter Gjødesen (eller Godtzen, 1669-1750). Som morgengave forærte baronen henne et nattbord av sølv og et smykke med rosenstener. Paret fikk to døtre som døde som små, slik at den mannlige linje utdøde, og Rosendal tilfalt kongen ved baron Axels død i 1723. Han ble begravet i Rosenkrantzenes kapell ved Kvinnherad kirke, der hans hustru kom senere til å ligge ved siden av ham.
Kåre Hansen
Kåre Hansen (født 30. januar 1909, død 7. desember 1973) var en norsk fagforeningsmann fra Oslo, i årene 1931 til 1934 leder for Arbeidernes Ungdomsfylking.
Da han ble valgt til AUF-leder var han en relativt ukjent skikkelse utenfor organisasjonen. Han hadde imidlertid vært formann og sekretær i Oslo og Akershus distriktslag.
Hansen var jern- og metallarbeider, jobbet som montør, og var en aktiv fagforeningsmann. Da han ble valgt til AUF-leder var han styremedlem i sin fagforening, og hadde akkurat returnert fra et 3-måneders kurs på den svenske LO-skolen. Fra 1938 satt han som medlem av hovedstyret i Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund.
Under okkupasjonen var han klubbformann ved Per Kures fabrikker i Oslo, og medlem av «Jern- og Met»s illegale forbundsstyre. Da LO-medlemmene i 1942 innledet en utmeldelsesaksjon i protest mot NS-inngripen i fagbevegelsen truet tyskerne med å skyte Hansen om ikke utmeldingene ble trukket tilbake. Han ble arrestert 17. juli 1942 og plassert på Møllergata 19. I desember ble han overført Grini som «fange nr. 5625». 15. februar året ble han sendt til Sachsenhausen i Tyskland og registret som «fange 61001». Han ble imidlertid via Tegel, Berlin sendt tilbake til Norge etter kort tid, og ankom hjemlandet 10. april 1943.
Etter krigen ble han formann i Oslo og Akershus Samorganisasjon. Han var Samorg-leder i Oslo fra 1948 til 1956. I august 1950 talte han på Utøya da stedet ble overrakt som jubileumsgave fra fagbevegelsen til AUF.
Giovanni Francesco Marazzani Visconti
Giovanni Francesco Marazzani Visconti (født 11. august 1755 i PiacenzaIitalia, død 18. januar 1829 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert in pectore til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII, publisert desember 1828.
Burnaby
Burnaby er en by i Britisk Columbia, Canada. Den grenser i vest til Vancouver og ligger innenfor grensene til Metro Vancouver. Med 216 336 innbyggere er det er den tredje største kommunen i Metro Vancouver og den 22. største kommunen i landet. Burnaby ble grunnlagt i 1892 og fikk bystatus i 1992. Burnaby betjenes av både Millennium- og Expobanen av SkyTrain, i tillegg til at det er sete for Simon Fraser University. I nord grenser kommunen til Burrard Inlet, i sør til elven Fraser og i øst til kommunene New Westminster og Coquitlam.
Svetlana Masterkova
Svetlana Aleksandrovna Masterkova (russisk Светлана Александровна Мастеркова, født 17. januar 1968 i Atsjinsk) er en russisk tidligere friidrettsutøver (mellomdistanse) som dominerte mellomdistansen på 1990-tallet. Masterkova vant to olympiske gull under OL 1996. Flere skader forstyrret hennes karriere hvilket gjorde at hun ikke konkurrerte særlig mye i mesterskapene. Masterkova har verdensrekorden på 1 000 m, og hun hadde verdensrekorden på en engelsk mil i over 22 år fram til 2019.
Kasper Sagen
Kasper Sagen (født 19. april 1999) er en norsk spydkaster som representerer IL i BUL.
Under NM i friidrett 2019 tok han sølv i spydkast. Året etter tok han gull i øvelsen med et vinnerkast på 79,90 meter.
Nivnice
Nivnice er en kommune og en landsby i distriktet Uherské Hradiště i regionen Zlín i Tsjekkia. Kommunen har omkring 3,300 innbyggere (2022).
Nivnice ligger omkring 17 km sørøst for byen Uherské Hradiště, 29 km sør for Zlín, og 264 km sørøst for Praha.
