cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Roy E. Disney
Andre «Redd Disney»-krig (2003-2005)
Etter en kamp med administrerende direktør Michael Eisner begynte Roy Disneys innflytelse å svinne hen da flere direktører som var venner med Eisner ble forfremmet. Da styret avslo Disneys anmodning om en forlengelse av hans tid som styremedlem annonserte han at han gikk av den 30. november 2003 og begrunnet det med «alvorlig meningsforskjell om ledelsens retning og stil» for selskapet. Han sendte ut et brev hvor han kritiserte Eisner for dårlig ledelse av selskapet, forsømte animasjonsavdelingen, forsømmelse overfor ABC, dårlige forretninger angående temaparken, fylte en mentalitet i ledelsestrukturen som omdannet Walt Disney Company til et «rovgrisk, sjelløst» selskap, og for å nekte å etablere en klar plan for etterfølgelse i ledergruppen.
Etter at han gikk av bidro han til å etablere nettstedet SaveDisney.com, som hadde til hensikt å få avsatt Michael Eisner og hans støttespillere fra deres posisjoner og reorganisere Walt Disney Company.
Den 3. mars 2004 på Walt Disney Companys årlige møte med aksjonærene stemte overraskende 43 prosent av Disneys aksjonærer, hovedsakelig på råd av tidligere styremedlemmer som Roy Disney og Stanley Gold, mot gjenvalg av Eisner til selskapets styre. Denne kraftige motstanden, uvanlig i store offentlige selskaper, overbeviste Walt Disney Companys styre om å fjerne Eisner fra hans formannskap og gi denne posisjonen til tidligere senator George J. Mitchell. Imidlertid ga styret ikke Eisners motstandere hva de virkelig ønsket: hans umiddelbare avgang som øverste leder. Roy Disneys kampanje anså også Mitchell som uønsket; 25 prosent av aksjonærene satte seg imot at Mitchell ble gjenvalgt til styret i det samme valget.
Etterhvert som kritikken av Eisner økte i kjølvannet av aksjonærmøtet ble hans posisjon mer og mer vanskelig, og den 13. mars 2005 annonserte Eisner at han ville gå av som administrerende direktør den 30. september, et år før hans kontraktstid var over.
Den 8. juli var Walt Disney Company fortsatt formelt ledet av Eisner, men ble i virkeligheten ledet av Eisners nestkommanderende gjennom mange år, Bob Iger, og selskapet og Roy Disney ble da enige om å «legge til side sine uenigheter». Roy Disney gikk tilbake til selskapet som seniordirektør (Director Emeritus) uten stemmerett og konsulent. Roy Disney og Stanley Gold gikk med på å legge ned deres nettsted SaveDisney.com og det ble stengt den 7. august.
Den 30. september gikk Eisner av både som administrerende direktør og som medlem av styret, og for å løsrive seg fra alle formelle bånd til selskapet frasa han seg sine kontraktmessige rettigheter til frynsegoder som bruken av selskapets eget fly, et Disney-gullpass, og et kontor i selskapets hovedkvarter i Burbank. Eisners erstatning var Bob Iger.
En av Roy Disneys uttalte grunner for å sette i gang hans andre «Redd Disney»-krig hadde vært Eisners godt publiserte misnøye med Walt Disney Companys samarbeidspartner gjennom mange år, Pixar Animation Studios og dets leder Steve Jobs, som hadde skapt såpass vellykte animasjonsfilmer som Toy Story, Monsterbedriften, Oppdrag Nemo og andre kritikerroste komputeranimerte langfilmer. Denne kjøligheten ble raskt reparert av etterfølgeren, Iger, da Eisner forsvant, og den 24. januar 2006 annonserte selskapet at det ville gå til oppkjøp av Pixar i en aksjehandel verd 7,4 milliarder dollar, noe som gjorde Jobs, også med-grunnlegger og administrerende direktør av datamaskinselskapet Apple, til Disneys største aksjonær med 8 prosent av selskapets utestående aksjer. Job fikk også sete i styret av Walt Disney Company. Tidligere leder, Eisner, som fortsatt har 1,7 prosent av aksjene, ble Disneys nest største aksjonær, mens Roy Disney som med sine 1 prosent av aksjene ble selskapets tredje største eier.
