cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nemapogon picarellus
Levevis
Den flyr i løvskog der larvene utvikler seg i kjuker, mest i knivkjuke (Piptoporus betulinus) men også i orekjuke (Inonotus radiatus). De voksne sommerfuglene er ute i juni-juli.
Greatest Hits (Queen)
Det har blitt utgitt tre forskjellige utgaver av Greatest Hits fra det britiske rockebandet Queen.
Nemapogon picarellus
Utbredelse
Arten er utbredt i hele Europa og i Sibir. I Norge er den funnet spredt over store deler av landet, men synes å mangle på Vestlandet.
Tina, What’s Love Got to Do with It
Handling
Filmen er fylt med musikk, og følger Tina fram til bruddet med Ike og den gryende starten på hennes egen solokarriere.
Greatest Hits (Queen)
Elektra Records
Den første Greatest Hits ble utgitt av plateselskapet Elektra Records i 1981, kun i Storbritannia, ble landets mestselgende plate noensinne, og ble utsolgt. I 1994 ble den utgitt igjen av Parlophone med tre ekstra sanger.
Tina, What’s Love Got to Do with It
Økonomi og popularitet
Filmen ble en moderat suksess i USA, hvor den innbrakte $39 millioner. Den havnet på en 39. plass over de mest innbringende filmene i USA i 1993.
Produksjonskostnadene var på $15 millioner.
Anmelderne
Den ble godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått så mye som 96 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske anmelderen Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner, mens Roger Ebert gav den 3,5 av 4 stjerner.
Den ble også godt mottatt av de norske anmelderne. Dagbladet og Dagsavisen gav den terningkast fem, Aftenposten fire og VG tre.
Priser
Angela Bassett ble tildelt både en Golden Globe og en Image Awards for sin rolle. Det kan ellers nevnes at både Bassett og Fishburne ble nominert til hver sin Oscar.
Corrado dal Fabbro
Corrado dal Fabbro (født 4. august 1945 i Pieve di Cadore i Italia, død 29. mars 2018 i Milano) var en italiensk bobkjører som deltok i De olympiske vinterleker i 1972 i Sapporo. Dal Fabbro vant en olympisk sølvmedalje i bobsleigh under Vinter-OL i 1972 i Sapporo. Han var med på det italienske laget som kom på andreplass i firerbob bak Sveits. De andre på laget var Nevio de Zordo, Adriano Frassinelli og Gianni Bonichon.
Greatest Hits (Queen)
Hollywood Records
I 1992 ble Greatest Hits utgitt av Hollywood Records i USA, og var ment som et tillegg til Classic Queen.
Spor
Sangene på denne Greatest Hits var:
Parlophone
Greatest Hits fra Parlophone, utgitt i 1994, var for det meste en gjenutgivelse av Elektra-utgivelsen fra 1981, men hadde noen ekstra sanger, som ga totalt 17 sanger, og regnes sammen med Greatest Hits II som den definitive Queen-samlingen.
Spor
Sangene på denne plata var:
Hans Rev
Hans Rev, også kalt Hans Reff eller Ræff (trolig født før ca. 1490 i Danmark, død juli/august 1545 i Oslo ) var kannik i Nidarosdomen og ble i 1525 katolsk biskop av Oslo. Ved reformasjonen måtte han gå av. Han tok kongens parti under den politiske striden og overlot formelt Oslo bispedømme med alle sine eiendommer til Christian III. Kongen lot ham komme tilbake som kirkelig leder og han ble slik den første lutherske biskop. Han var den eneste blant de norske biskoper som gikk over til den nye lære.
Mellom 1541 og 1545 ble han kongelig embedsmann og titulert superintendent (som titulatur forløper for den lutherske bispetittel i Norge) for Oslo bispedømme, som da var blitt sammenslått med det gamle Hamar bispedømme.
Oversjøisk departement og region
Oversjøisk departement og region (fransk: département et région d'outre-mer (DROM, tidligere DOM)) er en kategori forvaltningsenheter i Frankrike. I forbindelse med konstitusjonen fra 1946 av den fjerde franske republikk, ble de franske koloniene Guadeloupe og Martinique i Karibia, Fransk Guyana i Sør-Amerika og Réunion i Indiahavet oversjøiske departementer. I 2003 fikk de i tillegg status som regioner. I 2011 fikk Mayotte samme status.
William Vallance Douglas Hodge
William Vallance Douglas Hodge (født 17. juni 1903 i Edinburgh, død 7. juli 1975) var en skotsk matematiker og geometer.
Oversjøisk departement og region
Som en integrert del av den franske republikk er alle oversjøiske departementer representert i Frankrikes nasjonalforsamling og Frankrikes senat. I tillegg velger de egne medlemmer til Europaparlamentet og bruker valutaen euro. De omfattes ikke av Schengen-avtalen.
William Vallance Douglas Hodge
Hodge studerte ved Edinburgh University og ble uteksaminert derfra i 1923 før han begynte ved Cambridge University. I 1926 tok han opp en pedagogisk stilling ved University of Bristol, samtidig som han forsket på algebraisk geometri. I 1930 ble Hodge tildelt en stipendiat-stilling ved St. Johns College i Cambridge. Han tilbrakte ett års tid 1931-1932 ved Princeton University i USA. Hodge var visepresident ved det britiske The Royal Society fra 1959 til 1965.
Hans oppdagelse av de vidtrekkende topologiske relasjoner mellom algebraisk geometri og differensialgeometri er et område som vanligvis blir kalt Hodge teori og blir ofte knyttet til Kahler manifolder. Hans matematiske arbeider har hatt en stor innflytelse på senere arbeider innenfor matematikk, spesielt geometri og algebra. Hodge ble adlet i 1959 og han mottok Copleymedaljen fra The Royal Society i 1974.
Bunkeflostrand
Bunkeflostrand er et tettsted i Malmö kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 10 386 innbyggere.
Fylkesvei 109 (Vestfold)
2019 ble veien del av fylkesvei 3006.
Sovjetunionens planer for å angripe Ålandsøyene
Sovjetunionens planer for å angripe Ålandsøyene under vinterkrigen i 1939–40 ble aldri realisert. Øygruppen Åland (Ahvenanmaa saariryhmä) hadde en stor strategisk plassering i forhold til både Finland og Sverige. Da Sovjetunionens grunnleggende idé i planene for en invasjon av Finland var å kutte Finland i to med et angrep med bakkestyrker mot Uleåborg, ville et angrep utført av marinestyrker og etterfølgende okkupasjon av Åland avskjære Finlands sjøforbindelser til omverdenen, og kunne brukes til senere å legge press på den svenske regjeringen. Planen ble aldri gjennomført.
