cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Danmarks historie (1660–1814)
Gjennom 1700-tallet var Danmark ofte i krig, stort sett med Sverige, om herredømmet over Skånelandene og Nord-Tyskland. Også medhertugene av Slesvig-Holstein, de såkalte gottorperne, voldte Danmark store problemer, inntil konflikten ble løst på fredelig vis i 1773. Utfordringene i landbruket ble samtidig mer akutte, med utpining av jorda, sviktende skatteinntekter og svak rekruttering til hæren. Under den sinnssyke kong Christian VII grep livlegen Struensee sjansen til å begå kupp og gjøre statsstyret mer rasjonelt, og nye kuppmakere bidro til å styrke både statsmakten, den økonomiske politikk og de borgerlige statsinstitusjonene, inntil Christian VIIs sønn kronprins Frederik satte seg ved makten med stor tyngde de siste 24 årene av sin fars regjeringstid.
I tiden før nederlaget i Napoleonskrigene og statsbankerotten var den økonomiske utviklingen frem mot 1814 god, og landets befolkning økte raskt. Nærmest endemisk krigføring mellom England og Frankrike fra 1770-årene ga sterkt oppsving i handelen for nøytrale Danmark, og den dansk-norske handelsflåten hadde stor vekst fram til og med første halvdel av Napoleonstiden. Danmark hadde på 1700-tallet egne kolonier i Afrika og Karibia, og tjente godt på tidens slavehandel. Først mot periodens slutt satte nedgangen inn da Danmark allierte seg med Frankrike i Napoleonskrigene, noe som kulminerte ved landets økonomiske konkurs i 1813 og i geopolitisk nederlag da Norge ble avstått til Sverige i 1814.
Eneveldet
Store funn av jern og sølv i Norge utover 1600-tallet bidro riktignok med nye skatteinntekter. På det meste sto Kongsberg Sølvverk for 20 % av de norske statsinntektene, men dette kunne på ingen måte oppveie den klare nedgangen i jordbruk, skogbruk og fiske i Norge, som var en stor inntektskilde. Danmark selv var sterkt sentralisert og provinsene var svake - ikke en eneste by utenom København var så stor som det norske utkantsenteret Christiania, og få kunne måle seg med handelsbyen Bergen eller sølvstaden Kongsberg. Danmark utenfor København var på sett og vis underutviklet, og dominert av en stadig mindre effektiv føydaløkonomi. Samtidig ble det framvoksende handelsborgerskapet stadig mer selvbevisst, både i København og i de norske byene.
Arvekongen og de egenrådige stenderne
I juni 1658 henvendte Københavns borgmester og råd seg til kong Frederik III med ønske om selvstyre og fritak for troppeinnkvartering. Samtidig ønsket de at adelens privilegier skulle oppheves og at København skulle få monopol på all handel for Sjælland og Møn. Da svenskene den 10. august 1658 sto utenfor byen, oppfylte kongen alle ønskene og gjorde samtidig København til fri riksstad og -stand, noe som blant annet innebar at toll og andre avgifter som byen ble pålagt skulle godkjennes av borgerne. Likeledes fikk de adgang til embeter på lik fot med adelen. Grunnen til tildelingen av privilegier var den vanskelige situasjonen; København var landets siste bastion og staten skyldte store summer til københavnske leverandører og pengeutlånere.
På foranledning av kongen innkalte riksrådet den 2. august 1660 adelen, geistligheten og borgerskapet til et stendermøte. Landet var nesten bankerott og kongen trengte forsamlingens støtte for nye skatter eller besparelser. Stenderforsamlingens møte begynte 10. august i den store salen på Københavns slott, hvor de tre stendene var samlet. Den nye rikshoffmesteren etter Corfitz Ulfeldt, Joachim Gersdorff, holdt en åpningstale og roste kongens mot og byens motstandsvilje under beleiringen. Etterpå ble de første forslagene fremsatt; innføring av en forbruksskatt, en forbruksavgift på 8 % og en stempelavgift.
Stendene forhandlet hver for seg. Borgerne og de geistlige tiltrådte forslaget den 15. september på den betingelse at alle stender ble stilt likt; adelen skulle altså også betale. På et fellesmøte 19. september sa adelen nei og stendene var tilbake ved utgangspunktet.
Denne debatten var imidlertid allerede blitt overflødig ettersom borgerskapet 15. september hadde vedtatt et forslag med mer vidtgående reformer etter borgerskapets og statens interesser. For fremtiden skulle alle lensinntekter gå til kongen og lensmannen skulle i stedet ha en årlig lønn. Adelen og bøndene skulle betale en plogskatt og arvinger skulle betale en arveavgift på 2 %. Statskreditorene skulle nedskrive sine fordringer for å styrke rikets finanser. Samtidig skulle en rekke kongelige embetsmenn avskjediges.
Vornedskabet og ægten, den gratis hovkjøringen, skulle avløses av en pengeavgift som Christian IV allerede hadde prøvd å innføre. Hæren skulle bestå av frivillige soldater som skulle avlønnes av de bønder som ville betale seg bort fra militærtjeneste. Flåten skulle primært bestå av armerte handelsskip og riket skulle først og fremst beskyttes utenfra med diplomatiske allianser. Kjøpstedene kunne glede seg over at tollen mellom landsdelene skulle oppheves, lensmannens innflytelse på valget av borgermestre og rådsmenn ble avskaffet og kjøpstedene skulle ha enerett på all handel i sitt område. Hver provins skulle ha en representant med fri adgang til kongen og riksrådet og det skulle holdes årlige provinsborgermøter og intet viktig kunne bestemmes uten stendenes samtykke.
Forslaget ble aldri innlevert, antakelig fordi københavndelegasjonen aldri ville ha godkjent det, da det blant dem var mange kreditorer som ikke ville nedskrive fordringene sine. Dessuten ville nok ikke kongen ha brydd seg om den dårlig skjulte hentydningen til at hoffet hadde for mange ansatte. Forslaget dukket imidlertid opp igjen den 20. september i en forkortet utgave hvor hoff- og militærbesparelsene, oppfordringen til kreditorene samt arveavgift og stenderstyret var utelatt. Men da noen av provinskjøpstedene fastholdt det opprinnelige forslaget, ble det nye forslaget heller ikke innlevert.
