cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lechtal
Lechtal er i vid forstand dalen til elven Lech, men navnet brukes mest om dalens øvre (østerrikske) del, der den har karakter av en alpedal. Denne dalen er 70 km lang, strekker seg i sydvest–nordøst-retning og begrenses av Lechtal-Alpene i sydøst og Allgäu-Alpene i nordvest. Mens Lechs kildeelver og dalens øverste kommune (Lech) ligger i Vorarlberg, hører resten av dalen til Tirol. Den tyrolske delen av dalen er stort sett sammenfallende med landskapet Außerfern.
Fiskelausvatnet
Fiskelausvatnet er et vanlig navn på innsjøer, vatn og tjern i Norge. Det kan blant annet henvise til:
Lechtal
I store deler av dalen har elven Lech bevart karakter av en fjellelv, med rullesteinsøyer og foranderlige bredder. Deler av dalen er derfor vernet som naturpark.
Befolkningen i Lechtal snakker overveiende bairiske dialekter som er nært beslektet med dialektene i resten av Tirol. Det fins imidlertid noen kommuner med alemanniske dialekter. Dalens to øverste kommuner, Lech (i Vorarlberg) og Steeg (i Tirol) er bebodd av walsere som til en viss grad har bevart sitt «høystalemanniske» språk. Lengst nord i dalen (rundt Reutte) snakker befolkningen schwäbisch.
Ötztal
Ötztal er en alpedal i Tirol. Den utgjør med 65 km lengde en av de større sydlige sidedalene til Inndalen. «Nabosidedalene» er Pitztal i vest og Sellraintal i øst. Ötztal begrenses av to av Øst-Alpenes største fjellmassiver, nemlig Stubai-Alpene i øst og Ötztal-Alpene i vest og syd. Dalen er dermed et attraktivt utgangspunkt for alpine fjellturer og skiturisme. Dalinngangen ligger 45 km vest for Innsbruck og har en egen jernbanestasjon (Ötztal-Bahnhof), hvorfra man kan fortsette per buss.
Ötztal har 14 000 innbyggere som er fordelt over fem kommuner (i distriktet Imst). Fra dalinngangen og innover (sydover) er dette: Kommunene tilsvarer dalens naturlige inndeling i terrasser, som delvis er adskilt gjennom trange juv. Fra inngangen og oppover endrer dalen gradvis karakter fra et landbruksområde (med korn- og fruktdyrking) til å få mer og mer alpint preg.
Et stykke syd for Sölden deler dalen seg i to, Gurgler Tal fortsetter rett sydover, og Venter Tal går sydvestover. Fra Gurgler Tal fins det en veiforbindelse over Timmelspasset til Vinschgau i Syd-Tirol (Italia). Forbindelsen fra Venter Tal over Hauslabpasset til Syd-Tirol kan bare passeres til fots på en fjellsti, men den har i lang tid vært brukt av befolkningen i området: Fjellbøndene fra Schnalsdalen i Syd-Tirol bruker engene i Venter Tal som sommerbeite (seter) for sauene sine.
Montemurlo
Montemurlo er en kommune i Provinsen Prato i den italienske regionen Toscana. Kommunen ligger ca. 25 km. nordvest for Firenze og 8 km. nordvest for Prato.
Nabokommunene er Cantagallo, Montale, Prato, Vaiano og Agliana.
Veibruksavgift på bensin
Veibruksavgiften på bensin (bensinavgiften) er en særavgift til statskassen som ble innført i 1933. Den har, i likhet med veibruksavgiften på autodiesel, til hensikt å stille brukeren overfor de eksterne kostnadene knyttet til ulykker, kø, støy, veislitasje samt helse- og miljøskadelige utslipp (eksklusive utslipp av CO2) som bruk av bil medfører.
Avgiftsplikten omfatter bensin. Videre omfattes blandinger dersom bensin er hovedbestanddelen, og hvor blandingen kan benyttes som motordrivstoff. Avgiftsplikten oppstår som hovedregel ved uttak fra godkjent lager eller ved innførsel.
Det gis avgiftsfritak for bl.a. bensin som anvendes i fly, til tekniske og medisinske formål, i tilknytning til utnyttelse av naturforekomster i havområdene utenfor norsk territorialgrense samt i båter og snøscootere i veiløse strøk.
Andre avgifter på bensin
Bensin er i tillegg til veibruksavgift også ilagt CO2-avgift og merverdiavgift. I 2010 er CO2-avgiften på bensin 0,86 kroner per liter mens merverdiavgiften er på 25 % Med en pumpepris på 12,50 kroner per liter vil 2,50 kroner (20 %) være merverdiavgift, 4,54 kroner (36 %) være veibruksavgift og 0,86 kroner (7 %) være CO2-avgift. Samlet utgjør avgiftene på bensin i dette tilfellet 7,90 kroner per liter eller om lag 63 % av pumpeprisen.
Spydeberg Karateklubb
Spydeberg Karateklubb (stiftet 12. januar 2004) er en karateklubb fra Spydeberg i Indre Østfold med stilarten shotokan. Klubbens egen dojo er lillesalen på Fjellheim.
Klubben er medlem av Norges tradisjonelle karateforbund (NTKF) og videre tilsluttet ETKF og ITKF.
Historikk
Klubben ble etablert av (3. dan), som også er sensei i klubben.
8. mars 2008 arrangerte klubben junior-NM i shotokon karate, hvor arrangørklubbens Edvin Christiansen Nordstrand ble norgesmester i både kumite og kata og hans lagkamerat Patrick Pretorius tok sølvet i kata.
Finn Aasens minnepris
Kilde: Spydebergkarate.no
Sharaf Khan Bidlisi
Sharaf Khan Bidlisi, også skrevet som; Sharaf al-Din Bitlisi, (Kurdisk: شەرەفخانی بەدلیسی, Şerefxan Bedlîsî; født 1543 i Karharud i ved Qom, død 1603 i Bitlis) var en kurdisk prins, forfatter og historiker.
Han er mest kjent som forfatteren av Sharafnama, en bok om kurdisk historie og opprinnelse, skrevet i 1597.
Abu-Mansur Daqiqi
Daqiqi støttet nasjonalistiske tendenser i persisk litteratur og forsøkte å skape Irans episke historie, som begynte med historien om Zarathustra og Gashtasb. Spørsmål har blitt stilt om hvorvidt Daqiqi hadde noen zoroastrianske tanker i bakhodet, eller om han rett og slett fremmet sasanidenes kulturelle trender i kjølvannet av samanidenes dominans. En stor del av hans arbeid ble tatt med i eposet Shahname («Kongenes bok») av den persiske poeten Firdausi. Daqiqi ble myrdet av sin nærmeste slave.