Roy Disneys anstrengelser for å avsette Eisner ble dokumentert av James B. Stewart i hans bestselgerbok DisneyWar.
Død
Den 16. desember 2009 døde Disney, som hadde slitt med magekreft, på sykehuset Hoag Memorial Hospital Presbyterian i Newport Beach i California. Hans død skjedde 43 år og én dag etter at Walt Disney døde, i henhold til Clifford A. Miller, en talsmann for Disneys selskap Shamrock Holdings. Hans død er også akkurat fire dager før hans egen far Roy O. Disneys dødsdato den 20. desember (1971). Han ble 79 år gammel, og ville ha blitt 80 år neste måned.
Kromosom 20
Kromosom 20 er ett av de 23 kromosomparene hos mennesker. Mennesker har normalt to versjoner av dette kromosomet, ett fra hver av foreldrene. Dette kromosomparet dekker omtrent 63 millioner basepar som er byggematerialet til DNA. Kromosom 20 står for omtrent 2% av den totale mengden DNA i cellene.
Identifiseringen av genene på hvert kromosom har i lang tid blitt sett på som ett av de viktigste forskningsområdene, og blitt viet mye tid og resursser. Siden forskere bruker forskjellige metoder til å identifisere genene, har man ikke klart å stadfeste ett nøyaktig antall gen. Det er antatt at kromosom 20 inneholder omtrent 900 gen.
Propriosepsjon
Propriosepsjon er alle menneskers evne til å avgjøre sine egne kroppsdelers posisjon. Fenomenet kalles også dypsensibilitet, og er nødvendig for å kunne holde balansen. For å kunne gjøre dette benytter kroppen seg av en spesiell type reseptorer, kalt proprioseptorer. Disse registrerer leddenes stilling gjennom å registrere spenningen i muskler og sener. Dette gjøres ikke alltid bevisst. Reseptorene sender informasjonen til lillehjernen. Når vi lukker øynene og bevisst forsøker å avgjøre for eksempel vinkelen i kneleddet, sendes informasjonen fra proprioseptorene til den somatsensoriske cortex hvor informasjonen gjøres forståelig for oss.
Propriosepsjon er en essensiell del av vårt bevisste og ubevisste bevegelsesmønster. Uten dette ville det kreve enorm konsentrasjon bare å for eksempel fylle et glass med vann fra en kran. Et friskt menneske kompenserer automatisk for vektøkningen som følge av vannet, og slipper samtidig å avgjøre hvor føttene skal plasseres for å beholde balansen. Propriosepsjon gjør det også mulig å bevege seg i et fullstendig mørklagt rom.
Propriosepsjon kan benyttes for å avgjøre om en person er beruset. Man ber personen lukke øynene og plassere en fingertupp på nesetippen. Normalt kan mennesker gjøre dette med noen få centimeter feil, men berusede personer har betydelig større problemer med dette. Mennesker med skadet propriosepsjon har problemer med å bevege seg, og må hele tiden konsentrere seg om hvor de plasserer føttene.
Degerfors kommune
Degerfors kommune er en kommune i Örebro län i landskapene Värmland og Närke i Sverige. Kommunens administrasjonssenter ligger i Degerfors.
Tettsteder
Degerfors kommune har tre tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Meinhard Nehmer
Meinhard Nehmer (født 13. januar 1941) var en østtysk bobkjører som deltok i de olympiske vinterleker 1976 i Innsbruck og 1980 i Lake Placid
Nehmer ble olympisk mester to ganger i bobsleigh under vinter-OL 1976 i Innsbruck. Han var med på de østtyske lagene som vant både toer- og firebob. Nehmer var styrmann i både toer- og firebob. Han var også Øst-Tysklands flaggbærer under åpningsseremonien.
Nehmer ble verdensmester i bobsleigh fire ganger, i toerbob 1977 i St. Moritz, i både toer- og firerbob i 1978 i Lake Placid og i firerbob 1979 i Königssee.