Sajå kraftverk
Sajå kraftverk er et vannkraftverk ved Skjoldafjorden i Tysvær kommune i Rogaland.
Installert effekt er 112 kW fra en ET francisturbin på 90 kW og en tverrstrømturbin på 22 kW. Årsproduksjon er 0,4 GWh.
SIP
SIP kan vise til:
Valentina Gustin
Valentina Gustin (født 20. november 1996) er en kroatisk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Hun har ingen større internasjonale meritter, men tok blant annet en andreplass under et verdenscupstevne i 2015.
Utsjonosti plody
Utsjonosti plody (originaltittel: Учёности плоды) er en russisk film fra 2021, regissert av Igor Ugolnikov.
Handling
Historien er lagt til 1944 ved et museum i landsbyen Mikhajlovskoje. Noen av de lokale innbyggerne ble partisaner for å slåss mot nazismen. Men andre begynte å samarbeide med okkupasjonsmakten. Men den venstrehendte Sergej valgte ingen av sidene, og bestemte seg for å bare vente.
Men plutselig kommer en professor i litteratur, Maria Schiller, fra Tyskland. Hun forteller Wehrmacht-soldatene og lokale innbyggere, om Aleksandr Pusjkin. I mellomtiden kommer en ordre fra myndighetene i Berlin, om å fjerne alle historiske verdier fra landsbyen.
Benedetto Colonna Barberini di Sciarra
Benedetto Colonna Barberini di Sciarra (født 22. oktober 1788 i Roma i Kirkestaten, død 10. april 1863 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var tilknyttet Den romerske kurie.
Han ble kreert in pectore til kardinal i oktober 1826 av pave Leo XII, publisert desember 1828, med Santa Maria sopra Minerva som tittelkirke.
Han deltok ved konklavet 1829 som valgte pave Pius VIII, og ved konklavet 1830–1831 som valgte pave Gregor XVI.
Matjord
Matjord, som er det fruktbare jord- eller moldlaget på åkrer og enger, er en begrenset ressurs som brukes til plantedyrking og matproduksjon i jordbruket. Matjord dannes gjennom en svært tidkrevende biologisk prosess, der dannelsen av noen få centimeter med matjord kan ta fra flere hundre år til opp mot tusen år. Matjord er uerstattelig i all plantedyrking og er grunnlaget for verdens matproduksjon.
Marv Tarplin
Marvin «Marv» Tarplin (født 13. juni 1941 i Atlanta i Georgia, død 30. september 2011) var en USA-amerikansk gitarist og låtskriver, best kjent som medlem av Motown-gruppa The Miracles.
Tarplin begynte å spille med jentegruppa The Primettes i Detroit (de blei seinere kjent som The Supremes). Da gruppa hadde prøvespilling hos Motown, var førstevokalisten i The Miracles, Smokey Robinson, en av dem som vurderte dem. Han blei imponert og overtalte Tarplin til heller å bli med i The Miracles, noe han gjorde rundt 1960.
The Miracles var ei typisk vokalgruppe. Det var derfor noe uvanlig at gitaristen Tarplin blei regna som et fullverdig medlem. Han er for eksemplel avbilda på tre albumomslag: Cookin' with The Miracles (1962), I'll Try Something New (1962) og The Fabulous Miracles (1963). Han omtales også på baksida av gruppas første album, Hi ... We're The Miracles (1961) og betegnes der som et av de originale medlemmene.
Tarplin var med på å komponere flere store Miracles-slagere, blant annet «The Tracks of My Tears» (1965), «I Like It Like That» (1964), «Going to a Go-Go» (1965) og «The Love I Saw in You Was Just a Mirage» (1967). Han var også med å skrive flere av hitlåtene til Marvin Gaye, som «Ain't That Peculiar» og «I'll Be Doggone».
Tarplin forlot The Miracles i 1973, året etter med Smokey Robinson og Claudette Rogers Robinson. Han blei erstatta av Donald Griffin, bror til Billy Griffin, som etterfulgte Robinson som førstesanger. Robinson og Tarplin fortsatte samarbeidet heile tida etter dette. Sammen har de skrevet blant annet Robinsons solo-slager «Cruisin'» (1979). Tarplin spilte også gitar på Robinsons plater og turneer fram til 2008.