Noen forskere spekulerer i at Daqiqi skrev mer, men innholdet var for kontroversielt til å bli inkludert i Shahname og gikk senere tapt. Andre dikt av han overlevde og ble utgitt i blant annet Le premier poet Persan av G. Lazard.
Ælfgifu Ælfhelmsdatter av Northampton
Ælfgifu Ælfhelmsdatter av Northampton (født ca. 990, død etter 1036) var frillen eller hustruen til kong Knut den store (ca. 995 – 1035) av Danmark og England, som i tider også styrte deler av Norge og Sverige. Hun var mor av kong Harald Harefot, konge av England (1035 – 1040). Ælfgifu er også blitt skrevet Aelgifu, Aelfgifu, Elgifu, Aelfgitha eller Alfiva, og navnet skal bety «Alvenes gave». Det er det sistnevnte navnet hun ble kjent med i Norge, hvor hun fungerte som dronningregent fra 1030 til 1035.
Familie
Ælfgifu ble født i en betydningsfull adelsfamilie i Mercia (dagens Midlands) som datter av Ælfhelm, ealdorman av sørlige Northumbria, og hans hustru Wulfrune. Ælfhelm ble drept i 1006 av Eadric Streona, antagelig på ordre av kong Æthelred II av England. Ælfgifus brødre Ufegeat og Wulfheah ble blindet. Wulfric Spot, en rik adelsmann og beskytter av klosteret i Burton, var bror av Ælfhelm eller Wulfrune. Familien kom under hardt vær på nytt under invasjonen av England ved danske kong Svein Tjugeskjegg i tiden 1013-1014, og flere familiemedlemmer ble anklaget for forræderi og drept.
Gift med Knut
Da Svein Tjugeskjegg invaderte var det mange av folkene i nordlige og østlige England, mange av dem norrøn avstamming, som øyeblikkelig underkastet seg ham. Det var enten en bevisst handling at han lot sin sønn gifte seg med Ælfgifu, eller hun var en lokal kvinne som Knut tok til seg. Hun er blitt vekslende kalt for hans frille (elskerinne), og Frank Stenton beskrev henne som «en midlertidig hustru», men de var kanskje like gjerne gift som mores danico, «på dansk vis», en norrøn sedvaneskikk, ettersom han ikke avviste Ælfgifu da han senere ble gift med Emma fra Normandie.
Svein fortsatte med å erobre hele England og ble akseptert som konge av angelsakserne etter kong Æthelred den rådville flyktet til Normandie, men kun etter et styre på fem uker døde Svein i februar 1014. De angelsaksiske stormennene inviterte Æthelred tilbake, noe som endret situasjonen for Knut som den nye danske konge. Han ble lyst fredløs av Æthelred og sendte en hær mot ham. Ikke alle ønsket å følge Knut som ny konge, blant dem Torkjell Høge, jarl av Skåne og jomsvikingenes leder. Knut valgte overlate sine tilhengere i England til sin skjebne og seile tilbake til Danmark mens Torkjell ble værende i England med rundt førti skip. I henhold til historikeren Ian Howard lot Knut sin angelsaksiske hustru Ælfgifu og sin nyfødte sønn Svein være igjen i England hos hennes familie. Familien var ivrige etter å inngå fred med Æthelred, men ikke villige til å overgi Ælfgifu og hennes sønn til Æthelred og deres sikre død. De sendte mor og barn med skip til Roskilde i Danmark. Gjenforent med Knut ble hun gravid igjen og i 1015 eller året etter født hun en ny sønn, Harald Harefot. Begge sønnene til Knut fikk tradisjonelle danske kongenavn. Sønnen Harald ble senere konge av England og Svein ble kong Knuts underkonge av Norge.
Historikeren Timothy Bolton har spekulert i at for den perioden som fulgte kan Ælfgifu ha blitt gitt autoritet over en del region i Danmark, kanskje over et danskkontrollert område ved kysten av Østersjøen. Det er mulig at hun var godsfrue på en gård, men det er lite sannsynlig at hun regjerte over et område da Knuts bror Harald Sveinsson var konge av Danmark, og Knut hadde ingen formell kongelig autoritet i Danmark. Den eneste kilde til Knuts opphold i Danmark er Encomium Emmae som ikke kan kontrolleres, men den understreker brødrenes vennskap, og at de skulle dele farens arv mellom seg: Harald skulle fortsette å være konge av Danmark og Knut skulle få England.
Konge av England
Knut angrep England med en stor flåte og mange menn i august 1015. Adam av Bremen har fortalt at turen over Nordsjøen tok tre dager med en nordlig rute gjennom Limfjorden og til havnen i Sandwich i sørøstlige England. England er splittet, kong Æthelred II av England er gammel og syk, og dør i den 23. april 1016, mens hans sønn Edmund med det folkelige tilnavnet Jernside ga Knut kamp. Etter flere slag som ikke fikk avgjørende betydning, ble det besluttet at England skal deles mellom dem. Knut går med på fredsavtalen ved Olney, som kanskje var midlertidig ment for dem begge, men det endres brått da Edmund dør den 30. november 1016. Det krigstrette folket i England går med på å akseptere Knut som konge. Da broren Harald i Danmark dør i 1018, er Knut konge av begge land. Hans Nordsjørike begynner å ta fatt. Normandie er en trussel, og for å forhindre noen form for fiendtlig handling fra hertug Rikard I av Normandie på vegne av sønnene som Æthelred hadde med hans søster Emma, inngikk Knut i 1017 et politisk ekteskap med Æthelreds normanniske enke. Den angelsaksiske krønike fortalte kortfattet at «Før den 1. august ga Knut ordre til den andre kongen, Æthelreds enke, Rikards datter, bli brakt til ham, slik at han kunne få henne til dronning.» Enconium Emmae utfyller ved at Emma hadde egne krav, som hadde betydning for Ælfgifu: «Hun erklærte bestemt at hun aldri ville bli Knuts brud med mindre han ved ed tilsa henne at han aldri ville la noen annen ektefelles sønn bli konge etter seg, men kun hennes, hvis Gud muligens skjenket henne en sønn med ham.»
Knut gikk således inn i en allianse med hoffet i Normandie ved hans ekteskap med Emma. Hans eksisterende forhold til Ælfgifu hadde aldri blitt anerkjent av den angelsaksiske kirke, og Emma ble over alt anerkjent som Knuts lovmessige hustru. Til tross for aldersforskjellen tyder det på som at ekteskapet mellom Emma og Knut ble varmt; hun satt hans råd og fungerte som vitne på hans chartere. Men Ælfgifu ble ikke støtt ut i mørket. Uansett hva som var forholdet til Ælfgifu i de senere år, oppmuntret han henne til å være hans dronning i nordlige England.