Bakgrunn
Mens den nyutnevnte regjeringen med Risto Ryti og Väinö Tanner i spissen holdt sitt første regjeringsmøte etter utbruddet av vinterkrigen den 1. desember 1939, fikk regjeringen melding om at det forelå en risiko for at Sovjetunionen ville angripe Ålandsøyene, noe som fikk regjeringen til å henvende seg til Sverige for å foreslå en felles befestning av øygruppen. Men Sveriges avslag den 2. desember kom som en stor skuffelse, men ikke som noen overraskelse, da den svenske regjeringen under statsminister Per Albin Hansson hadde gitt samme svar en uke tidligere. Selv om at svenskene hadde sympati med finnenes sak, var de av den holdningen at de skulle stå fast ved deres strenge nøytralitetspolitikk. Beslutningen skapte en viss bitterhet hos finnene overfor Sverige, men de bitre følelsene ble dempet ved at svenskene støttet den finske saken uoffisielt gjennom omfattende hjelp i form av våpen, og omkring 8000 frivillige.
I januar 1940 utarbeidet den sovjetiske generalstaben en plan for en okkupasjon av Ålandsøyene som krevde transporten av omkring 20 000 mann til øyene fra Estland og Latvia. Da Sovjetunionens grunnleggende idé i planene for en invasjon av Finland var å kutte Finland i to med et angrep med bakkestyrker mot Uleåborg, ville et angrep utført av marinestyrker og etterfølgende okkupasjon av Åland avskjære Finlands sjøforbindelser til omverdenen, og kunne brukes til senere å legge press på den svenske regjeringen. Baser for lette maritime fartøy, ubåter og luftstyrker ville bli plassert på øygruppen, og den finske marinen vil dermed forhindres i å forlate basen utenfor Åbo, da marinen ville med en sovjetisk tilstedeværelse på Åland med stor sikkerhet bli senket. Disse grunnleggende ideene forble i senere planer.
I en plan utarbeidet av Den baltiske flåten i september 1940 var utgangspunktet for operasjonen at fiendene i en kommende krig i Østersjøen ville være Sverige og Finland, eller muligens en allianse mellom Nazi-Tyskland, Sverige og Finland. Hovedoppgavene til Den baltiske flåten var å ødelegge fiendens flåte og baser, hindre deres hovedstyrkers tilgang til Finskebukta, utlegge minefelt og okkupere Åland. Marinens flyvevåpen hadde også i oppgave å støtte okkupasjonen med diverse flyangrep mot finske tropper og fallskjermdropp.
Sovjetunionens endelige plan
I en mer detaljert plan for å okkupere Åland (utarbeidet den 10. september 1940) var operasjonens hovedmål Eckerö, selve Åland og Lemland. De andre øyene i øygruppen skulle sikrest senere. Den sovjetiske flåten ville møte finske og svenske panserskip, muligens tysk kryssere og ubåter, destroyere og torpedobåter fra andre fiendtlige stater, minefelt, kystartilleri og bakkestyrker. Landgangen ville kreve en divisjon fra Leningrads militærdistrikt, tre marinebataljoner og en luftbåren bataljon. En hel luftbåren brigade fra Leningrads militærdistrikt vil være reservert for operasjonen, selv om sjefen for Den baltiske flåtes luftstyrker tillot kun bruken av to bataljoner i tillegg til fly av Den røde armés flyvåpen som var egnet for en luftlandsetting.
Den luftbårne bataljonen skulle starte ut fra Peterhof og de tre marinebataljonene fra Paldiski i Estland. Den første landgangsformasjonen ville omfatte to infanteriregimenter, et artilleriregiment, en rekognoseringsbataljon og en ingeniørbataljon fra divisjonen, mens den andre landgangsformasjonen ville omfatte et infanteriregiment, et artilleriregiment, en stridsvognsbataljon og vedlikeholdstropper. Disse formasjonene skulle starte ut fra Tallinn og Paldiski. Det måtte bli tatt hensyn til i planleggingen at det ville være vanskelig å forberede seg på en landing på hemmelig vis for troppene som opererte i Tallinn, fordi Estland, som Latvia og Litauen, var fiendtlig innstilt overfor Sovjetunionen, og Estland i særdeleshet hadde tette bånd til Finland.
Halvparten av den første landgangsstyrken ville bli rettet mot Eckeröbukta og den andre halvparten mot Mariehamn. Om morgen den første dagen skulle første landgangsformasjonen ha oppretter frontlinjer på den sentrale delen av Ålandsøyene, og stedsnavn som Eckeröbukta, Mariehamn, Godby og Torpö ble nevnt i denne sammenheng som ytterpunkter for russernes okkupasjon i den første fasen.
Tropper forlate havnene i Estland og Sovjetunionen om natten for å unngå å bli oppdaget, og angrepet etterfulgt av langsettingen av troppene skulle gjennomføres raskt og kraftfullt nok at svenske tropper kunne ikke sendes til Finland for å assistere finnene i tide.
Den spesielle marineenheten (OON), som ble etablert for operasjonen, ville inkludere:
Sjefen for avdelingen hadde ansvaret for invasjonen.
En støtteeskadre av Den baltiske flåten, som bestod av to slagskip og andre større fartøy, skulle komme i området etter at de sovjetiske landgangstroppene hadde sikret brohoder på øygruppen. SB-2 bombefly av den 35. og 37. bombeflyregiment, som opererte fra flybaser i Pärnu og Tartu, ville også stå til rådighet for å støtte operasjonen.
Oymapinardemningen
Oymapinardemningen er en demning og vannkraftverk for energiproduksjon i Tyrkia. Den er anlagt på elven Manavgat i provinsen Antalya i det sørlige Anatolia. Byggingen av kraftverket og demningen var ferdig i 1984. Installert vannkraftproduksjon er 540 MW fordelt på fire turbiner. Demningen er en 157 meter høy og 454 meter lang buedam i betong.
Sovjetunionens planer for å angripe Ålandsøyene
Sovjetunionens endelige plan
For å lure fienden, var det hensikten å simulere en landgangsflåte som var på vei til Gotland. Denne flåten skulle dra fra Liepāja i Latvia.
Finlands forsvar av Ålandsøyene
Forsvaret av Åland ville være de sovjetiske troppene underlegne både i styrke og materiell hadde Sovjetunionen utført operasjonen for å landsette tropper på øygruppen. Ansvaret for forsvaret av øygruppen lå hos Ålandsgruppen (Ahvenanmaan Ryhmä) under Gen.Maj. Hanell.