Om adelen fanget opp denne splittelsen i borgerskapet vites ikke, men den kom selv hurtig med sitt skatteutspill. Nå ville den i stedet for forbruksskatten betale 1½ daler for hver av sine tjenere. Borgerskapet svarte at de likeledes gjerne ville betale de 1½ daler for sine tjenere, men så ville de heller ikke betale forbruksskatten. Likheten var altså viktigere enn betalingen. Da borgerskapets representanter fornemmet at adelen muligens snart ville gå med på forbruksskatten, fremsatte de 20. september-forslaget som inneholdt lensreformen, som var helt uakseptabel fra adelens synspunkt. Denne taktikken virket og den 30. september tilbød adelen å betale en forbruksavgift. Det nye forslaget inneholdt høyere takster enn de andre stendene hadde godkjent og da regjeringen samtidig som tillegg til dette hadde vedtatt en stempelavgift, som ensidig rammet borgerskapet, sa både borgerne og de geistlige nei. Stempelavgiften ble unngått ved at Københavns borgmester den 7. oktober nektet å offentliggjøre forordningen om avgiften.
I et møte dagen etter fremsatte Københavns borgermester, Hans Nansen, et forslag for borgerskapets representanter om at man skulle tilby Frederik III riket som arverike. Geistlighetens representantskap støttet borgernes forslag og sammen fremla de det for rikshoffmesteren. Forslaget skulle behandles av riksrådet. Men riksrådet visste at det ville bety slutten på deres egen makt om den ikke fritt kunne velge kongens etterfølger og nølte med svaret. Da det fortsatt ikke var kommet noe svar den 10. oktober, gikk de to andre stendene i fellesskap i demonstrasjon til rådstuen for å kreve et svar. Rådets førstemann sa nei med den begrunnelse at riksrådet ikke var fulltallig. Derfra gikk de til kongen, som erklærte at han ville svare dagen etter. Samme kveld ble Københavns byporter stengt. Dersom noen ville ut av byen, skulle de henvende seg til Hans Nansen. Det ble innført skjerpet bevæpning for å forhindre at noen forlot byen uten tillatelse og utenfor havnen lå skip for å forhindre flukt via sjøveien.
Den 13. oktober ga riksrådet endelig opp, og samme dag nedsatte kongen et utvalg bestående av representanter fra de tre stendene. Utvalget skulle foreslå hva som skulle skje når valgkongedømmet var avskaffet. Det kunne de ikke bli enige om. Bortsett fra et forslag om annullering av håndfestningen overlot de til kongen å sørge for det videre forløp. Den 16. oktober ble håndfestningen avskaffet og to dager etter kunne Frederik III motta arvehyllingen på en tribune foran Børsen. For å kunne si at hele det danske folk hadde gjort kongen til sin arveherre, var det innkalt noen bønder fra Amager til å avlegge eden på vegne av bondestanden.
Enevoldskongen reformerer Danmark-Norge
Det var nå kongens oppgave å organisere det fremtidige styret av landet, ettersom arverike innebærer noe annet enn et eneveldig rike. De tre stendene innleverte sine privilegiesøknader da kongen hadde lovet å garantere deres rett. Adelen ønsket å beholde sine privilegier i henhold til den kasserte håndfestningen, mot at de frasa seg retten til å velge konge. Borgerskapets ansøkning lå i forlengelse av 20. september-forslaget og samtidig ønsket de at stendene fikk seg forelagt alle lover og forordninger til gjennomlesing og bemerkninger «førend de til trykken forfærdigedes». Geistligheten ønsket bare status quo. Kongen innførte en forbruksskatt og en koppskatt som adelen også skulle betale og oppløste stendermøtet i desember.
Rikets styre ble organisert ved at det ble opprettet et statskollegium som skulle ordne alle viktige innen- og utenrikssaker. Samtidig opprettet man skattkammerkollegiet, kansellikollegiet, admiralitetskollegiet, krigskollegiet og i 1661 Højesteret samt i 1668 commercekollegiet til behandling av den borgerlige næring. Et kollegium og Højesteret besto av 8–12 medlemmer med en president i ledelsen. Det skulle behandle kongens eller deres egne forslag, hvoretter kongen skulle ta stilling til dem. For Højesterets vedkommende skulle minst halvparten av medlemmene være adelige og resten kyndige borgerlige.
Da det nye statsapparatet var på plass, sendte kongen 10. januar 1661 ut aktstykket enevoldsarveregeringsakten, som dannet grunnlaget for det nye eneveldige styret. Aktstykket var utformet som et forpliktelsesbrev som de adelige og representanter fra borgerskapet og de geistlige underskrev av egen fri vilje og uten kongelig tilskyndelse, hyllet og bekreftet Hans Kongelige Majestet som een absolut og suveræn arve herre... Med denne underskrevne akten var Danmark i likhet med enkelte andre europeiske land blitt en eneveldig stat. Noen få ikke-innflytelsesrike adelige skrev ikke under, men det betydde ikke noe, og eneveldet varte de neste 187 år. Den 24. juni utstedte Frederik III de tre stendenes privilegier. Adelen beholdt sine rettigheter over bønder og gods, men mistet alle politiske fordeler. Borgerskapet fikk skattelikhet med adelen og adgang til embeter. Til gjengjeld var det ingen provinsborgermøter eller selvstyre til kjøpstedene. Kongen ville selv sørge for at kjøpstedene fikk råd og borgmestre. Likeledes var Københavns privilegier fra 1658 skrumpet betydelig inn. Det var bare stabelretten tilbake. De geistliges privilegier var uforandret. Året etter ble lensvesenet opphevet og lenene omdøpt til amt med kongelig utnevnte og fastlønnede amtmenn i spissen. Amtets økonomiske forvaltning ble ivaretatt av en amtskriver, senere kalt amtsforvalter.