I henhold til den danske historikeren Poul Skaaning ble Ælfgifu og hennes gutter bekjempet av Emma med alle tilrådelige midler. Kanskje startet hun selv ryktene om henne. Hun klarte dog ikke å få Knut til å bryte forbindelsen med rivalinnen, men forhindret hun fra å være ved hoffet og Ælfgifus fiender kunne ikke røre henne så lenge Knut beskyttet henne.
Regent av Norge
Mens Knut var konge av Danmark og England, hadde Olav Digre slått seg opp som konge av Norge og allierte seg mot Sverige i opposisjon mot Knut den mektige, som han kom til å bli kalt. Da Svein Tjugeskjegg invaderte England hadde Olav tatt tjeneste hos Æthelred, og deltok i kampene rundt London i 1013. Da Æthelred ble gjeninnsatt på tronen i England i 1014 etter Sveins død var det Olav som seilte ham over den engelske kanal. To år senere, da ladejarlen Eirik Håkonsson var fraværende fra Norge og opptatt med å hjelpe Knut i England, grep Olav muligheten til å gjøre Norge til sitt kongedømme. Olav baserte sin kongemakt på kristendommen, og gjorde det med hard hånd, men det synes som om det var drapet på stormannen på Vestlandet, Erling Skjalgsson, i 1027 som var begynnelsen på slutten på Olavs kongedømme. «Etter dette ser det ut til at et alminnelig forfall fulgte, og at Olav helt mistet grepet på Norge», i henhold til Claus Krag.
Skalden Sigvat Tordsson sier i et kvad at Englands konge samlet folk til krigstog mens Olavs menn har for få folk og for små skip. Den engelske krønike sier for året 1028 at Knut «dro med femti skip med engelske thegner fra England og til Norge, og fordrev kong Olav fra det landet og tok det for seg selv.» Knut kom med en stor flåte sammen med Håkon jarl, sønn av Eirik Håkonsson, og Sigvat skald klagde på at norske stormenn tok vel imot Knuts bestikkelser. Men Olavs posisjon i Norge hadde aldri vært trygt og stødig, og at Knut så raskt kunne tømre sammen en allianse mot Olav ved blant annet for at «han kunne trekke veksler på gammel lojalitet både mot sin egen slekt og mot ladejarlene.» I Norge var Knuts autoritet avhengig av lojaliteten til stormennene ved Trondheimsfjorden og respekten de hadde fått ladejarlenes omdømme. Knut forlot Norge på begynnelsen av 1029 og satte unge Håkon jarl som sin underkonge i Norge. Sommeren 1029 reiste Håkon av uklare grunner tilbake til England, muligens for at han skulle troloves med Gunnhild, Knuts niese. På reisen tilbake druknet han i et skipsforlis i sundet Pentland Firth ved Orknøyene. Knut satte da sin sønn Svein Knutsson (eller Svein Alfivason som han helst refereres til i kildene), hans sønn med Ælfgifu, for å administrere Norge som sin lydkonge med sin mor som verge. Deres reise til Norge ble utsatt med noen uker da Olav Digre hadde fått høre om Håkon jarls død, og tok seg fra Russland via Sverige til Trøndelag. Bøndene tok imot ham med en stor samlingshær og beseiret ham ved Stiklestad i 1030 hvor Olav ble drept. Svein Alfivason og hans mor ble da akseptert som Knuts representanter i Norge.
Periodeskiftet 1030 representerer et problem i norsk historieforskning, i henhold til Claus Krag. Ælfgifu, i norsk tradisjon kjent som Alfiva (norrønt: Álfífa), hadde stor innflytelse over sønnen, men deres forsøk på å styre Norge feilet begredelig. Nordmennene hadde akseptert Knut framfor Olav Digre, men underlagt en fremmed og utenlandsk kvinne og hennes sønn gikk ikke hjem. I senere generasjoner ble «i Alfivas tid» synonymt med elendighet og undertrykkelse. I henhold til Snorre Sturlason var Knuts sønn Svein «et barn i både alder og forstand. Alfiva, mor hans, hadde mest styringen av landet, og landets menn var hennes bitre uvenner både da og siden.»
Hennes egen oppførsel kan ha vært uforsonlig og eneveldig i et fremmed land, men den reelle årsaken til at Alfiva mislyktes å styre nordmennene var at hun forsøkte å innføre nye former for tung skattlegging og harde fysiske straffer på «det mest intenst uavhengige folket i Europa», i Frank Stentons ord. Olav Digre hadde også vært enerådig konge, men han hadde aldri forsøkt å endre det grunnleggende forholdet som forente kongen og det norske folk, og som konge sto han i tradisjonen til Olav Tryggvason og Harald Hårfagre. Under påtrykket til Alfivas fremmedstyre begynte Olav Digres ry og ettermæle å vokse og endre seg. Tegn på hans hellighet, hvilket sto i merkelig motsetning til hva bøndene mente om ham før Stiklestad, dukket opp, og kan bli sett på som en del av motstanden mot Alfivas fremmedstyre. Et utbrudd av nasjonale følelser ødela autoriteten til Alfiva og hennes sønn Svein. Vinteren 1033 ble det umulig for dem å oppholde seg i Nidaros. De klarte å klore seg fast i sørlige Norge, men høsten 1035 ble de tvunget til å flykte til Danmark.
Snorre siterte et kvad fra skalden Tjodolv Arnorsson:
Da Knut døde noen få måneder senere var Olav Digres sønn Magnus etablert som norsk konge av Norge. Knuts nordsjøimperium oppløste seg straks i sine enkelte bestanddeler.
Etter Knuts død
Knut døde ved Shaftesbury i 1035. Symeon av Durham og Adam av Bremen antydet at Knut hadde utsett Harald Harefot som konge av England, men Encomium Emmae, skrevet til forsvar av Hardeknuts mor Emma, hevdet at han utsett Hardeknut som Englands konge. Ælfgifu var bestemt på at hennes sønn Harald skulle bli den neste kongen. Hun reiste tilbake til England (minst) ved 1036 mens Emmas sønn Hardeknut var fraværende i Danmark i krig med den norske kongen Magnus og svenskene under deres konge Anund Jakob. Emmas andre sønner, Alfred og Edvard var i Normandie. Det ble gjort et kompromiss hvor Harald skulle styre som regent ettersom Hardeknut var i Danmark. I henhold til Frank Stenton var Harald en uklar figur, og at det var sannsynligvis Ælfgifu som var den egentlige herskeren av England i deler, om ikke hele Haralds styre i Hardeknuts fravær.