'''Ahvenanmaan Ryhmä – Gen.Maj. Hanell'''
Konklusjon
Den mest fordelaktige tidspunkter for operasjonen ble ikke nevnt i planen. Åland var i det minste til en viss grad beskyttet av isen om vinteren, selv om dette ikke hadde forhindret Sverige og Tyskland i å bringe tropper der i løpet av vinteren 1918. Trusslelen økte mot våren, og Sverige var i april-mai 1940 i gang med å utforske mulighetene for å sende tropper til øyene for å forsterke det finske forsvaret der.
Nicholas Aylward Vigors
Nicholas Aylward Vigors (født 1785 på Irland, død 26. oktober 1840) var en irsk ornitolog og politiker. Han var sekretær i Zoological Society of London i 1826 og redaktør for Zoological Journal mellom 1827 og 1834. Han fikk sin utdannelse ved universitetet i Oxford.
Han beskrev og klassifiserte 110 arter i sitt liv, og med det er han blant de 32 autorer som har beskrevet flest fugler gjennom tidene.
Monte Sião
Monte Sião er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Yoann Gourcuff
Yoann Gourcuff (født 11. juli 1986) er en fransk fotballspiller som fra 23. januar 2019 er klubbløs.
Stor suksess i 2005/06-sesongen førte til at flere av de største klubbene i Europa ønsket ham, heriblant Arsenal, Ajax og AC Milan. Gourcuff valgte å signere for sistnevnte og scoret sitt første mål for klubben i sin Mesterligadebut mot AEK Athen.
Landslag
Den 20. august 2008 debuterte han for i en treningskamp mot. Den 11. oktober 2008 scoret han sitt første mål for Frankrike i en kamp mot
Matthias Wallner
Matthias Wallner er en østerriksk tidligere skihopper.
Matthias Wallner vant det siste rennet i skiflygingsbakken Copper Peak i Ironwood, USA, et kontinentalcuprenn 22.-23. januar 1994. I det rennet satte han og landsmannen Werner Schuster den siste bakkerekorden med 158 meter.
Lewis and Clark County
Lewis and Clark County er et fylke i den amerikanske delstaten Montana. Det ligger i den vestlige delen av staten og det har grense mot Flathead County i nord, Teton County i nord, Cascade County og Meagher County i øst, Broadwater County i sørøst, Jefferson County i sør, Powell County i vest og mot Flathead County i nordvest.
Lewis and Clark Countys totale areal er 9 059 km² hvorav 95 km² er vann. I 2000 hadde fylket 55 716 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Helena som også er fylkets største by.
Fylket er oppkalt etter pionerene i Lewis og Clarks ekspedisjon.
Mato Grosso do Sul
Mato Grosso do Sul er en delstat i den sentral-vestre regionen i Brasil. Den grenser til følgende delstater (fra nord, med klokka) Mato Grosso, Goiás, Minas Gerais, São Paulo og Paraná. Mato Grosso do Sul grenser også til Paraguay og Bolivia i vest. Delstaten hadde i 2015 et beregnet folketall på 2,651,235.
Navnet stammer fra den nærliggende delstaten Mato Grosso, som den skilte seg fra da den ble opprettet. Siden delstaten ligger sør for Mato Grosso, ble den kjent som Mato Grosso do Sul (Sør-Mato Grosso).
Navnet "Mato Grosso", derimot, betyr «tykt gress».
Delstaten har 11 regioner. De største byene er Corumbá, Dourados og Bonito.
Geografi
I delstaten ligger savanneområdet Cerrado samt deler av våtmarksområdet Pantanal. Hovednæring i Mato Grosso do Sul er landbruk, hvor kvegdrift er viktigst. Andre landbruksprodukter er sukkerrør, hvete, soyabønner, maniok, ris og bomull.
Det høyeste punkt i delstaten er Morro Grande (1065 m).
Historie
Mato Grosso do Sul ble skilt ut fra delstaten Mato Grosso i 1977 og fikk endelig status som delstat 1. januar 1979.
Crumb
Crumb kan sikte til:
Kaperfart
Kaperfart, kaperi eller kaperkrig er sjørøveri med myndighetenes godkjennelse, drevet av privatpersoner for egen regning som et virkemiddel i krigføring til sjøs. Målet for kaperfarten var å ta kontroll over fiendens handelsskip og føre dem og deres last til egen havn som prise. En kaper var betegnelsen både på en privat båt som var utstyrt med våpen for slik virksomhet og på kapteinen om bord. Kaperfart foregikk hovedsakelig fra 1600-tallet til omkring midten av 1800-tallet.
Historikk
Historiens mest berømte kaperkaptein var engelskmannen Francis Drake, som var svært suksessfull på vegne av dronning Elizabeth I. I 1595–1596 opererte han også sammen med John Hawkins og Thomas Baskerville i Karibia.
Tillatelsen var anerkjent ved konvensjon, og USAs konstitusjon av 1787 autoriserte kongressen til å utstede brev med tillatelse til kaperfart, hvilket betydde at en kaperfarer ikke teknisk sett kunne bli dømt for piratvirksomhet. Denne nisjeloven kunne ikke alltid berge alle dem det angikk, ettersom situasjonen man ble fanget i, eller hva man hadde gjort, avgjorde om man var en pirat eller drev lovlig kaperfart. Den unge nasjonen USA hadde da drevet ‘lovlig’ piratvirksomhet i flere år.
I Norden ble kaperfart også brukt i krigføring, spesielt under store nordiske krig, da blant annet Lasse Gatenhielm var svært aktiv på svensk side og ble adlet for sin innsats. Under krigen med Storbritannia 1807-14 kunne norske kystskippere løse kaperbrev som ga rett til å kapre fiendtlige skip.
De europeiske landene avsto fra kapervirksomhet ved Parisdeklarasjonen i 1856. Andre land, deriblant USA, ga avkall på kaperfart under Haagkonvensjonen i 1899 og 1907.
Kaperbåtene
Kaperbåtene var av høyst varierende størrelse, fra 2 1⁄2 til 50 lester. Bestykningen kunne variere fra én til ti kanoner.
Kaperfart i Norge, eldre tid
I Norge er Alv Erlingsson (den yngre) kjent for sin aggressive piratvirksomhet mot danske og tyske handelsskip og provoserte fram Norges krig med Danmark i 1289.
5. april 1710, under den store nordiske krig, utstedte kong Frederik IV den første forordning om kapere og kaperfart. Ifølge denne kunne kaperbrev utstedes av borgermester eller president i Fredrikstad, Christiania, Christianssand, Bergen og Trondhjem. Forordningen kom i forbindelse med den store nordiske krig.