I mars 2009 blei The Miracles tildelt ei stjerne på Hollywood Walk of Fame. Tarplin var til stede, men han var ikke av de gruppemedlemmene som fikk diplom. I 2012 blei gruppa innvotert i Rock and Roll Hall of Fame, en heder Smokey Robinson aleine hadde mottatt alt i 1987.
Industriehof bybanestasjon
Industriehof er en stasjon på Frankfurts undergrunnsbane. Stasjonen har forbindelse til trikkenettet.
Nynorskens skog
Nynorskens skog er et musikkalbum med Oddvar Torsheim, utgitt i desember 1992. Dette er hans første plate som soloartist.
Beistet i Gévaudan
Beistet i Gévaudan (fransk: La Bête du Gévaudan) var ett eller flere ulvelignende dyr som drepte ca. 100 mennesker i den tidligere provinsen Gévaudan i Frankrike fra sommeren 1764 til sommeren 1767. Hendelsen spredte skrekk i Gévaudan og lever fortsatt i fransk folkeminne, men ble aldri særlig kjent i utlandet. I 2001 laget Christophe Gans filmen Ulvenes klan, med en personlig fortolkning av hva som kunne ha skjedd.
Veddemålet
Veddemålet er en norsk eventyrserie for barn og unge som gikk på NRK1 i 2004. Serien handler om fire søskenbarn som er på sommerferie med foreldrene sine på Sørlandet. En dag finner de et mystisk skipsvrak på havbunnen. Serien var resultat av et samarbeidsprosjekt mellom Nordisk film, Yle, SVT og DR for NRK. Serien ble sendt på lørdager, like etter Barne-TV.
Beistet i Gévaudan
Bakgrunn
Gévaudan er et fjellrikt og vanskelig fremkommelig område i Sentralmassivet i det sørlige Frankrike. Det ligger for det meste innen dagens departement Lozère; litt av nordenden strekker seg inn i Haute-Loire. På 1700-tallet var det et av de fattigste områdene i Frankrike.
Veddemålet
Serien ble i 2005 etterfulgt av Skattejakten.
Beistet i Gévaudan
Bakgrunn
Århundret begynte med det protestantiske camisardopprøret mot den katolske statsreligionen, der begge sider begikk grusomheter. Så kom en epidemi som drepte en femtedel av befolkningen i regionhovedstaden Mende og halvparten av befolkningen i en annen stor by, Marvejols. Klimaet var ustabilt; resultatet var dårlige avlinger og flommer som ødela mye av veinettet. For å få mat måtte bøndene selge unna mange av sauene og kyrne sine, noe som på sikt økte armoden.
Veddemålet
Om serien
Siw (15), Sigge (10), Katta (13) og Jarle (14) er søskenbarn, og nå skal de på sommerferie sammen med foreldrene sine på Sørlandet. Siw og Sigge bor i Sverige, Jarle og Katta i Norge. De fire er flinke til å fridykke, og snart oppdager de et mystisk vrak på sjøbunnen. De finner ut at de trenger skikkelig dykkerutstyr for å utforske mer, og sniker seg til å låne foreldrenes utstyr uten lov. Det klarer de ikke uten å bli oppdaget. Det hele ender i en krangel om fedrene skal gi barna et skikkelig dykkerkurs eller om de skal dra på fisketuren de egentlig hadde planlagt. Resultatet blir et veddemål utenom det vanlige. Fedrene lover å avlyse fiskeplanene og heller hjelpe til med dykkingen dersom ungdommene klarer å fiske seks fiskeslag til ”Oldemors Fiskesuppe”.
Beistet i Gévaudan
Bakgrunn
Hovednæringen var landbruk, spesielt sauehold, noe som krevde utstrakt bruk av gjetere. Som i andre førindustrielle samfunn var det barn og kvinner som sto for gjetingen. De befant seg i en utsatt posisjon; antall ulver i Gévaudan økte kraftig frem mot 1764, og bare mellom mai 1761 og mars 1762 ble det skutt 700 av dem i området.
Camisardopprøret mot stat og kirke hadde skapt mistro mot øvrigheten, noe som nok er en av forklaringene til at jakten på beistet først lyktes etter tre år. Bøndene hadde blant annet forbud mot å eie skytevåpen, selv om det likevel var relativt vanlig. Den fiendtlige holdningen overfor myndighetene kan også ha ført til at drap begått av beistet ikke ble rapportert inn, slik at antall angrep kan være høyere enn de offisielle tallene.