Manuskript E av Den angelsaksiske krønike (som har flere detaljer enn versjonene C, D og E) også kjent for å ha sympatier for Godwin av Wessex, forteller om en riksforsamlingen ved Oxford i 1036 hvor stormennene valgte Harald som konge og mønstringen av støtte i nord Themsen hvor maktbasen til Ælfgifus familie var konsentrert.
I løpet av 1036 hadde meningen i England bevegd som mot Harald Harefot. Ved august hadde nyheten kommet fram til Knut og Emmas datter Gunnhild, gift med den tysk-romerske keiser Henrik III, ved det tyske hoff at hennes «ulykkelige og urettferdige stemor (=Ælfgifu) virket for å frata Gunnhilds bror Hardeknut kongeriket England ved holde store gjestebud og forsøkte med store gaver å overtale de ledende stormenn til gi Harald sin troskap». Emmas propagandist i Enconium Emmae tilskrev henne mer alvorlig og uærlige metoder. Han gjør Ælfgifu til medskyldig i mordet på Emmas sønn Alfred ved at antyde at hun var ansvarlig for å sende et forfalsket brev til Normandie som inviterte Alfred til England.
Tiden arbeidet for Emma, som etter at Harald hadde tatt rikdommen i Winchester, rømte til Flandern. Kong Magnus av Norge og Hardeknut kom til en fredsavtale som til sist gjorde det mulig for Hardeknut å samle en hær med den hensikt å innta England. Men det synes som Harald allerede da var merket av sykdommen som han døde av den 17. mars 1040, og da Hardeknut og Emma gikk i land i England den 17. juni 1040 ble Hardeknut godtatt som Englands konge. Skjebnen til Ælfgifu er ikke kjent, og hun er ikke nedtegnet i noen dokumenter etter 1036, bortsett fra en mulig referanse til henne som «fruen», og det er ikke kjent når hun døde, men antagelig etter juni 1040.
Poggio a Caiano
Poggio a Caiano er en kommune i Provinsen Prato i den italienske regionen Toscana.
Electrola
Electrola er et plateselskap grunnlagt i Tyskland i 1925 av The Grammophone Co. Ltd. som et motstykke til deres britiske merke His Master's Voice.
I 1931 startet et samarbeid med Carl Lindström AG som senere ble kjøpt av Columbia Grammophone Company. Samme år ble The Grammophone Company og Columbia Grammophone Company slått sammen til Electrical & Musical Industries EMI. I Tyskland ble selskapet først kalt «Lindström-Electrola» men fra 1972 ble navnet endret til EMI Electrola GmbH.
Ragnhild Enge
Ragnhild Enge (f. 1948) er en norsk tekstilkunstner, bosatt på Lillehammer. Hun er utdannet fra Konstindustriskolan i Göteborg 1972 – 1976, og har siden etablert seg som merittert billedvever gjennom en rekke utstillinger.
Enge har utført flere offentlige utsmykningsoppdrag, og hennes arbeider er innkjøpt av blant annet Televerket / Telenor, Göteborg by og Statens Konstråd, Sverige. I samarbeid med billedkunstneren Håkon Gullvåg fikk hun oppdraget med å veve motivene til den særegne bispekåpen som i dag brukes i Nidaros domkirke, Nidarosdomen.
Stipendier
For sitt arbeid har Ragnhild Enge mottatt flere stipendier, blant annet fra Norsk kulturråd, Oppland fylkeskommune og Ingrid Lindbäck Langaards fond. I 2000 ble hun tildelt Statens garantiinntekt for kunstnere.
Eksterne lenker
Kunstnerens nettside med oversikt over utstillinger, samt bilder av nyere arbeider.
"Et vevd maleri", artikkel om bispekåpen i Nidaros.
Bus Stop
Bus Stop er en amerikansk dramafilm fra 1956, regissert av Joshua Logan og produsert av Marilyn Monroe Productions og 20th Century Fox. I hovedrollene spiller Marilyn Monroe, Don Murray og Arthur O'Connell. Filmen handler om en cowboy som er helt uerfaren med kvinner og blir hodestups forelsket i en langt mer erfaren barsangerinne. Manus er skrevet av George Axelrod, basert på Broadway-teaterstykket Bus Stop, skrevet av William Inge.
Handling
Cowboyen Beauregard «Bo» Decker og hans venn Virgil Blessing reiser med buss fra Montana til Phoenix for å delta på rodeo. Bo er fullstendig uerfaren med jenter og Virgil mener at det er på tide han får seg en kjæreste. Da de kommer til Phoenix møter de barsangerinnen Cherie, og Bo blir hodestups forelsket. Hun blir også sjarmert, men trekker seg unna da Bo annonserer at de skal gifte seg allerede første kvelden de møtes.
Virgil er skeptisk til om dette er riktig kvinne for hans uerfarne venn, da hun er alt annet enn uerfaren med det motsatte kjønn. Bo gir imidlertid ikke opp så lett og kidnapper henne med seg på bussturen tilbake til Montana. Da bussen må stoppe på en café på veien på grunn av uvær, aner Cherie en mulighet til å flykte. Bo kommer ned på jorden igjen etter å ha blitt banket opp av bussjåføren, som mener han oppfører seg uakseptabelt. Bo får deretter beskjed av Virgil om å be alle på bussen om unnskyldning for oppførselen sin. Rett før han skal prate med Cherie tar Virgil han til side og forklarer at han kanskje kan få det til å fungere med henne likevel. Hun har hatt mange menn og han har ikke hatt noen kvinner, så da balanserer det seg ut. Cherie blir så rørt av at Bo kan akseptere henne at hun likevel ønsker å bli med han hjem og gifte seg.
Bakgrunn og produksjon
Etter at innspillingen av Gresskar i nød var fullført hadde Marilyn Monroe en pause fra Hollywood grunnet uoverensstemmelser med 20th Century Fox. Hun startet sitt eget produksjonsselskap, Marilyn Monroe Productions, sammen med fotografen Milton H. Greene i desember 1954. Produksjonsselskapet kjøpte rettighetene til å filmatisere William Inges Broadway-teaterstykke Bus Stop. Inge hadde fått inspirasjonen til dette teaterstykket fra mennesker han møtte i Tonganoxie i Kansas. På nyttårsaften i 1955 signerte Monroe en ny kontrakt med Fox, og som en del av avtalen sa filmselskapet seg villige til å produsere Bus Stop. Filmens manus ble skrevet av George Axelrod.