I en periode på nesten to år, fra 6. april 1711 til 27. februar 1713, ble 21 skip oppbragt til Kristiansand og prisedømt. Orlogsfartøy hadde tatt 2 av disse. Det er dokumentert at skip ble oppbrakt så langt fra norskekysten som i farvannene ved Island. I alt vesentlig dreide prisene i denne perioden seg om jernlastede skip fra Sverige.
“Indtil 1720 havde Kapere Tilladelse til at føre Orlogsflag, men ved Fredsslutningen maatte de igen gaa over til at sejle under Handelsflaget.”
Kaperfart i Norge, 1807-1814
Kaperfarten spilte en stor rolle også under den såkalte Kanonbåtkrigen mot Storbritannia fra 1807 til 1814, spesielt på Skagerrakkysten. Om lag 70 kaperbåter ble utrustet bare i Kristiansand. I hele Norge ble 322 båter, med besetninger fra 20 til 70 mann, utrustet for kaperfart. Man anslår at omkring 450 skip ble kapret og tatt inn til Norge i krigsårene, 300 av dem ble ført til Kristiansand hvor priseretten for hele Christiansand Stiftamt var lokalisert. Priseretten behandlet saker for hele kyststrekningen fra Karmøy i vest til Risør i øst. Priseretten i Christiansand var hardt belastet og det kunne gå lang tid før sakene var avgjort, i mellomtiden måtte de kaprede skipene og deres mannskaper vente. Priserettssaker som ikke ble avgjort i de regionale priserettene i stiftstedene ble anket til Overadmiralitetsretten.
I 1809 var den senere amerikanske presidenten John Quincy Adams på vei til St. Petersburg som USAs ambassadør til Russland. Utenfor sørlandskysten ble fartøyet hans først forsøkt kapret, men da det ble klart at det var et nøytralt skip med en diplomat om bord, ble kapringsforsøket til sist avbrutt. Mange av hans landsmenn hadde opplevd det samme, de ble kapret i motsetning til Adams som kom fri ved sitt diplomatpass. Så måtte de vente i måneder og år på priserettens avgjørelse. Da Adams skip kom til havn i Christiansand lå det 36 amerikanske skip med rundt 400 amerikanere om bord som ventet på priserettens behandling.
Det finnes også mange historier om norske sjøfolk som havnet i «prisonen» i England etter mislykkede kaperforsøk. Over 80 kaperfartøy ble tatt av britiske krigsskip og rundt 1500 norske kapergaster endte i krigsfangenskap i Storbritannia.
"Reglem. for Kaperfarten og Prisernes Behandling. (…) 5) De Kapere, som ere meddelte lovligt Kaperbrev, berettiges til at føre dansk Splitflag og Gjøs med Kgl. Chiffree i Midten, og i øvrigt indrettet efter de Forskrifter, som in Fr. 11 Jul. 1748 indeholdes."
De seks klassiske mesterne
De seks klassiske mesterne eller de seks mesterne fra det tidlige Qing-dynastiet var en gruppe viktige kinesiske malere i Qing-dynastiet på 1600- og tidlig 1700-tall. De var også kjent som ortodokse mestere i «den lærde maleren»s skole, og de fokuserte på revitaliseringen av den tradisjonelle malerstilen slik som den var utviklet under det sene Ming-dynasti av Dong Qichang (1555–1636) i hans teori om de nordlige og sørlige malerskoler.
Gruppens arbeider er generelt sett konservative, forsiktige, subtile og komplekse når de sammenlignes med de «individualistiske» samtidige. De seks klassiske mesterne satte sitt preg på landskaps- og blomstermalekunsten i den første fase av Qing-dynastiet. Et av de meste kjente verkene er rullen Hvite skyer over Xiao og Xiang, som er laget av Wang Jian i 1668 i tusj og farger på papir, etter Zhao Mengfu. Rullen er utstilt i Freer Gallery of Art, Washington, D.C..
De seks mesterne var:
De med familienavnet Wang skilles gjerne ut som «De fire Wang».
Trollstigvegen
Trollstigvegen (ofte kalt Trollstigen eller bare Stigen) er en fjellovergang på fylkesvei 63 i Rauma og Fjord kommuner i Møre og Romsdal. Trollstigveien forbinder Valldal på Sunnmøre med Åndalsnes og Romsdalen. Veien ble offisielt åpnet 31. juli 1936 og anlegget ble i 1925 budsjettet til omkring 1,8 millioner kroner. Det bratteste partiet fra innerst i Isterdalen opp til Stigrøra har elleve hårnålssvinger og en stigning på 1:12. Hele strekningen fra Åndalsnes til Sylte i Valldal er 56 kilometer. Strekningen var riksvei fra 1935 til reformen i 2010 da den ble fylkesvei og ansvaret overført til fylkeskommunen. Trollstigen er en av de nasjonale turistveier og er en av Norges mest besøkte attraksjoner. Trollstigen har adresse Valldalsvegen i Fjord kommune og Isterdalsvegen i Rauma kommune.
Fjellovergangens høyeste punkt er Alnesreset på kommunegrensen, 850 meter over havet. Veibanen er nå 4 til 6 meter bred, mer ved møteplasser, da veien ble åpnet var veibanen 3 til 4 meter. Hårnålssvingene har en kurvediameter på rundt 10 meter og Stigfossbrua krysser nedre del av den 180 meter høye Stigfossen. Ved stor vannføring er Stigfossbrua våt av fossesprut.
Veistrekningen er vinterstengt og er vanligvis åpen fra medio mai og til snøen faller om høsten. Fylkesvei 63 er hele vinteren åpen til Langdal på sørsiden (siste bolighus). Når brøytingen begynner i april, kan deler av strekningen åpnes. Store deler av strekningen var uten mobiltelefondekning inntil 2020.
Tidligere ferdsel
Trollstigen, eller «Stigen» som den ble kalt før 1936, er en gammel fjellovergang mellom Valldal på indre Sunnmøre og Åndalsnes. Fra 1533 var det et stort årlig marked på gården Devoll (Devold) nederst i Romsdalen. Dette Romsdalsmarkedet var en viktig grunn til at valldalingene ivret for et samband over «Stega-fjellet». Presten Hans Strøm skrev omkring 1766 at fjellveiene mellom Valldal og Romsdal «befares aarlig og idelig af Sognets Beboere som paa Romsdals Marked og Bjergverkene drive en betydelig Handel med Heste og Feedevarer.»