For å modernisere statsstyret ble adelens politiske privilegier opphevet, og for å redde statsfinansene ble borgerskapets økonomiske privilegier opphevet. Kongen hadde tatt makten, men i praksis ble makten over den økonomiske politikk og de mange daglige beslutninger lokalt liggende hos borgerskapet i byene, også i det fjerntliggende Norge. Under arvehyllningen i København tvang nordmennene igjennom kjøpstadsprivilegiene av 1662 og noe senere det gunstige sagbruksreglementet av 1688, som de norske handelsborgerne med Gyldenløve i spissen hadde ivret for.
Saneringen av rikets gjeld gjensto. Kreditorene var mange, men penger var det ingen av, og kongens rådgivere besluttet å nedskrive eller slippe gjelden ved å overlate store deler av kronens gods til kreditorene. Ofte satte de prisen per tønne hartkorn så høyt at kreditorene ikke fikk mye for de pengene de hadde til gode. Men valget sto mellom det eller ingenting. De største kreditorene fikk så store godseiendommer at de kunne oppnå adelskap. Utlegget gjorde et stort innhugg i krongodset, så fra å ha utgjort omkring halvparten av jordegodset før eneveldet utgjorde det kun litt over en fjerdedel i 1688.
Frederik III underskrev Kongeloven 14. november 1665, og dette markerte overgangen fra adelsvelde til enevelde. Kongeloven var utarbeidet av kongens sekretær Peder Schumacher (Griffenfeld) og bekreftet at «kongen var det ypperste og højeste hoved her på jorden over alle menneskelige love...». Han skulle kun svare overfor Gud og de eneste innskrenkinger i hans makt var at han skulle tilhøre den evangelisk-lutherske kirke og ikke måtte forminske riket; bestemmelser som går igjen i Danmarks Riges Grundlov. Man ville ha riket udelt og derfor inneholdt loven en del paragrafer som fastslo akkurat hva som skulle skje ved kongens død dersom det ikke var en voksen sønn til å etterfølge han. Nettopp derfor var Kongeloven likeså mye en arvelov som en grunnlov for eneveldet, forøvrig den eneste i verden. Loven ble til dels utarbeidet fordi man ønsket å fjerne den følelsen av militærkupp, som mange næret ved innføringen av arveriket og eneveldet. Selve loven ble først trykt og offentliggjort i 1709, muligens fordi dens ordlyd ville ha gjort motstanderne av eneveldet misfornøyd.
Den skånske krigen
Christian V hadde et sterkt ønske om å gjenvinne sin fars tapte landsdeler. I 1673 ble det inngått en forsvarstraktat med De forente Nederlandene som året før var blitt angrepet av Frankrike, som igjen var alliert med Sverige. Det innebar at kongen nå skulle slutte seg til krigen hvis en av Frankrikes forbundsfeller gikk til krig mot Nederlandene. Det ble et svensk angrep på Brandenburg, som Danmark også hadde søkt en allianse med, som utløste krigen. Griffenfeld som var blitt rikskansler i 1673, forsøkte å megle og fryktet at Danmark ved å støtte Brandenburg ville komme i et motsetningsforhold til Sveriges allierte, Frankrike, som var Europas sterkeste militærmakt. Men et svensk nederlag for kurfyrst Fredrik Vilhelm av Brandenburg bidro til at Christian V ble vunnet for den delen av statsrådet som ønsket en krig.
De danske styrkene angrep først Gottorp slott, hvor hertugen ble tatt til fange og tvunget til å overgi tropper og festninger til Danmark. Danmark angrep deretter Svensk Pommern og i desember ble Wismar beleiret. Byen ble inntatt den 16. desember og erklært som dansk besittelse, og flere tyske fyrstedømmer erobret Bremen, hvor Danmark fikk den vestlige delen under administrasjon.
Griffenfeld var fortsatt i forbindelse med franskmennene for å unngå en direkte konflikt med Frankrike. Griffenfelds fiender fikk tak i et av hans brev og brakte det til kongen, som fengslet Griffenfeld 11. mars 1676. Griffenfeld ble dømt til døden, men ble benådet på retterstedet til livsvarig fengsel. De krigsglade kreftene i statsrådet hadde nå fritt spill med hensyn til å påvirke kongen.
I april ble Gotland erobret, og den 1. juni ble den svenske flåten slått av en dansk-nederlandsk flåte utenfor Øsel. Den 27. juni landsatte Danmark tropper ved Ystad, som straks ble inntatt. To dager etter ble Helsingborg beleiret og der overga man seg straks. Den 11. juli falt Landskrona og det ble innledet en blokade av Malmö, mens hovedstyrken marsjerte mot Kristianstad, som ble inntatt natten mellom 14. og 15. august. Snart var alle de tapte østdanske landsdelene, Skåne, Halland og Blekinge, gjenerobret.
Krigen fortsatte, og i juni 1677 stormet danske tropper Malmö, hvor de led nederlag. Svenskene presset Danmark med sine flåtestyrker, dels ved å avskjære de danske troppene i Skåne fra Sjælland, dels ved å komme en nederlandsk hjelpeflåte i forkjøpet før den kunne forenes med den danske og til slutt ved å landsette tropper på Sjælland. En dansk flåte under kommando av Niels Juel klarte ved slaget ved Køge bukt den 1. juli å splitte den svenske flåten og senke 20 av skipene deres. Denne seieren innebar at svenskene ikke lenger dominerte Østersjøen og var antakelig avgjørende for at Danmark ikke tapte krigen.
Etter en rekke sammenstøt som et angrep fra Norge inn i Sverige og en okkupasjon av Rügen, satset danskene på å komme Kristianstad til unnsetning. Men dette mislyktes og byen og festningen måtte overgi seg til svenskene 4. august 1678. Danskene innså at de ikke kunne holde Skånelandene og valgte å bruke den brente jords taktikk. Landsbyer og grøde gikk opp i flammer da den danske hæren trakk seg tilbake. Det gagnet neppe danskenes popularitet hos skåningene. Derimot hadde danske og brandenburgske tropper hellet med seg i å erobre Rügen, Stralsund og Greifswald. I forbindelse med fredsforhandlinger i juni 1679 hadde svenskene i tillegg til de førnevnte byene mistet Gotland, Bremen, Verden, Helsingborg, Landskrona og deler av Bohus len. De svenske og danske forhandlerne i Lund kunne ikke bli enige, så Ludvig XIV dikterte fredsbetingelsene. Formelt oppfordret Christian V ham til det, men den reelle årsaken var at den franske kongen hadde sendt tropper til Tyskland og tvunget Brandenburg til fred.