Produsenten Buddy Adler ønsket at Montgomery Clift skulle ha rollen som Beauregard «Bo» Decker. Greene derimot ønsket at denne rollen skulle gå til Rock Hudson, men han takket nei. Rollen gikk til slutt til Don Murray. Både Murray og Hope Lange hadde sine filmdebuter i Bus Stop, og endte også opp med å gifte seg i løpet av produksjonen. Regissøren Joshua Logan ønsket opprinnelig ikke at Monroe skulle spille hovedrollen i filmen, men ombestemte seg etter å ha kontaktet skuespillerinstruktøren hennes, Lee Strasberg. Monroe mente at rollefiguren hennes, Cherie, ville være svært blek siden hun jobbet om natten og sov om dagen, og fant ut en passende sminke sammen med Greene. Hun mente også at kostymet som hun skulle ha på seg var for pent for en som hadde så lite penger som Cherie, og foreslo at det skulle være mer slitt. Logan likte ideene til Monroe, på tross av at filmselskapet hatet den nye siden hennes. Monroe var også misfornøyd med at Langs hårfarge var for blond, så hun fikk henne til å farge håret sitt mørkere.
Rodeoscenene ble filmet i Phoenix under JAYCEE World Championship rodeo, og utsiden av kafeen ble filmet i Sun Valley i Idaho.
Mottakelse
Variety mente filmen var en forholdsvis røff utgave av Inges teaterstykke, men at den likevel kom i havn på godt vis. Monroe fikk tommelen opp for sin rolletolkning av Cherie, selv om de trekker noe for hennes noe ukonsistente sørstatsdialekt. Ellers fikk O'Connell og Field ros for strålende prestasjoner i sine biroller som Virgil og Grace.
Andre versjoner
Fra 1961 til 1962 produserte ABC TV-serien Bus Stop, som var løst basert på William Inges teaterstykke, med Marilyn Maxwell, Rhodes Reason og Richard Anderson i hovedrollene.
Trafikksikkerhet
Trafikksikkerhet omfatter metoder og tiltak for å redusere risikoen for at en person skades eller drepes i trafikken. På verdensbasis dør rundt 1,3 millioner mennesker hvert år grunnet trafikkulykker.
Vitenskapsåret 1379
Vitenskapsåret 1379 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1379.
Hilmo
Hillmo, eller Hilmo, er ei grend som ligger lengst nord i Tydal. Navnet Hilmo kommer av det norrøne ordet hjallr som betyr avsats, platå eller hylle. Her bor ca. 30 mennesker fordelt på fire garder. I tillegg til gardsbruka har bedrifter som Hilmo Handlaft (handlafta hytter og hus) og Tydalskjøtt (kjøttforedling etter tradisjonelle metoder) tilhold i Hilmogrenda.
Gardene
Det er idag fire garder som er i drift i Hilmo. Det er Kvernmoen (Hilmo Nedre), Neergarden (Hilmo Nordre) og Aunet, som driver med mjølk og kjøttproduksjon og Hilmo Øvre som driver med kjøttproduksjon og kjøttforedling. På den opprinnelige Hilmogarden (Øvergarden) bodde den kjente åkleveverksen Berit Hilmo (1766-1859). Denne gården er i dag bebodd, men leier bort dyrkamarka til naboer. Gullbrekka blir i dag benytta som fritidsbolig, mens Hilmohaugen er et kommunalt bygdatun, slik det framsto på 1800-tallet. Tidligere garder man i dag bare finner få spor av, er Pættersbakken (husmannsplass under Neergarden), Arnebakken og Hilmogjardet (husmannsplasser under Hilmo (Øvergarden).
Utmarka
Hilmomarka omfatter området mellom Litj-Hynna og grensa mot Selbu og mellom Nea og Bokkhåmmårfjellet. Hilmogardene har setervoller både på Movollen (Hilmo og Aunet), Hyllingvollen (Hilmo øvre) og ved Usmesjøen(Kvernmoen og Neergarden). Tidligere var det også setervoller ved Granlund, Hynnøyan, Digeråsen, Skørbergåsen og Stugguvolldalen. Utmarka eies i hovedsak av Tomas Angels Stiftelser, mens Hilmogardene kun eier mindre biter rundt gardene og setervollene. To naturreservat ligger på Hilmomarka: Hilmoskogen barskogreservat ved Movollen og Stormyra våtmarksreservat, som ligger rett ovenfor grenda.
Franziskus von Bettinger
Franziskus Ritter von Bettinger (født 17. september 1850 i Landstuhl i Rheinpfalz i kongedømmet Bayern, død 12. april 1917 i München) var fra 1914 til sin død erkebiskop av München og Freising og kardinal i den katolske kirke.
Bakgrunn
Han var det eldste av syv barn (fem sønner og én datter) av Franz Michael Bettinger, hovsmed og hans hustru Maria Josephine Weber. Han studerte ved den biskoppelig skole og då det biskoppelige gymnas i Speyer - der han lå såpaass langt forut at han fikk hoppe over et år, og studerte så filosofi, teologi og kanonisk rett ved universitetene i Innsbruck og Würzburg, og ved presteseminaret i Speyer.
Prest
Han ble presteviet den 17. august 1873 i Speyer, av biskop Daniel Bonifatius von Haneberg O.S.B., tidligere benediktinerabbed i München og oppdrager av kongene Ludwig II og Ludwig III av Bayern. Han ble postert til sjelesørgeroppgaver rundt om i Speyer bispedømme: kapellan i Zweibrücken 1873-1877; kapellan i Kaiserslautern, 1877-1878; kooperator i Reichenbach 1878-1879; administrator og senere sogneprest og skoleinspektør i Lambaheim 1879-1888; og sogneprest i Roxheim 1888-1895.
Han ble domprost i katedralen i Speyer i 1895, og 1909 ble han domdekan og ble opphøyet i den personlige adelstand.
Erkebiskop
Kort etter, den 23. mai 1909, ble han nominert til erkebiskop av München og Freising av prinsregent Luitpold av Bayern i samstemmighet med paven. Han ble bispeviet i München av den apostoliske nuntius den østerrikske titulærerkebiskop Andreas Frühwirth O.P., pave Pius Xs representant til Bayern. Medkonsekrerende var biskopen av Augsburg, Maximilian von Lingg, og biskopen av Passau, Freiherr Sigismund von Ow.
Kardinal
Pave Pius X utnevnte ham 25. mai 1914 til kardinalprest, med San Marcello al Corso som tittelkirke. Den 3. september samme året deltok han ved konklavet 1914 som valgte kardinal Giacomo della Chiesa til pave Benedikt XV. Kardinalen var også blitt kreert til kardinal like før, i samme seremoni som von Bettinger.