Veien over Stegafjell og gjennom «Isdal» var ifølge Strøm et alternativ til veien om Innfjorden, der man bruke båt på deler av strekningen. Den tredje fjellovergangen gikk til Brøste i Lesja og ble benyttet ved reise til bergverkene på Lesjaverk og Røros, hvor bøndene solgte smør og ost.
På Slettvikane i Valldal er det satt opp en stein til «Minne om valldølene Ole M. Alstad og Lars M. Omenås. Dei fyrste som i 1776 gjorde opptaket til vegsamband Valldal–Romsdal». Like ved er en stein med innskriften «Kong Håkon bilte denne veg 1936» og «Olav den Heilage gjekk denne steg 1028». Fogden for Sunnmøre brevvekslet i 1776 med sogneprest Ludolf Krohn om at bøndene hadde begynt å sette i stand vei over fjellet. Krohn anslo at arbeidet ville koste omkring 200 riksdaler utover dugnadsarbeid av bøndene i Valldal. Fogden anbefalte tilskudd på linje med tilskudd til broer. I årene 1776–1781 ble det lagt ned en del arbeid for å bedre fremkommeligheten. Lensmannen omtalte i 1778 veien gjennom Valldal og over fjellet til Sogge som den eneste allfarvei i Dale skiprede (indre Sunnmøre).
Det tok omtrent to dager å tilbakelegge strekningen mellom Valldal og Romsdalen til fots og med hest. I eldre tider fantes en gangvei som bare såvidt var farbar med hest. Navneforskeren Botolv Helleland skriver at en stig er smalere enn en vei og så smal at det var plass til bare én person eller ett dyr i bredden.
Kløvstigen
I årene 1905–1913 ble det for statlige midler anlagt en ridevei (en kløvsti i det bratteste partiet) over fjellet, for det meste 1,5 meter bred. Denne rideveien var 14 km mellom Øvstestøl i Valldal og Knutsætra i Isterdalen, nedenfor disse setrene var det kjørbar vei. Etter åpning av Raumabanen ga også jernbanen tilskudd til bygging av kjøreveien, som ga adkomst fra indre Sunnmøre til jernbanenettet. Forsvaret var også svært interessert i veien av hensyn til mobilisering og øvelser i tilknytning til militærleiren på Setnesmoen.
Store deler av den opprinnelige «Kløvstigen» mellom Slettvikane i Valldal og Knutsetra i Isterdalen er godt synlig og farbar til fots. Mens kjøreveien krysser Stigfossen med Stigfossbrua fra 1935, krysser Kløvstien Istra nede i dalbunnen.
Kjøreveien
Omkring 1900 var veien fra Sylte til Langdal i Valldal kjørbar med hest og vogn, mens veien videre til Øvstestøl ovenfor Langdal til nød var kjørbar. Samtidig som Kløvstigen ble anlagt 1906–1913 sørget amstingeniør Nils Hovdenak for å stikke og detaljplanlegge en kjørevei over fjellet mellom Valldal og Isterdalen. Hovdenak spådde i 1912 at dette ville bli «en av våre viktigste turistruter» fordi overgangens naturscenerier kan måle seg med det beste landet kan oppvise. Allerede i 1895 mente Hovdenak at det med tiden måtte eller ville komme en kjørevei. Strekningen Sylte–Uri bru ble opparbeidet til 3,5 meter veibredde før 1916 med tanke på det ville komme hovedvei til Romsdalen.
Svingene ble murt ut for at de ikke skulle bli for krappe. Senere har en av murene gitt etter og er blitt reparert. Arbeidet ble i hovedsak utført for hånd med trillebår, spett, slegge, bor og feisel. To mann klarte å bore tre meter hull i løpet av en arbeidsdag. Etter hvert la anleggsarbeiderne ut skinnegang, slik at stein og grus kunne fraktes med vagger i stedet for trillebår. Mannskap fra Romsdal arbeidet seg oppover fra bunnen av Isterdalen til Stigfossen, mens sunnmøringer arbeidet ovenfor fossen. I høyfjellet ble det arbeidet bare noen måneder om sommeren og høsten på grunn av store snømengder, rasfare og flom. Mens arbeidet pågikk, tok anleggsarbeiderne seg over Stigfossen med taubane. Det var ingen alvorlige ulykker under anleggsarbeidet.
Trollstigveien ble åpnet av kong Haakon VII den 31. juli 1936.
Veibanen er 4 til 6 meter i bredden, men var opprinnelig 3 til 4 meter, og i tillegg er det møteplasser. Det bratteste partiet har elleve hårnålsvinger med en diameter på omkring 10 meter og en stigning på 1:12. Hver sving har navn etter arbeidslaget (eller basen på laget) med ansvar for svingen, regnet nedenfra: Otmar Østigård, Johan Voll (sving 2 til 4), Kjelstad, Anton Fiva, Lars Daniel Tafjord, Martin Uri (nummer 8 og 10), Arthur Langdal og øverst Volda-svingen (nå kalt Bispesvingen under fjellet Bispen). Strekningen fra Kjelstadsvingen (nummer 6) til Stigfossbrua ble kalt Kjelstadlinja, mens den lange strekningen fra Bispesvingen til Stigrøra ble kalt Bispelinja Sving nummer 4 blir også kalt Grustaksvingen. Thomas Aarønes var leder for anlegget fra 1916 til det sto ferdig i 1936. Nikka Myren Grønning, som var kokke i anleggsperioden, fikk Nikkasvingen oppkalt etter seg og hun var selv tilstede, 103 år gammel, under avdukingen av skiltet i 2020.
Veien ble anlagt langs delvis samme trasé som den eldre ride- og gangveien, kalt Kløvstien (Kløvstigen). I bratthenget nedenfor Stigrøra ble Kløvstigen liggende stort sett urørt og den ble senere restaurert av Rauma kommune og skiltet/merket som fotsti.
Valldal-Åndalsnes Rutebillag ble etablert i 1936 da veien åpnet. Veien og bussruten knyttet trafikken i Romsdalen til fjordene på Sunnmøre inkludert Geiranger med fjellovergang til Stryn og Otta. Inntil Ørnevegen åpnet i 1956 gikk trafikken med bilferje fra Sylte via Hellesylt til Geiranger. Den store (med blant annet plass til busser) og relativt raske bilferjen MF «Geiranger» ble satt i trafikk på strekningen i 1937 for å legge til rette for trafikk mellom Geiranger og Åndalsnes. Trollstigvegen førte til at turisttrafikken i Geiranger fikk mer preg av gjennomgangstrafikk.
Nibbevegen, veien til Dalsnibba i Geiranger, ble påbegynt i 1937 og en stor del av arbeidsstyrken der kom fra anlegget på Trollstigvegen fullført året før. Mellom Geiranger og Otta var det bussrute med avstikker til Dalsnibba.