Gévaudan var et område rikt på sagn og myter, både om varulver (loup-garou) og monstre (une Bête). Dette kom til å påvirke lokalbefolkningens syn på det som skjedde. Enkelte ble mistenkt for å ale opp ulver for å rane veifarende (meneurs de loups); dette er forøvrig en forklaring som har blitt gjentatt også i moderne tid.
Beskrivelse av beistet
Beskrivelsen av beistet varierer. En typisk fremstilling er et ulvelignende vesen på størrelse med en ku, med et bredt bryst, en lang krøllete hale med en løveaktig dusk på enden og et greyhoundaktig hode med store, fremtredende huggtenner. Det er også verdt å legge merke til at det kunne hoppe svært langt, kanskje opptil ti meter.
Drapene
Drapene skjedde i et stort område, seks til syv mil i hver retning, adskilt av de tverrgående fjellkjedene Margeride og Montmouchet. Kombinert med de dårlige veiene gjorde dette det vanskelig å følge beistet etter hvert angrep. Det fikk også lett spillerom siden gjeterne ofte var barn som ikke kunne forsvare seg.
Det første drapet man har kilder om, inntraff i den lille landsbyen Les Hubacks, der den 14-årige Jeanne Boulet ble drept 30. juni 1764. Det siste skjedde 18. juni 1767, da et lite barn ble drept. 62 av ofrene var kvinner, 38 menn. Over 30 av dem var barn som gjette.
Stort sett skjedde angrepene mot personer som var alene og svake, men også mot grupper av mennesker og voksne. Spesielt to episoder fikk stor oppmerksomhet:
I januar 1765 hadde syv unge gjetere samlet flokkene sine i La Coutasseire, ledet av den tolvårige Jacques-André Portefaix. Av redsel for beistet hadde de utstyrt seg med kniver og enkle spyd. Beistet kom plutselig overraskende på dem, og selv om barna forsvarte seg, klarte det å rive av deler av ansiktet på en av guttene. Oppildnet av Portefaix klarte gjeterne en stund å drive beistet vekk, men så kom det tilbake og bet en av de andre i ansiktet og prøvde å dra ham vekk fra flokken. De tapre barna klarte til slutt å jage vekk beistet, og ingen omkom denne gangen. Som takk for sitt mot ble Portefaix sendt til militærakademiet i Bapaume på statens regning.
Den andre berømte episoden skjedde i Bessière i mars samme år. Den 30-årige Jeanne Marlet var ute i hagen sin med de tre yngste barna, da beistet hoppet over gjerdet og gikk løs på dem. Moren prøvde så godt hun kunne å forsvare de små, og en heroisk kamp fant sted i ca. en halv time. Beistet fikk tak i en av sønnene på seks år og dro ham ut av hagen med et kraftig bitt rundt hodet. Heldigvis kom to av de eldre sønnene til, og ved hjelp av en hund klarte de å drive beistet vekk. Gutten som beistet hadde dratt av gårde med, fikk bitt av nesen og overleppen sammen med det ene kinnet og døde tre dager senere. Kong Ludvig XV ble så grepet av historien om den tapre moren at han ga henne 300 livres som belønning.
Det er verdt å legge merke til at beistet brukte uvanlige drapsmetoder. Det ignorerte ofte de områdene på kroppen som rovpattedyr gjerne går etter (ben eller strupe for henholdsvis å overmanne og drepe byttet), og konsentrerte seg isteden om hodet som det knuste før det begynte å spise. Det hadde også en spesiell smak for mennesker, og angrep ofte gjeterne istedenfor husdyrene som var lettere å få tak i. Noen observasjoner hevder å ha sett beistet sammen med en mann.
Biskopen kommer med et hyrdebrev
Gabriel-Florent de Choiseul-Beaupré hadde vært biskop av Mende siden 1723. Dette bispedømmet omfattet også Gévaudan. I sin lange karriere hadde han gitt viktige bidrag til å sette igang utbygging av veiene i området, for å lette eksporten av den lokale landbruksproduksjonen (først og fremst ull).