Den 23. august 1679 ble det sluttet fred mellom Danmark og Frankrike, og Frankrike påtok seg å representere Sverige. Danmark kunne ikke beholde noe som helst av det erobrede; alt skulle være som før krigen. Sverige skulle godkjenne fredsavtalen senest tre måneder etter inngåelsen. Selv om Sverige ikke tapte noe med den inngåtte fredsavtalen, fant svenskene det ydmykende at den franske kongen handlet på deres vegne. Den svenske regjeringen utnyttet det til den 25.–26. september å slutte fred med Danmark i Lund og samtidig slutte et forsvarsforbund med Danmark. De to landene lovte ikke å blande seg i hverandres indre anliggender og ikke å slutte forbund med andre uten den andre parts vitende og samtykke.
Spørsmålet om Gottorp
Danmark vendte nå øynene mot Gottorp, for den franske kongen hadde lovet å ikke blande seg i forholdet mellom Gottorp og Danmark. I 1682 kom det enda til Griffenfelds gamle kongstanke: en alliansetraktat mellom de to landene, hvor Danmark anerkjente Frankrikes ekspansjon i Tyskland, mens Frankrike ga Danmark frie hender i forholdet til Gottorp. Tross svenske krigstrusler, som ble dempet av en fransk flåtes tilstedeværelse i Østersjøen, ble den gottorpske delen av Slesvig i 1684 innlemmet i kongelige deler og danske tropper besatte hele hertugdømmet. Året etter ble Christian V hyllet av de slesvigske stendene, som anerkjente innlemmelsen.
Som holsteinsk hertug angrep Christian V i 1686 Hamburg, som han mente å ha overherredømme over. Hamburg fikk støtte fra den tyske keiser, Brandenburg og en rekke andre tyske fyrster. Angrepet på hansestaden ble en fiasko og tilskyndet av Sverige ble det gottorpske spørsmål tatt opp igjen. Etter forhandlinger fikk den gottorpske hertugen i 1689 fornyet alle de rettigheter han hadde hatt før innlemmelsen i 1684.
Men det gjorde ikke slutt på Christian Vs bestrebelser på å løse problemet, og han angrep de gottorpske delene av hertugdømmene i 1697, da han mente at svenskene var svekket etter Karl XIs død. Hans begrunnelse var at gottorphertugen hadde bygget festningsverker vendt mot Danmark. Danske tropper erobret festningsverkene og ødela dem. Danmarks skiftende allierte tok alle avstand fra angrepet og den nye svenske kongen, Karl XII, lot til og med sin søster inngå ekteskap med Fredrik IV av Holstein-Gottorp i 1698 og gjorde ham til øverstkommanderende over de svenske styrker i Nordtyskland.
Konflikten med Gottorp og Sverige tilspisset seg ytterligere da Danmark inngikk forbund med August, konge av Polen og kurfyrste av Sachsen. Danmark forsøkte også å få tsar Peter den store med i alliansen. Det fikk gottorperne til å føle seg truet og de fikk i juli 1699 svenske tropper til å komme seg til unnsetning. Christian V døde midt under denne krisen og hans sønn Frederik IV fortsatte hans politikk. I november samme år gikk Russland med i det dansk-polske forbundet. Da forbundsfellen Polen-Sachsen angrep de svenske stillingene i Livland våren 1700, erobret danskene det meste av det gottorpske Slesvig.
De to stormaktene England og Frankrike ønsket ikke maktbalansen i Østersjøområdet forrykket, og en engelsk-hollandsk flåte viste seg i Øresund og ankret opp ved Hven, mens en svensk flåte nærmet seg fra syd. Den danske flåten forsøkte forgjeves å forhindre de to flåtene i å forene seg, men måtte søke ly ved Kastellet i København. Den 4. august 1700 dekket den fiendtlige flåten en overføring av en svensk hær under ledelse av Karl XII fra Skåne til Humlebæk. Da det meste av den danske hæren befant seg i Slesvig, forberedte København seg på et stormangrep. Krisen ble løst ved forhandlinger, stormaktene ønsket ikke at svenskene skulle få overtaket i hele området, så etter at forhandlingene var innledet, nektet de å støtte Karl XII, som trakk seg tilbake fra Sjælland. Den 18. august ble det sluttet fred i Traventhal; den danske kongen lovte å respektere hertugen av Gottorps rettigheter.
Det regulerte samfunn
Den skånske krigen ble en dyr affære for Danmark, og 1680-årene ble preget av skatter. Godseiere med under 200 tønner festegods ble også rammet, selv om de hadde vært fritatt siden 1670. Det innebar at en del av disse godseierne måtte oppgi sin eiendom, noe som ga plass til dem som hadde skaffet seg så mye bondegods, at de kom over 200-tønner grensen. Det oppsto en storgodseierklasse som kom til å besitte og konsentrere mer jord enn den gamle danske adel noensinne hadde hatt, og på grunn av krongodsutleggene eide de også en større andel av Danmarks jord. Skattegrunnlaget for staten ble mindre fordi gårder og hele landsbyer ble lagt øde; derfor vokste byrden for de som var tilbake. Da det gikk dårlig i landbruket, ble skatterestansene større og det rammet de skattefrie godseierne. Fra 1660 og ut århundret befant både Danmark og Norge seg i en landbrukskrise og i den klassiske «Malthusfella», hvor landbruksproduksjonen vokste saktere enn befolkningen.