Utbedringer og endringer
Etter utbedringer over mange år var hele strekningen Sylte-Sogge bru oppgradert til 8 tonn akseltrykk og 2,5 meter brede kjøretøy.
På grunn av hyppige steinras og etterfølgende ødeleggelser på kjørebanen ble en strekning nederst i Trollstigen lagt om i 2005. Dette omfattet tredje og fjerde sving nedenfra. Samtidig måtte det bygges to nye broer over elven. I 1999 satte Statens vegvesen i gang sikringsarbeid mellom Stigfossbura og Tverrelva. I 2000 og 2001 ble veien sikret mot steinsras ved hjelp av ubåtnett i bergveggen. Veiens høyeste punkt er Alnesreset ved kommunegrensen, 850 meter over havet. På Alnesreset sto tidligere vertshuset Trollstigheimen. Trollstigheimen ble utvidet etter krigen og besto da av to bygg som også tilbød overnatting. Trollstigheimen ble tatt av et stort snøras i 1963. Et nytt serveringstilbud ble etablert på Stigrøra i 1979, dette ble revet i forbindelse med oppgraderingen som ble innviet 16. juni 2012.
Inntil tunnelene mellom Linge og Overå på riksvei 650 åpnet i 1975 var dette Valldals eneste fergefrie veiforbindelse.
På 2000-tallet ble det eksperimentert med små radarsystemer for å varsle skred eller fare for skred.
Mobiltelefon
Veien har vært helt uten mobiltelefondekning over en strekning på 11 kilometer, noe som blant annet har gjort det vanskelig å varsle nødetatene om ulykker, som i 2018, da det skjedde en alvorlig bilulykke nær toppen. Telenor ønsket ikke å bygge ut mobildekning på grunn av mangel på strømforsyning langs veien og på grunn av høye kostnader. Direktoratet for nødkommunikasjon satte i 2015 opp en basestasjon ved veien for sitt interne nett. Telia satte i 2020 opp en basestasjon for mobiltelefon på strekningen; basestasjonen står på en fjelltopp i nasjonalparken og forsynes med strøm fra vindmølle og solceller.
Nasjonal turistvei
Trollstigvegen er en av Norges best besøkte turistattraksjoner. Med 535,250 besøkende (tall for 2005) er den landets nest best besøkte naturbaserte turistattraksjon og den tredje best besøkte totalt. Innovasjon Norge lagde inntil 2006 en årlig rapport over de mest besøkte attraksjonene i Norge. Trollstigen var da den nest mest besøkte naturattraksjonen med 563,331 personer. I 2014 ble antallet besøkende basert på telling anslått til 853,000. I 2019 var det 1,16 millioner besøkende basert på vegvesenets trafikktelling.
Veistrekningen Geiranger–Trollstigen ble somrene 2005–2008 opprustet for å ta imot et stort antall turister. Veien er en av 18 utvalgte veistrekninger i Turistvegprosjektet til Statens vegvesen som har fått status som Nasjonal turistvei. Prosjektet har «Trygt og vakkert» som motto, og alle stoppesteder og rasteplasser skal harmonere med naturen og landskapet. Utsiktspunktet Trollstigfoten nederst i Trollstigen er utvidet. På Stigrøra er det bygget et nytt turistsenter med kafé og souvenirutsalg. De tradisjonelle små hyttene som har drevet med souvenirutsalg ble revet da det nye senteret åpnet sommeren 2012. Samferdselsminister Magnhild Meltveit Kleppa foretok åpningen av Nasjonal turistvei Geiranger–Trollstigen 16. juni 2012. «Dette er eit monument som blir ståande som historisk inn i framtida», sa Kleppa om det nye besøkssenteret på Stigrøra. I 2012 fikk det nye anlegget på Stigrøra pris av Norsk Betongforening og Norske arkitekters landsforbund for «betong brukt på framifrå vis miljømessig, estetisk og teknisk». Reiulf Ramstad Arkitekter utformet tilretteleggingen for besøkende og ble i 2015 tildelt Houens fonds diplom for resultatet. Betongarbeidet på anlegget fikk i 2014 European Concrete Award i klassen for bygg. Servicebygget ble i 2012 tildelt Betongtavlen som er Norsk betongforenings og Norske arkitekters landsforbunds felles utmerkelse for fremragende bruk av betong.
Trafikk
Sommeren 2017 gjorde BBCs Top Gear opptak i Trollstigen.
I forbindelse med åpningen ble det opprettet et rutebilselskap, Åndalsnes- og Valldalsruten, for å betjene strekningen. Persontrafikken på Raumabanen ble innstilt fra juli 1941 og bussruten forlenget til Dombås. Etter at E136 mellom Veblungsnes og Tresfjorden ble åpnet etter andre verdenskrigen fikk Trollstigvegen mindre betydning som rute mellom Romsdal og Sunnmøre.
Teton County (Montana)
Teton County er et fylke i den amerikanske delstaten Montana. Det ligger i de østlige delene av staten og det har grense mot Pondera County i nord, Chouteau County i øst, Cascade County og Lewis and Clark County i sør og mot Flathead County i vest.
Teton Countys totale areal er 5,938 km² hvorav 52 km² er vann. I 2000 hadde fylket 6,445 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Choteau som også er fylkets største.
Trollstigvegen
Vinterstenging
Veien stenges normalt for vinteren i november og åpnes vanligvis i løpet av mai. Selv om veien er gjennombrøytet blir den ikke åpnet før Vegvesenet anser faren for ras av is eller snø som over. Det kan også være behov for reparasjoner før veien kan åpnes for trafikk. I 1960 skal veien ha vært åpen helt til jul. Noen få ganger har veien vært stengt kortvarig i juni på grunn av snøfall, som i 2004, da det kom 30 centimeter nysnø. I 2014 var veien åpen 6,5 måneder i strekk (inntil den ble midlertidig stengt 23. november), det lengste som er registrert. I 2022 ble veien stengt 7. desember, seneste registrerte stenging er 8. desember.
Omgivelser
Området er omfattet av knyttet til Reinheimen nasjonalpark, som blant annet omfatter Trolltindan, og som begynner like øst for veitraseen.
Trollstigrennet var et storslalåmrenn avholdt på forsommeren (siste del av juni). Det ble gjennomført første gang i 1948 med lokale deltakere og etter et par år også med internasjonalt kjent utøvere. Stedet har ikke skitrekk. Senere var det i tillegg egen konkurranse i telemarkskjøring.