Choiseul-Beaupré var tilhenger av jansenismen, en kristen retning som la vekt på det menneskelige forderv og predestinasjon. På den siste dagen i 1764 kom han med et hyrdebrev om Beistet, sterkt preget av jansenistisk tenkning: Beistet var sendt av Gud på grunn av lokalbefolkningens synder, det hadde aldri kommet hvis den hadde levd rettferdig. Han minnet om historier fra Det gamle testamentet der Gud sendte plager og villdyr, og spurte foreldre som hadde mistet barn til Beistet om de ikke fortjente det som en straff. Beistet ville bli drept når Guds nåde vendte tilbake.
Hyrdebrevet hadde en ødeleggende effekt på enkeltes moral, noe som førte til at de tok unødvendige risker eller lot være å forsvare seg mot Beistet. Men mange valgte å ta opp kampen.
Dusør for Beistet
Det ble utlovet en dusør på over 9,000 livres for den som klarte å uskadeliggjøre Beistet. Kongen bidro med 6,000 og biskopen 1,000. Hele beløpet svarte til verdien av 100 hester.
Jakten
I de tre årene Beistet terroriserte Gévaudan ble det jaktet intenst på det, i mer eller mindre organiserte former. Fem jegere gjorde seg spesielt bemerket:
Forklaringsmodeller
Historien om Beistet har frembragt mange tolkninger av hva det var, mer eller mindre fantasifulle. Alle øyevitneberetninger synes å peke på at det var en (eller to) ulver, muligens også hybrider mellom ulv og hund. Men dette reiser også spørsmål:
Søren Holth
Søren Holth (født 21. juli 1863 på Nes på Romerike, død 23. september 1937 i Vestre Aker) var en prisbelønt norsk øyelege, kjent for sine bidrag til kureringen av grønn stær.
Beistet i Gévaudan
Forklaringsmodeller
En annen mulighet er at noen hadde alet opp en eller flere ulver eller ulvehybrider som drapsvåpen mot mennesker, eller på annen måte anskaffet seg dem (se forøvrig Gysingevargen). På denne tiden ble det fortsatt brukt hunder i krig, trent opp til å drepe mennesker på en rask og effektiv måte. Hvis en eller flere personer hadde grunn til å hate deler av lokalbefolkningen i Gévaudan, ville besittelse av slike krigshunder gi dem et grusomt våpen. Dette var et samfunn fylt av indre motsetninger: Katolikker mot protestantiske sekter, jansenister mot jesuitter, adel mot bønder, familier mot familier – i et slikt miljø er veien fra hat til handling kort.
Søren Holth
Han ble cand.med. 1890 og dr.med. i 1896 ved Det Kongelige Frederiks Universitet. I studietiden reiste han meget til kjente forskere i Europa. Ved Rikshospitalet var han assistent til Hjalmar Schiøtz 1899-1905. I 1910 anbefalte han Roald Amundsen å bruke åpne solbriller (ikke tettsittende).
Beistet i Gévaudan
Forklaringsmodeller
Tilhengere av denne teorien har pekt på Jean Chastel og sønnene som mulige kandidater, siden faren fikk tak i ulven når andre ikke klarte det, siden familien alte opp hunder og det ble påstått at sønnen Antoine hadde hatt et dyr som lignet svært på det faren skjøt og siden familien hadde et generelt frynsete rykte i trakten.
Søren Holth
Holths metode brukes for å bestemme øyets refraksjon. Holths operasjon brukes for å fjerne sclera. For glaukom var Holths iridencleisis det å løfte iris litt, slik at trykket lettet og i mange tiår en standard operasjon.
Göteborgs-Tidningen
Göteborgs-Tidningen er en svensk dagsavis som utgis i Göteborg. Den ble grunnlagt i 1902, og 1960-tallet byttet avisen navn til GT. Avisen eies av Bonnier, og er Expressens lokalutgave for Göteborg og Vest-Sverige.
Beistet i Gévaudan
Et menneske?
Det har også blitt fremmet en teori om at det kan dreie seg om et menneske som led av hypertrikose, det vil si abnorm hårvekst. Denne lidelsen har blitt brukt som forklaring på varulvfenomenet av flere folkloristikere. Mennesker med avvikende utseende ble tidligere svært ofte utstøtt fra samfunnet, og dette kan ha ført til ønsker om å hevne seg ved å drepe de som levde innenfor samfunnets rammer. Det finnes ingen beviser som peker mot denne teorien; alle som bivånte angrepene har beskrevet angriperen som et firebent dyr.