Forutsetningen for å få skattefrihet var at godseieren heftet for bøndenes skatter, og kunne de ikke betale måtte godseieren gjøre det. Blant de godseierne som kom i klemme, var flere av de statskreditorer som etter 1660 var blitt godseiere ved krongodsutleggene. Samtidig nedsatte staten på slutten av 1670- og begynnelsen av 1680-årene en revisjonskommisjon som fikk til oppgave å undersøke pengeutlånernes og storleverandørenes transaksjoner før og rundt 1660. Denne undersøkelsen viste at staten var blitt snytt og flere av de tidligere så mektige statskreditorene måtte betale mange tusen riksdaler tilbake. De som ikke var i stand til det fikk sine gods konfiskert.
Det meste av statens inntekter gikk til militærvesenet i form av en kostbar, vervet hær. Et mislykket forsøk på å benytte en del av krongodset som ryttergods – hvor bonden fikk nedsatte alminnelige avgifter og stilte som rytter eller forsørget en stedfortreder – ble etter den skånske krig avløst av en pengeavgift. Likeledes ble adelens rosstjeneste avløst av kontant betaling. Selv etter alle disse tiltakene ble det først orden på finansene i 1690-årene.
Konsolideringen av eneveldet ble videreutviklet på tross av de økonomiske problemene. Ettersom staten ønsket et ensartet grunnlag for jordbeskatning, ble all jord oppmålt og vurdert utfra størrelsen på gården, jordens fruktbarhet og verdien av grensearealene. Resultat ble matrikkelen av 1688, som var det første gjennomarbeidede grunnlaget for en årlig beskatning.
I 1661 hadde Frederik III nedsatt en kommisjon som skulle utarbeide et lovkompleks for hele landet. Dette arbeidet kom til å ta over 20 år og førte frem til Danske Lov fra 1683. Den var hovedsakelig en samling av de mest brukbare delene av de tidligere landskapslovene. I strafferetten bygget den på den mosaiske rettsgrunntanken om øye for øye og tann for tann. Nytt var de harde straffene for dem som begikk majestetsfornærmelse. Blant annet ble alle handlinger som «ville bringe nogen forandring i kongens absolutte arveregjering», herunder anti-eneveldig propaganda, ansett for majestetsforbrytelser og skulle straffes med avhugging av hånd, halshogging og steile og hjul. Danske Lov inneholdt også en trolldomsparagraf, selv om heksebrenninger siden starten av århundret var falt drastisk. Den siste fant sted i 1693. Staten forsøkte også å skaffe seg makt over laugene og i 1681 ble derfor alle laug avskaffet da staten utarbeidet felles regler for de samme håndverk over hele landet.
I 1700 innførte Danmark sammen med de fleste andre protestantiske land den mer presise gregorianske kalender i stedet for den julianske kalender. For å rette opp på skjevheten i den julianske kalenderen, ble dagene mellom 18. februar og 1. mars i 1700 slettet.
Ikke alle beslutninger var like dårlige for bøndene. I 1702 ble vornedskabet på de østdanske øyene opphevet for gutter født etter tronbestigelsen i 1699. Et forsøk på å komme fattigdommen til livs med en fattiglov i 1708 virket ikke. Ifølge loven skulle det betales en skatt til prestene, som så skulle hjelpe dem som ikke kunne sørge for seg selv. Men da prestene ikke fikk maktmidler til å inndrive skattene, løp forsøket ut i sanden. Enda et forsøk i 1730-årene lyktes heller ikke.
Den store nordiske krig
Sverige ble ikke bare sett på som en nabo man måtte kunne forsvare seg mot; Danmark hadde også offensive planer blant annet for å gjenvinne landsdelene som tidligere var avstått fra begge tvillingrikene og fravriste Sverige dets stormaktsposisjon. I 1709 oppsto en gunstig situasjon da Frederik IV på vei hjem fra en Italia-reise avtalte et militærforbund vendt mot Sverige med kurfyrst August II av Polen, som var blitt avsatt som Polens konge i 1704 etter svenskenes erobring av landet. Kongen av Preussen lovet å forhindre svenskene i å marsjere gjennom hans land, og da Frederik IV var tilbake i København, forsøkte han å få Russland til å slutte seg til forbundet. Karl XII hadde åpnet et felttog mot russerne i 1707. Et avgjørende kapittel kom da russerne på egen hånd knuste den svenske hovedhæren i slaget ved Poltava 28. juni 1709 (8. juli etter moderne tidsregning). Etter dette lyktes det Friedrich August å gjenerobre Polen, og den sårede Karl XII måtte flykte til Tyrkia, hvor han ble de neste 5 år.
Den danske utsendingen i Stockholm meldte at svenskene var villige til enhver rimelig innrømmelse for å bevare freden, men danskene ønsket i stedet å benytte den gunstige situasjonen til å erklære krig mot Sverige. 12. november 1709 gikk den danske hæren i land litt syd for Helsingborg med 15 000 mann. Svenskene trakk seg uten sverdslag tilbake mot øst, og snart var størsteparten av Skåne og Blekinge på danske hender. Den danske hæren var bedre utrustet og trenet enn den svenske, men det lyktes den svenske generalguvernør Magnus Stenbock å lokke danskene ut av deres taktisk fordelaktige stillinger. De danske styrkene tapte deretter slaget ved Helsingborg 10. mars 1710 og måtte i all hast forlate Skåne igjen.
5 000 hester ble stukket ned og drept for at de ikke skulle falle i fiendens hender, og på bare fem dager var alle danske soldater ute av Skåne, mens all proviant og alt materiell var blitt igjen. At den øvede felthæren hadde lidd nederlag var et stort tap, som betydde at landmilitsens soldater fra da av måtte forsterke den regulære hæren og bondesoldatene måtte gjøre tjeneste resten av krigen. Den 4. oktober samme år angrep svenskene den danske flåten ved Køge Bugt, og selv om svenskene ble nødt til å avbryte slaget grunnet sterk vind, lyktes de å skyte det 94 kanoner store linjeskipet «Dannebroge» i brann, og da ilden nådde kruttkammeret, sprang skipet og den 550 store mann besetningen i luften.
Befolkningen var hardt rammet av krigen, som ble finansiert ved forhøyelse av skatten på landbruksjord og innføring av skatt på den hittil skattefrie hovedgårdsjorden, og ved tvangsutskrivninger av hester og havre. I 1711 rammet enda en tragedie København i form av byllepest. Mer enn 20 000 mennesker, en tredjedel av innbyggerne, døde av den orientalske byllepesten som hadde bredt seg gjennom Europa fra Istanbul og nådd Helsingør året før. Det ble den siste pestepidemi i Danmark.