Passepartout
Passepartout kan vise til:
Arne Hannevik
Arne Georg Hannevik (født 15. desember 1924, død 23. mars 2001) var professor i allmenn litteraturvitenskap ved det daværende historisk-filosofisk fakultet ved Universitetet i Oslo, i perioden 1978–1988. Han disputerte på en doktoravhandling om Sigbjørn Obstfelder: Obstfelder og mystikken i 1960.
Svartflekket kjukemøll
Svartflekket kjukemøll (Nemapogon nigralbella) er en liten sommerfugl som hører til familien ekte møll (Tineidae). Denne kontrastrikt tegnede arten er knyttet til kjuker i løvskog.
Utseende
En liten (vingespenn 11-17 millimeter), svart og hvit møll. Antennene er trådformede og vel to tredjedeler så lange som forvingene. Hodet er kledt med snøhvite, hårlignende skjell, forkroppen er hvit med små, svarte flekker på skuldrene. Forvingen er hvit med svarte tegninger. Den kan ligne på den beslektede arten Nemapogon picarellus, men de svarte tegningene er mindre enn hos denne og danner ikke noen sammenhengende, svart lengdestrek gjennom vingen. Bakvingene er mørkt gråbrune.
Levevis
Den flyr i gammel løvskog og parker der larvene utvikler seg i kjukearter som vokser på død ved, spesielt på eik. De voksne sommerfuglene er ute i juni-juli. Arten er tilsynelatende sjelden over alt, og regnes for en indikatorart på biologisk verdifull naturskog.
Utbredelse
Arten er funnet spredt i Europa. Arten er kjent fra 25 lokaliteter fra Suldal i Rogaland i vest til Sørum i Akershus i øst og Vinstra i nord. Det er flest funn fra kystområdene ved Oslofjorden og på Sørlandet. Det er store huller i utbredelsen, spesielt i den nordlige delen av utbredelsesområdet.
Rødlistevurdering
Arten finnes i løv- eller blandingsskog med innslag av død ved. På grunn av moderne skogbruk og utbygging foregår det en reduksjon og fragmentering av leveområdene. Arten ser likevel ut til å klare seg forholdsvis bra, og blir derfor vurdert som livskraftig LC i denne omgang.
Montes Claros
Montes Claros er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
A Fool in Love
A Fool in Love er en sang skrevet av Ike Turner som ble spilt inn og gitt ut på singel med Ike & Tina Turner i 1960. Singlen kom 2.-plass på R&B-listene og 27.-plass på Pop--lista. Sangen ble også gitt ut på albumet The Soul of Ike & Tina Turner senere samme år. Den er også å finne på albumet Dynamite! som ble gitt ut i 1963.
1993
Tina Turner spilte inn sangen og ga den ut på albumet What's Love Got to Do with It i 1993.
Coverversoner
Ike Turner spilte inn sangen og ga den ut på albumet My Bluescountry i 1996.
Islabikes
Islabikes Ltd er en britisk produsent av sykler. Selskapet ble etablert i 2005 av den tidligere syklisten Isla Rowntree og har spesialisert seg på produksjon av barnesykler. Islabikes er kjent for å produsere svært lette sykler hvor alle komponentene er tilpasset barn. Hovedkontoret ligger i Bromfield like utenfor Ludlow vest for Birmingham i Storbritannia.
Kansas Bureau of Investigation
Kansas Bureau of Investigation (KBI) er en politietat i den amerikanske delstaten Kansas med ansvar for etterforskning av alvorlige lovbrudd på delstatsnivå, kriminaltekniske laboratorietjenester og strafferettslige datasystemer.
KBI ble opprettet i 1939 for å bekjempe den økende mengden og kompleksiteten av lovbrudd generelt og bankran spesielt.
Etaten er underlagt generaladvokatens kontor og er inndelt i fem divisjoner: Feltetterforskning, Spesialoperasjoner, Kriminalteknisk laboratorium, Strafferettslige informasjonstjenester, og Administrasjon.
Alfred Lunde
Lunde avla eksamen ved University of Texas i 1966 og ble uteksaminert som sivilingeniør med romfart som fagområde. Han arbeidet for NASA siden, tilknyttet Lyndon B. Johnson Space Center i Houston, Texas der han for det meste arbeidet med baneberegninger tilknyttet Apollo-programmet, romfergeprogrammet og det internasjonale romstasjonprosjektet.
Lunde satt sentralt i flere av NASAs mest kjente operasjoner, blant annet da Apollo 13 måtte returnere til Jorden i mars 1970 etter en eksplosjon om bord.
Lunde skrev flere bøker om romfart. Han mottok presidentens frihetsmedalje for arbeidet med å returnere de tre astronautene i Apollo 13.
Fatah Morgana Quartet
Fatah Morgana Quartet (etablert 1985, nedlagt 1997) var en norsk jazzgruppe med musikerne Jørn Winnæss saksofon, Knut Guettler bass, og Kjell Samkopf trommer. Med poeten Kjell Erik Vindtorn var de kjent som Vindtorn & the Fatah Morgana Quartet. Gruppen turnerte bl.a. Molde Jazzfestival med Bjørn Johansen (1992).
En nederlandsk munnspill-kvartett har i den senere tid opptrådt som «Fata Morgana Quartet».
Shaolintempelet
Shaolintempelet (kinesisk: 少林寺; pinyin: Shàolínsì) er et buddhistisk tempel i distriktet Dengfeng nær byen Zhengzhou, hovedstad i provinsen Henan i det sentrale Kina. Shaolintempelet er framfor alt kjent som hjemstedet til shaolin kung fu, en av de mest tradisjonsrike kung fu-stilene, og chanbuddhismen, en av de største skole-retningene innen kinesisk og japansk buddhisme. Både kampsportsstilen og den buddhistiske skolen har senere blitt kjent i store deler av verden.
Ifølge Fortsatt biografier over eminente munker (645) av Daoxuan ble det opprinnelige Shaolintempelet bygd i år 497 e.Kr. på nordsiden av fjelltoppen Shaoshi, som tilhører Songshan, et av Kinas hellige fjell. Tempelet ble bygd av keiser Xiaowen, under Det nordlige Weidynasti, for den indiske munken Batuo, som i tretti år hadde forkynt nikayabuddhismen i Kina. Keiseren hadde tatt inntrykk av munkens lære og tilbød ham en plass hos seg. Munken takket nei, men ville gjerne ha et stykke jord langt bort fra all sivilisasjon.