Kanskje en helt naturlig forklaring?
Jay M. Smith hevder i sin bok at det ikke var noe uvanlig ved det som skjedde. Han påpeker at det i Frankrike på denne tiden var mange angrep på mennesker fra en, flere eller flokker av ulver. Han påpeker også at området for angrepene var fullt av overtro og myter, og at dette bidro til hvordan de ble beskrevet.
Forsøk på en kronologisk oversikt over angrepene
Denne listen er laget ved å systematisere hendelser beskrevet i bokteksten til Thompson (referert under). Det kan ha vært ytterligere angrep og drap som han ikke omtaler. Det er to bemerkelsesverdige ting med listen:
Når man leser denne tapslisten kan man tenke seg hvor fulle av skrekk de unge jentene og guttene var som måtte ut og gjete.
Litteratur
Pourcher (1831–1915) var en lokal prest og etterkommer av personer som hadde vært involvert i Beistet. Hele livet samlet han materiale om det og gikk engang på bena frem og tilbake til Paris for å sjekke opplysninger i et arkiv der. Han produserte boken (over 1000 sider) egenhendig; setting, trykking, binding og utgivelse.
Sveits under EM i svømmesport 2018
Sveits deltok under EM i svømmesport 2018 i Glasgow i Storbritannia fra 3. til 12. august 2018.
VM i fotball for kvinner 1999
VM i fotball for kvinner 1999 ble arrangert i USA, og vertslandets lag ble verdensmestre. Finalen mellom USA og Kina, som ble spilt på Rose Bowl i Pasadena, California og vunnet av USA på straffesparkkonkurranse, var historiens best besøkte idrettsarrangement for kvinner, med offisielt publikumstall på 90 185.
Francis Hughes
Francis Hughes (irsk Proinsias Mac hAodha; født 28. februar 1956, død 12. mai 1981) var et nordirsk medlem av først Den offisielle IRA (OIRA) og deretter Den provisoriske IRA (PIRA). Han var den andre som døde under sultestreiken i Nord-Irland 1981.
VM i fotball for kvinner 1999
Deltakerland
Land som kvalifiserte seg:
Francis Hughes
I 1977 var han involvert i drapet på to medlemmer av Royal Ulster Constabulary (RUC) nær Moneymore i forbindelse med at bilen hans ble stoppet. Han og to andre PIRA-medlemmer klarte å rømme over noen jorder.
VM i fotball for kvinner 1999
Gruppe A
--
-
Francis Hughes
I tiden som fulgte organiserte han flere angrep. I forbindelse med bombingen av hjemmet til en politimann i Tyrone fant man fingeravtrykket hans, og han ble ettersøkt. Den 17. mars 1978 ble han arrestert nær Maghera etter en skuddveksling med Special Air Service (SAS). En SAS-soldat, visekorporal David Jones, ble drept, og en annen ble alvorlig såret. Hughes ble såret i benet; han klarte å kravle seg vekk, men ble raskt innhentet og overgav seg.
I februar 1980 ble han dømt til 83 års fengsel for mordet på en soldat (livstids fengsel) og for å ha skutt og såret en annen (fjorten års fengsel) samt for en rekke terrorangrep over en periode på seks år. Sikkerhetsstyrkene beskrev ham som «fullstendig fanatisk» og «en hensynsløs morder», mens republikanere omtalte ham som «fryktløs og aktiv». Etter hans død kom det i forbindelse med en utleveringssak mot Dominic McGlinchey frem at man hadde funnet Hughes' fingeravtrykk også i en bil som ble brukt ved drapet på den 77 år gamle protestantiske kvinnen Hester McMullan i Toomebridge i 1977.
VM i fotball for kvinner 1999
Gruppe B
---
Francis Hughes
Hughes tok del i den første sultestreiken i Maze fengsel i 1980, og ble også med på den andre i 1981. Han sluttet å ta til seg næring den 15. mars 1981, to uker etter Bobby Sands. Han var den andre som døde, den 12. mai, etter 59 dager uten mat. Hans død førte til opptøyer i nasjonalistiske områder i Nord-Irland. Hans fetter, Thomas McElwee, var den niende av ti sultestreikende som døde.
Broren Oliver Hughes var tidligere lokalpolitiker for Sinn Féin, men gikk så over til å sitte i distriktsrådet i Magherafelt som uavhengig representant.