Den raske befolkningsøkning i den bayerske hovedstad krevde opprettelse av nye menigheter og bygging av nye kirker. Erkebiskopen, som var oppvokst i en håndsverkerfamilie, var uavlatelig opptatt av at alt måtte stemme, noe som gav ham tilnavnet kardinalen med tommestokken («Kardinal mit dem Zollstock»).
Verdenskrigen innebar at han ble Bayerischer Feldpropst“, den høyeste bayerske feltprest. Også denne oppgaven forsøkte han å oppfylle samvittighetsfullt. Skjønt erkebiskop Bettinger siden 1912 hadde vært klar over at han slet med en alvorlig hjertesykdom (som han senere brått døde av), begav han seg høsten 1916 på et strapatsiøst besøk til de bayerske styrker på Vestfronten.
Død
Han døde brått av hjertesvikt 12. april 1917. Etter å ha feiret messen om morgenen hadde han Besøkt den dødssyke apostoliske nuntius Giuseppe Aversa (død senere på dagen) var synlig rystet og beveget da han kom tilbake til det erkebiskoppelige palass. Kl 11 fant en hustjener kardinalen ligge ubevegelig foran sin lenestol.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Irreparabile tempus
«Irreparabile tempus» (uerstattelige tid), «Farce med Efterspil af Forfatteren til Farcen «Ah!»» er ett av Henrik Wergelands ungdomsverker. Han skrev dette skuespillet mens han fremdeles var tenåring. Det forelå på vårparten i 1828. Stykket er en krysning av farse og moralitet, og kan best karakteriseres som en farsemoralitet.
Irreparabile Tempus tar bl.a. opp skole- og oppdragelsesproblemer, og kan sies å innlede skolekritikktradisjonen i norsk skjønnlitteratur.
Roller
Pikene:
Kavalerene:
Andre medvirkende:
I etterspillet også en graver og noen gategutter.
Handling
Stykket handler om noen jenter som akkurat har gjort ferdig sin skolegang på en høyere pikeskole. Det viser seg snart at de ikke har lært noen ting skikkelig, og ramser opp en mengde unyttige opplysninger. Lærerne viser seg å være manipulative og kunnskapsløse.
Den eneste som ikke lar seg dupere av moten, er Thora. De andre ler av henne fordi hun har bestemt seg for å skaffe til veie den kunnskapen skolen ikke kunne gi henne. De andre ser på henne nærmest som en nerd.
Når kavalerene dukker opp, viser det seg at de også spiller roller: Den selvopptatte poeten, tøffingen, den intellektuelle, den klesbevisste og den stortalende militær. De begynner et langvarig spill med jentene, og skifter på å ha dem som kjærester, men blir alltid holdt på passe avstand.
Kavalerene går snart lei av kurtisespillet, og danner sin egen krets der de underholder seg med kortspill. Det går en god stund før de oppdager at Faster Tid er underveis. Jentene oppdager henne først. Hun gjør et uhyggelig inntrykk på dem, og de trygler forgjeves guttene om hjelp. Men snart må også disse finne seg i at tiden herjer med dem og legger alderdommen over dem. Altfor sent innser poeten Stygge på vegne av dem alle at de har forspilt mulighetene sine i livet, og mens Tid langsomt fører dem mot graven, innser Stygge at de har kastet bort tiden. Han uttaler konklusjonen: «Uerstattelige tid».
Etterspillet
Thora overlever de andre og befinner seg på kirkegården der hun blant annet leser på gravsteinene til sine jevnaldrende. Thoras liv har vært hardt, men meningsfylt. Når Tid til slutt kommer til henne, er det med trøstende ord, og Thoras erkjennelse er at tiden er «erstattelig, ei uerstattelig».
Stykket har i seg en klar beskjed om å bruke tiden meningsfylt og ikke forspille den. Det er beslektet med Det gamle spill om Enhver (på tysk Jedermann på engesk Everyman), og andre av middelalderens moraliteter.
Vitenskapsåret 1320
Vitenskapsåret 1320 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1320.
Young Guns (film)
Young Guns er en amerikansk action- og westernfilm fra 1988 med Emilio Estévez, Kiefer Sutherland, Lou Diamond Phillips og Charlie Sheen i noen av de ledende rollene. Regien er ved Christopher Cain. Filmens handling er delvis fiksjon og delvis fakta, og tar utgangspunkt i mytene rundt Billy the Kid.
Young Guns ble i 1990 etterfulgt av Young Guns II (med omtrent samme rollebesetning).
Handling
New Mexico 1878: En gjeng lovløse gutter blir tatt hånd om av den innvandrede engelskmann Tunstall (Terence Stamp) som prøver å få skikk på gjengen, gi dem skolegang osv. Til gjengjeld skal de unge mennene beskytte ham mot Lawrence Murphy (Jack Palance), som forsøker å drive Tunstall vekk fra sitt område. En kveld når de ungene mennene er borte fra gården dukker Murphy’s menn opp og likviderer Tunstall. Når de får greie på hva som har skjedd og ønsker Bonney (Emilio Estévez) umiddelbart livet av Murphy og hans menn. Brewer (Charlie Sheen) prøver å roe gemyttene og sier de ikke må gjøre noe overilt. Det ender med at de blir utnevnt til sheriffassistenter ved hjelp av Tunstall’s gode venn Alex, og får tillatelse til å fange inn mennene bak Tunstall’s død. Ting kompliseres imidlertid når arrestasjonene ender i flere drap. De mister som følger av dette sine utnevnelser og blir ansett som forbrytere. Bonney blir på grunn av sitt aggressive gemytt kjent under benevnelsen Billy the kid. Gjengen ender opp på flukt der de blir jaget av de mest råbarkede revolvermenn.
Om filmen
Young Guns innbrakte 45,7 millioner dollar på amerikanske kino og havnet på en 22.-plass over de mest innbringende filmene i USA i 1988.
Filmen fikk blandet mottakelse av filmkritikerne. Anmelderne i de amerikanske avisene The New York Times, Chicago Sun-Times og Los Angeles Times var blant de mest begeistrede, mens Washington Post og Time Magazine var noe mer kritiske. Filmen har oppnådd 42 % på Rotten Tomatoes og 50%
VGs anmelder (Jon Selås) gav den terningkast tre og mente den hadde mye godt spill, men også at den var voldsforherligende: «''"Young Guns" er en knallhard film. Mye godt spill og fin tidstegning imponerer. Men når filmen — tross sin realisme — beveger seg i retning av westernsjangerens egne mytebilder, er det vanskelig å følge med. I stedet for å fungere som en film om voldens umulighet — selv når volden er den eneste lov som hersker — blir historien vridd til et eventyr der mange av de harde scenene blir nokså ekkel underholdningsvold''». Aftenpostens anmelder gav den middels bra omtale og skrev: «''Emilio Estévez som Billy the Kid er passe vill, underfundig og ubalansert og tegner et troverdig bilde av den skytegale tenåring. Trence Stamp og Jack Palance fyller rollene som henholdsvis engelskmannen og den korrupte handelsmann på en livfull måte. Brukbart for dem som sogner til pistoldueller og bandeoppgjør, noe slitsomt for dem med annen smak''».