I Nordtyskland fortsatte krigen for Danmarks vedkommende. Den nye svenske øverstkommanderende i Svensk Pommern, Magnus Stenbock, landsatte en unnsetningshær på 10 000 mann i Rügen 24. september 1712, slik at de svenske styrkene kom opp i 16–17 000 mann. Da veien mot øst var sperret av en russisk-saksisk hær, marsjerte hæren i strid med Karl XIIs ordre mot vest inn i Mecklenburg og støtte 20. desember sammen med en dansk hær på 12 000 mann ved Gadebusch. Den danske hæren led nederlag, og de allierte russisk-saksiske styrker rykket mot vest for å komme danskene til unnsetning. Da Stenbock nå var fanget mellom to hærer, besluttet han å gå direkte mot Danmark i den tro at russerne og sakserne ville forbli i Pommern.
Rundt nyttår 1713 krysset Stenbocks tropper grensen til Holstein, forfulgt av de russisk-saksiske styrker. Den 9. januar brente svenskene Altona ned til grunnen, for så å kjempe seg videre til den gottorpske festningsbyen Tønning, hvor de ble sluppet inn. En beleiring av festningen fikk Stenbocks tropper til å overgi seg i mai, mens selve festningen holdt ut inntil 7. februar året etter. Ved inntakelsen av festningen fikk danskene tak i den gottorpske administrator Christian Augusts ordre om å la svenskene slippe inn i Tønning i 1713. Det ble senere brukt som bevis på at de gottorpske landsdelene ikke forholdt seg nøytrale i krigen. Dessuten innebar det at Danmark fikk anledning til å undertegne forbundstraktater med Hannover-England og Preussen, hvor Danmark ble garantert besittelse av de gottorpske delene av Slesvig mot å delta i et felles felttog mot Karl XIIs tropper i Stralsund.
Dette felttoget endte med et overveldende nederlag for de svenske tropper og Karl XII, som med nød og neppe unnslapp Stralsund kort før byens kapitulasjon. Han rettet nå blikket mot Norge for å få erstatning for det han hadde tapt i Tyskland. Etter flere forfeilede invasjonsforsøk i 1716, bl.a. på grunn av Tordenskjolds angrep på den svenske transportflåten, ga svenskene opp forsøkene. Men i 1718 innledet den russiske tsar Peter den store separate forhandlinger med Sverige om en fred. Dermed fikk Karl XII ryggen fri til et nytt angrep på Norge. Den svenske hæren med Karl XII i spissen gikk mot Fredriksten festning og erobret 8. desember 1718 det fremskutte fortet Gyldenløve.
Situasjonen endret seg helt den 11. desember, da Karl XII ble truffet av en kule og døde på stedet. Den svenske hæren innledet straks en tilbaketrekning, og i juli 1719 lyktes det Tordenskjold å erobre Marstrand og Carlstens festning, som ble et pant i fredsforhandlingene med Sverige året etter. Freden ble diktert av Storbritannia og Frankrike ved freden i Frederiksborg 3. juli 1720. Danskene skulle rømme de holsteinske delene av Gottorp, men fikk lov å beholde de slesvigske delene. Sverige skulle betale 600 000 riksdaler for å få de erobrede områdene tilbake, idet stormaktene ikke ville la Danmark-Norge beholde dem. Dessuten måtte svenskene oppgi den tollfriheten de hadde hatt i Øresund siden freden i Brömsebro i 1645.
Stavnsbåndet
Etter den store nordiske krig fortsatte kongemakten å prøve å få innflytelse over samfunnet på landsbygden. Blant annet ble godseierne pålagt å føre rettsgyldige festeprotokoller, slik at det kunne påvises hva som var blitt avtalt mellom partene. Dessuten ble det forbudt å sette landgildet opp i festets løpetid. Det innebar at godseierne måtte finne andre måter å få større utbytte av jorden sin på. Det kunne blant annet gjøres ved å sette innfestingssummen i været eller ved å kreve mer hoveri av festebøndene, da omfanget av hoveriet nesten aldri fremgikk av festekontraktene.
I krongodsets 12 distrikter ble det mellom 1721–27 oppført rundt 250 rytterskoler til almuens barn. Kretsen rundt kongen og enkelte storgodseiere fulgte senere dette eksempelet, men det manglet fremdeles en ensartet skolegang.
En av Christian VIs første handlinger som ny konge var å oppheve landmilitsen den 30. oktober 1730, en beslutning som var alt annet enn populær hos godseierne. Da frigjøringen fra vornedskabet også var gått igjennom, mistet hæren og godseierne kontrollen over bondebefolkningen og startet en prosess for å få kongen til å gi dem midler til å få henholdsvis festebønder og soldater.
1730-årene ble imidlertid preget av en avsetningskrise i landbruket og kornprisene sank helt til bunns. Det medførte at det ble mer vanlig at mange bønder måtte gå fra gårdene sine som følge av at de hadde misligholdt sin del av festekontrakten. Samtidig ble godseierne som normalt tjente godt på kornsalget hardt rammet og deres plikt til å garantere for bøndenes skattebetalinger kunne bringe dem på konkursens rand. Og det ble verre dersom for mange gårder sto øde eller for mange bønder fikk henstand med betalingen av avgifter og skatter. Godseierne klaget sin nød da flere og flere bønder forlot godsene og nektet å ta anviste gårder i feste. Regjeringen forsøkte i første omgang å avhjelpe det ved den 5. mars 1731 å forby dem å forlate det gods de bodde på uten eierens tillatelse. Nektet en person å ta en gård i feste, kunne godseieren overlate han til flåten eller et av de vervede regimentene.