VM i fotball for kvinner 1999
Gruppe B
-
Gruppe C
---
-
Gruppe D
---
-
Kvartfinaler
--
-
---
Semifinaler
---
Finale
--
Belaja Kholunitsa
Belaja Kholunitsa kan vise til:
Willy Liebel
Willy Liebel (født 31. august 1897 in Nürnberg, død 20. april 1945 ) var en nasjonalsosialistisk tysk politiker. 16. mars 1933 ble han Oberbürgermeister i den tyske byen Nürnberg. Vervet hadde han helt til han døde 20. april 1945.
Liebel meldte seg inn i NSDAP i 1925 og ble også medlem av SA, der han etterhvert fikk graden Obergruppenführer.
Fra 1933 til 1938 ledet han organisasjonen (Zweckverbandes reichsparteitag) som sto for gjennomføringen av de nasjonale Rikspartidagene i Nürnberg.
Liebel var direkte involvert i jødedeportasjonen i Nürnberg hvor 1631 jøder, derav 200 barn ble sendt til forskjellige konsentrasjonsleirer. Bare 72 av de deporterte overlevde.
Liebel døde av et skudd i hodet 20. april 1945. Det er usikkert om skuddet kom som følge av intern uoverensstemmelse i det lokale Nazi-partiet, skuddveksling med amerikanske soldater eller selvmord.
Ludmila Formanová
Ludmila Formanová (født 2. januar 1974 i Čáslav i Tsjekkia det daværende Tsjekkoslovakia) er en tidligere friidrettsutøver som konkurrerte som mellomdistanseløper framfor alt på 800 meter. Formanová ble verdensmester på 800 meter under VM 1999 i Sevilla. Samme år vant hun også gull i innendørs-VM på samme distanse på ny mesterskapsrekord (1.56,90). Hennes personlige rekord ble notert samme år med 1.56,56. Andre meritter på 800 m har hun fra innendørs-EM 1998 i Valencia da det ble gull og hun ble også juniorverdensmester i 1993.
Borrefunnet
Borrefunnet er restene av en norsk skipsgrav fra vikingtiden som ble funnet i 1852 ved utgraving av en av Borrehaugene i Vestfold, et av Norges største gravfelt. Dette var den første skipsgrav som ble arkeologisk dokumentert. Dette er også den eneste av storhaugene på Borre som er fullstendig utgravd.
Arkaiske urhunder
(se fylogeni)
Borrefunnet
Funnhistorien
Vinteren 1852 begynte veivesenet å ta ut løsmasser fra en av haugene. Det var tele i jorda, så de grov seg rett inn i siden på haugen for å komme inn til frostfrie masser. Dette utviklet seg til en regulær tunnel inn mot midten av haugen. Her kom arbeiderne over en rik mannsgrav i et skip. De fikk tatt vare på en del av gjenstandene, men så kollapset tunnelen og haugen fikk ligge i fred over vinteren.
Mens arbeidene sto på, fikk advokat F. Kjerulf i Horten vite om funnet. Han besøkte anlegget, og bød arbeiderne finnerlønn for de gjenstandene de kom over. Han varslet også Universitetets Oldsaksamling om funnet, og i mai samme år kom Nicolay Nicolaysen til Borre for å grave ut resten av funnet. Kjerulf overlot de gjenstandene han hadde tatt vare på, og han bisto også Nicolaysen under de følgende utgravningene. Det viste seg at gravkammeret var mer eller mindre fullstendig ødelagt, og alt treverk i skipet var borte for lengst. Nicolaysen fant imidlertid såpass mange nagler at han kunne si det hadde vært over 17 meter langt, og at det hadde vært satt ned i en kunstig forsenkning i bakken før haugen ble lagt over. Haugen hadde hatt en diameter på ca. 40 meter.
Arkaiske urhunder
Arkaiske hunder (Hesperocyoninae) var en gruppe prehistoriske rovpattedyr i hundefamilien. Gruppen oppsto etter at Caniformia og Feliformia separerte i ulike linjer for omkring 42 millioner år siden og ble i Nord-Amerika, der den døde ut for omkring 15 millioner år siden. De eldste kjente fossilene i denne gruppen er datert 39,74 millioner år tilbake i tid.