Den ble tildelt en «Bronze Wrangler» ved Western Heritage Awards og ble nominert til kritikerprisen ved Deauville Film Festival (regissør Christopher Cain)
Al Boasberg
Albert Isaac «Al» Boasberg (født 5. desember 1891, død 18. juni 1937) var en amerikansk manusforfatter som jobbet innen vaudeville, radio og film, i tillegg til å være filmregissør.
Biografi
Albert Isaac Boasberg ble født 5. desember 1891 i Buffalo i New York.
Boasberg har blitt nevnt som en av dem som skapte stand up-komedie da han samarbeidet med å utvikle det velkjente nummertet til den unge vaudeville-artisten Jack Benny. Dette gjorde Benny til en stjerne da han begynte å jobbe i radio i 1932. Boasberg samarbeidet også med Bob Hope, Burns og Allen, Wheeler & Woolsey og Leon Errol.
Han bidro også til manuset på 47 filmer mellom 1926 og 1937, spesielt A Night at the Opera fra 1935, som gav Brødrene Marx et kommersielt comeback på kino. Han bidro blant annet også til manuset til Generalen fra 1927, med Buster Keaton i hovedrollen. I tillegg regisserte han tolv filmer mellom 1929 og 1936.
I 2009 opprettet Buffalo International Film Festival prisen The Al Boasberg Comedy Award.
Jólnir
Jólnir var en tidligere vulkansk øy som lå utenfor sør-kysten av Island. Den dukket opp fra havet som et resultat av et undersjøisk vulkanutbrudd i juli 1966. Erosjon fra hav og vind slet ned den nye øya ettersom den ble dannet, og øya forsvant under havoverflaten flere ganger.
Øya fikk navnet sitt etter Jólnir, en gud i norrøn mytologi (vanligvis identifisert som et annet navn for Odin).
Dannelsen av Jólnir er nært knyttet til naboøya, Surtsey, som ble dannet fra et lignende vulkanutbrudd i 1963. Vulkansk aktivitet foregikk i mye av området rundt, men nydannede landområder var sterkt utsatt for erosjon og mange små øyer forsvant raskt igjen. Jólnir brøt havoverflaten i 1966. Vulkankjeglen nådde på det høyeste 70 meter over havet, mens selv med den størrelsen måtte øya til slutt gi tapt for erosjonskreftene.
Etter at utbruddet opphørte 8. august 1966, tok erosjonskreftene overhånd, og øya forsvant i havet igjen i oktober samme år.
Vitenskapsåret 1403
Vitenskapsåret 1403 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1403.
Vaiano
Vaiano er en kommune i Provinsen Prato i den italienske regionen Toscana.
Nabokommunene er Barberino di Mugello (FI), Calenzano (FI), Cantagallo, Montemurlo, Prato og Vernio.
Vincent Matthews
Vincent Edward Matthews (født 16. desember 1947) er en amerikansk tidligere friidrettsutøver.
I 1960-årene og begynnelsen av 1970-årene tilhørte Matthews verdenseliten på 400 meter, og var en av de fremste rivalene til landsmannen og OL-vinneren Lee Evans.
Under OL 1968 i Mexico by var han med på å vinne gull på 4 × 400 m stafett, sammen med lagkameratene Ron Freeman, Larry James og Lee Evans, foran lagene fra Kenya og Tyskland. Etter lekene ble han borte fra friidretten noen år, men han satset på et comeback til OL 1972 i München. Der vant han gullmedaljen på 400 meter foran landsmennene Wayne Collett og kenyaneren Julius Sang. Den idrettslige prestasjonen ble overskygget av det som hendte under seiersseremonien, da Matthews og Collett under avspillingen av USAs nasjonalsang snakket og spøkte med hverandre. Mange mente at de ville demonstrere for Black Power, som Tommie Smith og John Carlos hadde gjort i 1968, mot diskrimineringen av USAs afroamerikanske befolkning. Begge løperne hevdet at så ikke var tilfelle, men de ble likevel utestengt fra videre deltakelse av Den internasjonale olympiske komité. Dette førte til at USA ikke kunne stille lag på 4 × 400 m stafett.
Schuiten
Schuiten er en krysning mellom en hundetrukket slede og en båt. Den ble brukt i utløpet av den tyske elven Weser, ved byen Bremen. Ved lavvann ble det avdekket store gjørmefelt hvor det var mulig å sanke muslinger.
Don Bluth
Donald Virgil Bluth (født 13. september 1937) er en tidligere Disney-animatør som forlot Disney for å starte sitt eget animasjonsstudio. Etter at han sluttet hos Disney kunne han med friere hender skape animasjoner som ikke var like gylne, men også hadde en mørkere tone. Blant annet forekommer det blod i flere av hans filmer når noen karakterer blir hardt skadet.
Schuiten
Schuiten ble tatt i bruk for å komme seg ut mens det var lavvann. To til tre sledehunder ble spent til en sledekonstruksjon, som også fungerte som en båt med flat bunn, som bøyet seg oppover i baugen med tomboks forrest for fangsten og føreren bak. Den hadde en tverrstang på 0,96 meter.
Denne «sleden», som kan flyte ved høyvann, hadde en lengde på 1,6 meter og en bredde på 0,4 meter. Føreren dro tilbake mens det fremdeles var lavvann, eller når høyvannet begynte å komme tilbake. Schuiten var i bruk fra slutten på 1800-tallet frem til 1960-årene.
Finnmark Fotballkrets
Finnmark Fotballkrets er en av kretsene i Norges Fotballforbund. Den består av alle kommuner i Finnmark.
Historikk
Finnmark Fotballkrets ble stiftet 2. mai 1920. Kretsen ble så delt i tre, Vest-Finnmark Fotballkrets, Midt-Finnmark Fotballkrets og Aust-Finnmark Fotballkrets, i 1934. Midt-Finnmark Fotballkrets ble delt mellom Vest-Finnmark og Aust-Finnmark i 1969. I 1986 ble så Vest-Finnmark og Aust-Finnmark slått sammen til nye Finnmark Fotballkrets.