Klagene fortsatte fra godseierne over flere bønder som lot jordbruket være, og fra hæren over mangel på mannskap og materiell, så i 1733 ble det besluttet å gjeninnføre landmilitsen. Heretter skulle godseierne stille med en soldat for hver 60 tønner hartkorn, noe som svarte til 10–12 gårder. Det ga landmilitsen en størrelse på omkring 5 000 mann og statsmakt og hærledelse fikk hva de ønsket. Til gjengjeld ble stavnsbåndet innført til godseiernes fordel. Det medførte at alle gutter og menn mellom 18 og 36 år ikke kunne forlate sitt fødegods. Det ble utvidet til å gjelde fra det 14. år i 1735.
Avsetningsproblemene for korn ble blant annet forsøkt løst ved å innføre høye tollmurer overfor utenlandsk korn. Senere ble det endret til et importforbud for korn til Danmark og det søndenfjeldske Norge. Det fikk prisene i været og øket den norske motstanden mot unionen og flere ganger måtte det gis dispensasjon fra forbudet på grunn av feilslått høst. Forbudet ble først opphevet i 1788.
Til tross for de stigende kornprisene ble antallet utskrevne menn i 1741 øket til 7 500 mann. Dette tilsvarte at det ble stilt en soldat for hver 40 tønner hartkorn. Året etter ble stavnsbåndet utvidet til å gjelde alle gutter og menn mellom 9 og 40 år. Allikevel vandret mange fra landsdel til landsdel eller til byene, da godseierne selv skulle oppspore og bringe hjem dem som brøt stavnsbåndet.
Godseieren kunne tjene på de bøndene han ikke hadde bruk for ved å selge dem et såkalt fripass.
Økonomiske kursendringer
De dårlige tidene fikk regjeringen til å hjelpe byenes selskaper og handelskompanier til vekst. Dette var en blomstringstid for merkantilistisk tenking i statsapparat og blant økonomiske tenkere i Danmark. I Bergen anla den et Grønlands Kompagni som hadde kongelig privilegium til handel med den fjerne provinsen, som hadde levd i glemsel i over 300 år. Kompaniet gikk snart konkurs og det ble den norske presten Hans Egedes misjons- og handelsvirksomhet som gjenetablerte forbindelsen med Grønland, da han og ektefellen i 1721 innledet 15 års misjonsvirksomhet i Godthåb. Det ble starten på den senere oppblomstringen av handelen med Grønland på 1700-tallet.
Ostindisk Kompagni ble nedlagt i 1670, men ble gjenopprettet i 1732 som Asiatisk Kompagni og fikk enerett på handelen med India og Kina inntil 1772. Vestindisk-guineisk Kompagni fikk et 20-årig monopol på raffinering og salg av sukker i Danmark-Norge og den nyervervede øya Saint Croix ble snart beplantet med sukkerrør. Arbeidskraften var slaver kjøpt inn fra private redere, som andre europeiske land på den tid var også Danmark involvert i slavehandel.
Christian VI brukte en del penger selv da han i perioden 1732–42 oppførte Christiansborg slott. Ved innvielsen i 1740 fikk han slått en mynt med en latinsk innskrift som sa at kongen hadde bekostet byggingen av egne midler fra blant annet Øresundstollen og «uden at afpresse sine undersåtter en eneste skilling».
Pietisme og kontroll med samfunnet
Frederik IV og hans hoff ble påvirket av den pietistiske vekkelsesbevegelsen som bygget på den enkeltes inderlige fromhet og gudsfrykt samt indre- og ytre misjon. Derfor ble de første lutherske misjonærer sendt avsted til Trankebar og i 1714 ble Missionskollegiet, som skulle ivareta evangeliets forkynnelse, opprettet. For å fremme den personlige troen interesserte pietistene seg blant annet for barneoppdragelse og opprettet rytterskolene fra 1720 samt i 1727 Vajsenhuset i København som hjem for foreldreløse barn. Dessuten kom en kongelig helligdagsforordning i 1730 som foreskrev at ingen måtte utebli fra søndagsgudstjenesten. Dersom det allikevel skjedde, vanket det bøter. Ved gjentakelsestilfeller kunne synderen settes i halsjern eller gapestokk utenfor kirken til spott og spe for resten av menigheten. Lystighet og selskapelighet på helligdager ble forbudt under Frederik IV, men det var spesielt under etterfølgeren Christian VI at pietismen virkelig slo igjennom.
Under pietismens fremmarsj oppsto det en «åndelig borgerkrig» i København i 1735 og byens prekestoler gjenlød av krangling mellom prester preget av den lutherske ortodoksien og pietistene. De tradisjonelle prestene satte den ytre tro i høysetet mens pietistene ønsket statsreligionen endret og appellerte til den enkeltes inderlige kristentro. Dette gjorde at den eneveldige kongemakten kom opp i et dilemma. Den sympatiserte med pietistenes religiøse budskap og ønsket på samme tid at den autoritetstroen som den offisielle kirken sto som garantist for, skulle bevares. I 1706 hadde regjeringen forbudt de private religiøse forsamlingene som pietistene avholdt, men nå forbød den også de ortodoksiens angrep på pietismen. Det skjedde samtidig med at øvrigheten holdt øye med at pietismen i Danmark bare ble en fornyet statsreligion, som fortsatt hadde presten og kirken som autoriteter og at de mer radikale formene av pietismen ikke bredde seg.
Annerledes gikk det da regjeringen innførte konfirmasjonen for alle landets kristne innbyggere 13. januar 1736. Det ble forlangt at de skulle ha lest og lært sin katekisme før de bekreftet sin dåp. Dette kravet var både i pietismens og kongemaktens interesse, ettersom det først var etter konfirmasjonen at de unge fikk rett til å tre inn i de voksnes samfunn. Dermed ble innskjerpelsen av kristendommens grunnleggende bud en betingelse for at den enkelte kunne bli oppfattet som et medlem av samfunnet. Dessuten medvirket kravet om lesing av katekismen til utbredelsen av leseferdigheten.
Året etter fulgte enda en ensretting av den katekismeforklaringen barna skulle kunne; biskop Erik Pontoppidans Sandhed til Gudfrygtighed, udi en enfoldig Forklaring over M. Luthers liden Katekismus kom ut og det ble pålagt prestene at de utelukkende skulle bruke den og Luthers lille katekisme i konfirmasjonsundervisningen. Pontoppidans verk var i høy grad preget av pietismen – med dens vekt på den enkeltes tro – og statsmaktens ønske om at autoritetstroen ikke måtte forsømmes. Barna ble innøvet i de riktige samfunnsnormer ved å lære Pontoppidans spørsmål og svar utenat.