Borrefunnet
Gravfunnet
Det viste seg at gravkammeret var mer eller mindre fullstendig ødelagt. Nicolaysen kunne imidlertid konstatere at den døde var blitt kremert, og de brente beina var lagt i en jernkjele omtrent midt i skipet. Gravgavene hadde ligget både inni og utenfor skipet. Mye av det var bevart, enten på stedet eller det var tatt vare på av Kjerulf.
Kazuo Watanabe
Kazuro Watanabe (渡辺 和郎, født 1. mai 1955 i Hokkaido, Japan) er en japansk amatørastronom og en profilert enkeltoppdager av asteroider. Mellom 1988 og 2006 har han oppdaget hele 669 asteroider. Han er medlem av Astronomical Society of Japan og Oriental Astronomical Association.
Arkaiske urhunder
De arkaiske hundene så ut som en blanding mellom rødrev og røyskatt og kunne klatre i trær, fordi håndleddene kunne roteres slik at dyra kunne gripe rundt ting. Det eldste kjente medlemmet i denne gruppen som er kjent var Hesperocyon gregarius, som levde i Nord-Amerikas tropiske regnskoger for ca. 37 millioner år siden. Dette var en slank canide med lang hale. Trolig levde den av å spise fugler, fugleegg, frukt og ulike frøtyper. Man regner H. gregarius som progenitor for alle canider. Den var omkring 80 cm lang og lignet en blanding mellom desmerkatt og vanlig vaskebjørn.
Borrefunnet
Gravfunnet
Det fineste er kanskje et rikt dekorert hesteseletøy, tre par stigbøyler, en ridesal og en slede (eller vogn). På den ene siden av skipet hadde det ligget en oppsalet hest, på den andre siden en hest og en hund. Utenfor skipet var en tredje hest, som veiarbeiderne mente måtte ha vært begravet stående. Blant gjenstandene var også skår av et meget sjeldent og fint glassbeger, som må ha blitt laget i Sør-England eller Frankrike. Nicolaysen mente det måtte være fra 700-tallet, og han gikk derfor ut fra at hele gravfunnet måtte være fra den tiden.
Kazuo Watanabe
Han er medforfatter av de japanske publikasjonene Asteroidejegeren (小惑星ハンター), Himmellegemenes fotomanual (天体写真マニュアル), Himmelen i våre drømmer (僕らの夢の星空) såvel som andre. Han er også en stor bidragsyter i det japanske magasinet Månedlig astronomisk guide.(月刊天文ガイド)
Asteroiden 4155 Watanabe er oppkalt etter ham.
Borrefunnet
Gravfunnet
I dag vet vi at dekoren på disse gjenstandene er typisk for perioden 850-950, og stilen har fått navn etter dette funnet – borrestilen. Vi kan nå si at funnet dateres til ca. år 900, og er dermed omtrent samtidig med Gokstadfunnet. Noen av gjenstandene er utstilt i Vikingskipshuset på Bygdøy i Oslo.
Arkaiske urhunder
Hesperocyoninae besto av små arter på størresle med kitrev. Dietten besto trolig av små vertebrater og plantemateriale. Man antar også at alle kunne klatre i trær. Gruppen var ellers kjennetegnet gjennom en begynnende bendannelse i midtøregangen og forlengede lemmer. Man trodde lenge at Tomarctus ga opphav til Borophaginae, men nyere forskning har plassert denne arten godt forankret i den gruppen denne skulle ha gitt opphav til – Borophaginae. Tomarctus er således langt yngre enn tidligere antatt. Imidlertid er det enighet om at Borophaginae oppsto fra Hesperocyoninae. Otarocyon, Oxetocyon, Archaeocyon og Rhizocyon tilhører der de tidligste artene i Borophaginae. Borophaginae og Caninae utkrystalliserte seg i separate linjer for omkring 30 millioner år siden. Borophaginae utviklet seg til å bli utpregede kjøttetere som var fysisk store, en spesialisering som førte til deres undergang da klimaet ble kaldere for omkring 5 millioner år siden. Den siste Borophaginae døde ut for omkring 1,5 millioner år siden. Borophaginaes undergang førte imidlertid til at den andre linjen blomstret opp. Leptocyon ga opphav til Caninae, som i løpet av få millioner år utviklet seg til reve- og hundelignende canider.
Niophis
Niophis er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.