Yang Xuanzhis Fortegning over Luoyangs buddhisttempler (547), og Li Xians Ming Yitongzhi (明一統志; 1461) inneholder samme fortelling. I Jiaqing Chongxiu Yitongzhi (嘉慶重修一統志; 1843) står det at templet ble bygd under det tyvende år av Tàihé (太和)-eraen under Den nordlige Weidynasti (dvs. 497 e.Kr.). Tempelet regnes, trass i at det er blitt ødelagt og gjenoppbygd atskillige ganger, fortsatt som et av Kinas eldste buddhisttempel.
Tempelets mest kjente munk er Bodhidharma (ca 440-536), eller Da Mo som han kalles på mandarin, den 28. zen-patriarken, som også var kommet tilreisende fra det sørlige India til Kina for å forkynne sin buddhistiske lære. Keiseren bestemte seg for at han ikke likte læren, så Bodhidharma tok sin tilflukt i Shaolintemplet. Han hadde allerede erfart hvor vanskelig det var å meditere uten å sovne, og da han kom inn i templet så han at muneane på grunn av dårlig fysisk helse også hadde vanskelig for å meditere. Ifølge legenden trakk Bodhidharma seg tilbake til en grotte for å finne en løsning på problemet (en annen versjon vil at Bodhidharma ble nektet adgang til tempelet før han viste seg verdig etter ni års meditasjon). Da han kom tilbake etter ni år i ensomheten skrev han to verk, hvis herkomst imidlertid trolig ikke går lengre tilbake enn 1600-tallet: Yijin jing (Klassikeren om forvandling av muskler) samt Xisui jing (Klassikeren om rensing av margen). Det førstnevnte verket lærte munkene hvordanfikkebedre helse og styrket sine fysiske kropper. Det andre verket lætde munkene hvordan de skulle benytte seg av qi (eller ch'i) for å renske beinmargen og styrke blodet og immunforsvaret, føre energi til hjernen og derigjennom nå opplysning. Det siste nvnte verket var vanskelig å forstå, og ble undervist kun til noen få utvalgte disipler.
Under sine år ved tempelet innførte ifølge legenden Bodhidharma ikke bare chanbuddhismen og dens karakteristiske meditasjonsøvelser, og lærte også bort forsvarsteknikker (De atten håndbevegelser av lohan) som han hadde med seg fra India. Disse teknikker i kombinasjon med verket Yijin jing gav munkene en enestående fysikk. En annen legende sier dessuten at Bodhidharma var med på å innføre bruken av te.
Et flertall av dem som søkte tilflukt i tempelet var tidligere soldater og generaler. Med årene utviklet de en rekke teknikker som stadig ble finslipte. Disse teknikkene fikk navnet Shaolin quanfa (eller Chu'an Fa): «Shaolins knyttnevemetode».
Tempelets berømmelse begynte under Tangdynastiet (618 – 907). Tempelet var slett ikke fattig, og mange forsøkte å trenge seg inn i tempelet for å plyndre. Dette bidro til at munkenes ferdigheter i strid ble ytterligere forbedret. Omkring 600 ble tempelet stengt i nesten tretti år, trolig fordi munkene ble ansett som farlige. Omkring 650 e.Kr. åpnet et andre tempel i Fujian, som et tilfluktssted for munkene den tiden tempelet i Henan var okkupert.
Shaolintempelets stele fra 728 beskriver hvordan shaolinmunkar hjelper den blivende keiser Li Shimin i hans kamp mot generalen Wang Shichong i befrielsen av Li Shimins sønn. Legenden beretter hvordan 13 munker (eller 113) beseiret 10.000 soldater og befridde sønnen. Da Li Shimin vel hadde erobret tronen skjenket han mer jord til Shaolintempelet og gav tempelet tittelen «Det første tempel». Da Li Shimins sønn senere selv ble keiser ble båndene mellom tronen og Shaolintempelet ytterligere styrket. For eksempel fikk høyere militære da stridstrening av munkene. Denna trening ble utviklet til Shaolins 72 never, som senere ble forøket til 140. Også Shaolins fem dyrestiler – tiger, slange, drage, leopard og trane – ble til på denne tid.
Shaolinmunkene begynte nå å begi seg ut for å lære bort sine teknikker til andre og søke ny kunnskap selv. En av disse munker het Chueh Yuan. Han var en tidligere adelsmann, men hadde søkt seg til tempelet for å vinne fred og visdom. Chueh Yuan ble en dag vitne til hvordan en banditt prøvde å sparke ned en bonde uten å lykkes. Bonden nedtvang i stedet banditten med en teknikk som Chueh Yuen aldri før hadde sett. Chueh Yuen spurte hvor bonden hadde lært seg teknikken, og ble da ført til oldingen Pai Yu-Fang. Pai Yu-Fang ble så overtalt til å bli med til tempelet. Dette førte til Shaolins Chi Na-teknikker (grepteknikker).
Shaolintemrplet nådde sitt høydepunkt under Ming-dynastiet (1368–1644), da flere hundre shaolinmunker fikk militær status og ledet egne felttog mot opprørere og japanske banditter. På midten av 1600-tallet ble Kina invadert av mandsjuene, som grunnla Qing-dynastiet. Mange Ming-soldater tok tilflukt i tempelet, som derfor ble angrepet og nedbrent, og de munker som ikke hadde klart å flykte ble drept. De munkene som unnslapp begav seg enten til andre asiatiske land eller var med i dannelsen av Triadene. Triadene kjempet mot invasjonsregimet i alle år. Ikke før ved begynnelsen av 1800-tallet åpnet Shaolintempelet igjen, men det var da forbudt å utøve stridskunst der (det ble senere belagt med dødsstraff). Håpet om å gjeninnsette Mingdynastiet var imidlertid levende fortsatt blant munkene, og det førte til et voldsomt sammenstøt der munkene ble konfrontert med moderne våpen og tapte.
I 1928 satte Kinas leder Chiang Kai-shek fyr på tempelet, noe som medførte at mange uvurderlige dokumenter gikk tapt, likeså Shaolintempelets berømte stele. Chiang forbød all form av stridskunst, selv om han selv omgav seg med livvakter som var trent i kung fu. Da Folkerepublikken Kina ble grunnlagt i 1949 flyktet Chiang Kai-shek til Taiwan og tok med seg en masse rikdommer samt 100 mestere. Kulturrevolusjonen (1966–76) tømte Shaolintempelet for munker og buddhistisk materiale, slik at det ble stående bart i mange år. Ikke før kassasuksessen med Jet Lis film The Shaolin Temple (1982) begynte man å gjenoppbygge tempelet igjen, og Shaolin ble til en offisiell turist-destinasjon. Kampsportutøvere fra hele verden gir idag donasjoner for at tempelet skal fortsette.