En stor hindring for utbredelsen av «den rette lære til den enkelte» var den store forskjell på om barn kom på skole og fikk lære å lese. Da leseferdigheten hos barn og unge ble undersøkt etter innføringen av konfirmasjonen, var resultatet alt annet enn tilfredsstillende. Derfor kom den store forordning om skolerne på landet den 23. januar 1739 som innførte undervisningsplikt for alle barn. Dessverre fulgte ikke staten opp med penger og det ble beboerne på landsbygden som skulle betale. Ettersom det var krise i landbruket, strømmet det inn med protester fra godseierne på deres egne og bøndenes vegne. Det innebar at statsmakten den 29. april året etter måtte oppheve forordningen. I de neste 50 årene var det opp til den enkelte godseier om det skulle opprettes skoler på godset. Det ble opprettet over tusen skoler før landboreformene på slutten av århundret.
De sterkt pietistiske strømningene ble ytterligere holdt nede da statsmakten i 1741 forbød de religiøse forsamlingsmøtene som sognepresten ikke hadde tillatt eller kunne være til stede ved.
I diplomatisk strid med Sverige
I 1734 endret den politiske situasjonen i Sverige seg da det russisk-fiendtlige partiet Hattene fikk flertall i den svenske riksdagen. Hattene ville ha en rask revansjekrig mot Russland for nederlaget i den store nordiske krig. For å holde ryggen fri ble Danmark tilbudt en femtenårig dansk-svensk forsvarsallianse hvor Sverige til gjengjeld garanterte den danske konges besittelse av Slesvig. Danmark slo til, først og fremst i håpet om at den svenske tronen ved den nær forestående tronledighet kunne tilfalle Christian VI eller et medlem av hans slekt.
Etter Den store nordiske krig hadde England og Frankrike stått sammen om å garantere Danmarks besittelse av Slesvig, men forholdet de to landene imellom hadde utviklet seg i en ny retning og i perioden 1720–1740 var England Danmarks nærmeste utenrikspolitiske allierte. Men da Frankrike og England endte på hver sin side under den østerrikske arvefølgekrigen i (1740–1748), benyttet Danmark situasjonen til å slutte seg til Europas sterkeste makt, Frankrike, som samtidig tilbød større årlige subsidier enn England (siden 1743). Kongen hadde allerede i 1740 akseptert et alliansetilbud fra Frankrike, men satte først sitt navn under avtalen da en treårig engelsk alliansetraktat utløp 14. mars 1742. Frankrike fornyet på sin side garantien rundt den gottorpske delen av Slesvig. For Danmark var den store fordelen at det var snakk om en dansk-fransk-svensk allianse hvor Danmark kunne forsøke å oppnå en avspenning til naboen.
I 1743 ble visse militskompanier innsatt i de vervede kompanier igjen, ettersom det trakk opp til en krig mot Sverige. Bakgrunnen var denne gang kampen om arvefølgen i Sverige. Sverige hadde i 1741 innledet den revansjekampen mot Russland som Hattene hadde ønsket i 1740 og krigen hadde endt med russisk okkupasjon av Finland. Som betingelse for å trekke seg tilbake forlangte Russlands keiserinne Elisabeth at Sverige valgte hennes nevøs fars fetter, den gottorpske Adolf Frederik, til tronfølger. Svenske bønder ønsket heller en nordisk union og med danske pengemidler i ryggen utpekte deres riksdagsrepresentanter den danske kronprins Frederik til tronfølger. For å sette makt bak bøndenes krav dro rundt 5 000 dalkarer inn til Stockholm. De øvrige stendene ville imidlertid ikke miste Finland og fikk med militærets hjelp nedkjempet dalkarene og gjennomtrumfet valget av Adolf Frederik.
Danmark prøvde å få et tålelig forhold til Russland som motvekt til trusselen fra Sverige. Det ble imidlertid vanskeliggjort da Russland siden Peter den store hadde støttet den gottorpske hertugens krav om gjeninnsettelse på hans slesvigske områder. Faren for en svensk-russisk allianse ble enda større i 1742, da Elisabeth av Russland kalte sin nevø, den gottorpske hertugen Carl Peter Ulrich, til Russland for å gjøre ham til sin etterfølger. Med gottorpske hertuger på både den svenske og russiske tronen ble ethvert håp om en snarlig løsning på det gottorpske problemet knust. Danmarks redning ble Hattpartiet, som hadde stor makt i Sverige og stadig ønsket en krig mot Russland. Danmark og Russland inngikk derfor en femtenårig forbundstraktat i 1746 som garanterte hverandres territorium. Russland erklærte dessuten at det ikke ville tillate en svensk konge å bli hertug i gottorpsk Holstein.
Samme år inngikk Danmark en traktat med barbarstaten Algerie for å utvide sin handel i Middelhavet. Uten en avtale kunne skip bli oppbragt og mannskapet gjort til slaver. Staten hadde oftest løskjøpt mannskapet med midler samlet inn i kirkene og ved skatt på sjømennenes lønninger. I 1751 og 1752 inngikk Danmark liknende traktater med både Tunis og Tripoli og i 1756 inngikk Danmark en samlet traktat med statenes formelle overherre, sultanen i Istanbul.
I 1750 bar Danmarks traktat med Frankrike frukt da det lyktes å få den svenske konge Adolf Frederik til å gi avkall på sine arverettigheter til de gottorpske deler av Slesvig og Holstein. Dessuten lovet han at såfremt arverettigheten tilfalt ham eller hans slekt, skulle den i stedet gå til Danmark. De danske kongers arveland Oldenburg og Delmenhorst skulle til gjengjeld gå til gottorperne. Avtalen kom først i havn da Hattpartiet tvang den svenske kongen til å inngå den; de ønsket en fortsettelse av den dansk-svenske forsvarsalliansen fra 1734.