Kretsens ledere
Formenn i Finnmark Fotballkrets (1920-1933):
Ledere i Finnmark Fotballkrets (1986-):
4. divisjon
''For tabeller se 4. divisjon fotball for menn 2023 ''
Klubbene i kretsen
Oversikten dekker alle klubbene som er oppført som medlemmer i Finnmark Fotballkrets, inkludert klubber som bare har lag i aldersbestemte klasser.
Konrad von Preysing
Johann Konrad Augustin Maria Felix greve von Preysing-Lichtenegg-Moos (grev Konrad av Preysing) (født 30. august 1880 i Kronwinkl ved Landshut i Bayern, død 21. desember 1950 i Berlin) var katolsk biskop av Berlin fra 1935 til 1950 og kardinal i den katolske kirke.
Bakgrunn
Han ble født på slottet Kronwinkl som fjerde av i alt elleve barn av grev Kaspar von Preysing og hans hustru Hedwig, født grevinne von Walterskirchen. Hans brødre, Albert og Joseph, ble også katolske prester. Etter gymnasiet studerte han jus ved universitetene i München og Würzburg, og trådte etter å ha tatt embedseksamen i 1905 inn i den bayerske statstjenesten (bl.a. var han ministerialpraktikant i det bayerske utenriksministeriet og attaché ved det bayerske gesandtskapet til Quirinalpalasset i Roma).
Prest
Fra 1908 begynte han imidlertid å studere teologi i Innsbruck, hvor han ble presteviet 26. juli 1912. Han tok doktorgraden i 1913, og samme år ble han sekretær for Münchens erkebiskop, kardinal Franziskus von Bettinger.
Etter Bettingers død var han sogneprest i St. Paul menighet i München, og i 1921 ble han utnevnt til domprost i Münchens Frauenkirche av kardinal Michael von Faulhaber.
Biskop
Den 9. september 1932 ble von Preysing utnevnt til biskop av Eichstätt av pave Pius XI. Han ble bispeviet i Eichstätt den 28. oktober samme år av erkebiskop Jacobus von Hauck, med medkonsekratorene biskop Matthias Ehrenfried og biskop Sigmund Ow-Felldorf.
Han ble senere utnevnt til biskop av Berlin den 5. juni 1935, og installert den 31. august.
Holdning til nazismen
Preysing var motstander av den mildere kurs kardinal Adolf Bertram hadde overfor nazistene. Han gikk klart ut med sitt syn i sine prekener og gikk inn for at biskopene skullee stå samlet om en fast linje. Han motsatte seg nazistenes stenging av katolske skoler og arrestasjoner av kirkelige embedsbærere.
Tidlig i 1937 hadde det kirkelige hierarki i Tyskland samlet innsett at videre forsøk på en samarbeidslinje overfor den nye regjering var uten hensikt. I mars sendte pave Pius XI ut encyklikaene Mit brennender Sorge. Paven fremholdt de grunnleggende menneskerettigheters ukrenkelighet, fordømte skarpt raselæren, påpekte regimets brudd på Rikskonkordatet av 1933, overgrepene mot katolikker og anslagene mot kristne verdier. Han anklaget regjeringen for «ystematisk fiendskap rettet mor Kirken» og et både «hemmelig og åpent fiendtskap mot Kristus og Hans Kirke». Preysing var del av den femmannsgruppen som hadde forberedt denne antinazistiske encyklikaen.
I 1938 var Preysing en av grunnleggerne av Hilfswerk beim Bischöflichen Ordinariat Berlin (Bispedømmet Berlins ordinariats hjelpeverk). Han gav omsorg til både døpte og udøpte jøder og protesterte mot nazistenes eutanasiprogram.
I 1940 forordnet biskop Preysing at det i alle kirker skulle bes for tretti geistlige fra den bekjennende kirke som var blitt arrestert i Preussen. Mens Preysings stilling gav han en viss beskyttelse mot nazistenes gjengjeldelser, gjaldt ikke dette hans katedraladministrator og nære medarbeider, domprost Bernhard Lichtenberg. Lichtenberg hadde gjort prestetjeneste i Hedvigskatedralen siden 1932, og var blitt overvåket av Gestapo siden 1933 ettersom han hjalp fanger og jøder. Han ble en tett medarbeider av biskop Preysing fra 1935. Han drev Preysings Hilfswerke beim Bischöflichen Ordinariat Berlin som gav hemmelig assistanse til folk som ble forfulgt av regimet. Fra 1938 ledet fader Lichtenberg bønnesamlinger for jøde og andre komnsentrasjonsleirfanger, deriblant «mine prestekolleger der». Han ble arrestert i 1941 for å ha preket mot den nazistiske propaganda og etter å ha skrevet et brev mot nazistenes eutanasipolitikk, dømt til to års straffarbeid, og døde på vei til konsentrasjonsleiren Dachau i 1943.
Etter at Lichtenberg var blitt arrestert var det Margarete Sommer som rapporterte til Preysing om hjelpetiltakene. Under sitt virke i Hilfswerk koordinerte Sommer katolsk bistand til ofre for raseforfølgelsene – åndelig støtte, mat, klær og penger. Hun innhentet etterretninger om deportasjoner av jøder, og om forholdene i konsentrasjonsleirer, om SS eksekusjonstropper, og skrev flere rapporter om slikt fra og med 1942.
Et brev fra januar 1941 fra Preysing til pave Pius XII viser at han var informert om de trusler og vanskeligheter europeiske jøder var utsatt for, og at han bad om hjelp fra Den hellige stol vedrørende situasjonen. I en preken i mars 1941 gjentok Preysing sin samstemthet med Pius XIIs opposisjon mot drapene av syke og annerledes svake av økonomiske eller eugeniske grunner.
Preysing fortalte senere at de tyske biskoper hadde gått med på at Hans Globke hadde tatt arbeid i Innenriksministeriet for dermed å kunne være agent for den tyske motstandsbevegelsen. I 1944 møtte biskop Preysing Claus von Stauffenberg og velsignet ham; de drøftet når det kunne være moralsk berettiget å begå tyrannmord.
Kardinal
Preysing fordømte den østtyske kommunistiske «nasjonale front», som til gjengjeld kalte kardinalen «en gladiator for den amerikanske imperialisme»,
Preysing døde i Berlin 70 år gammel. Han ble begravet på St. Hedvigs-kirkegården den 28. desember 1950, mewn hans levninger ble overført til katedralen den 12. februar 1968.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Branislaw Samojlaw
Branislaw Samojlaw (belarusisk: Браніслаў Самойлаў, født 25. mai 1985 i Vitebsk) er en belarusisk landeveissyklist.