Justus Lipsius
Lipsius avsluttet karrieren som professor ved universitetet i Leuven i markgrevskapet Antwerpen. Hans viktigste politiske verk er den stoiske dialogen De Constantia fra 1584. Her prøvde han å få frem en ny filosofi ved å kombinere stoisismen og kristendommen. Håpet var at denne skulle hjelpe menneskene i en tid dominert av religiøse kriger.
Hans livsprosjekt var å omforme samtidens moralfilosofi gjennom en ny tolkning av filosofen Senecas arbeider og dessuten å blåse nytt liv i politikken ved hjelp av historikeren Tacitus' arbeider. Før han utga hovedverket om Senecas filosofiske skrifter i 1605, hadde han skrevet to teoretiske verk om stoisismen. Disse la grunnlaget for en ny tolkning av Seneca og stoikernes læresetninger.
Peter Paul Rubens, bror av Philip Rubens, som var en av lærlingene til Lipsius, portretterte Lipsius i bildet De fire filosofene som nå befinner seg i Palazzo Pitti i Firenze, Italia.
Ungdomsår
Han var født Jodocus (Joost) Lips, men latiniserte navnet sitt, slik det var vanlig blant humanistene på den tiden og tok dermed navnet Justus Lipsius. Av hans motto Moribus antiquis (etter gammel skikk), som han for første gang brukte i 1570, sees hans beundring for arven fra antikken. Lipsius' far Gillis var en borger i byen Brussel. Opprinnelig bodde han i nærheten av Hoogstraat og Kapellekerk, men da han arvet et hus nær sognekirken i Overijse etter sine foreldre flyttet han og konen Elisabeth Durieu dit. I dette huset ble sønnen Joost født, og der bodde familien frem til huset brant ned i 1548. Da Gillis ble rentemester for Overijse, ikke lenge etter brannen, lot han bygge et hus av sten for seg og familien.
Studier
Siden forlot han klosterlivet og reiste til Köln. 15. august samme år skrev han seg inn ved det katolske universitetet for å studere jus og klassiske språk. Han studerte latin under Cornelius Valerius ved Collegium Trilingue, og fordypet seg i tekster av Cicero, Propertius og Varro. I Köln bodde han på hybel hos ekteparet Hendrik og Anna Lottyns-Vande Calstere.
Til Roma
Da hans far uventet døde i 1565, og hans mor ikke lenge etter, var Joost Lips 18 år gammel og ble tvunget til å ta avskjed med studentlivet. Kardinal Granvelle tilbød ham å følge etter ham til Roma for der å arbeide som hans sekretær, og Lipsius grep denne muligheten.
I Roma tok Lipsius seg av Granvelles korrespondanse på latin. Der møtte han et Vatikan i krise etter flyttingen fra Avignon, men også antikkens Roma, bibliotekene og humanismen. Han ble også kjent med noen av datidens ledende humanister, som Marc-Antoine Muret, Fulvio Orsini, Paolo Manuzio og Guglielmo Sirleto. I 1566 utga han sitt første skrift, Variarum Lectionum Libri Tres, som han tilegnet kardinalen. Skriftet var en samling essays som behandlet klassiske tekster.
En urolig tid (1570 til 1578)
I 1570 var Lipsius tilbake i Leuven for en kort periode, han reiste til Wien på høsten i 1571. Der prøvde han å finne arbeide ved keiser Maximilian IIs hoff, men hadde ikke hellet med seg. Under oppholdet i Wien mottok han nyheten at de fremadstormende spanske troppene hadde plyndret eiendommen hans i Overijse. Det nederlandske opprøret så ut til å bli en langtrukken krig. Denne reisen til Wien kom han til å bruke som bakgrunn for dialogen i De Constantia som han skrev mer enn ti år senere.
Han ristet snart byens støv av sine føtter og reiser videre via Leipzig til Jena. Der søkte han arbeid ved det lutherske universitetet for å tjene til livets opphold, etter at hans eiendommer hadde blitt plyndret. I Jena var han ansatt som professor i retorikk og historie ved universitetet. Dette karrieresteget kan være en av årsakene til at han gikk over fra å være katolikk til å følge Martin Luthers lære. I 1573, under et kort besøk i Köln, giftet han seg med Anna Lottyns-Vande Calstere, enken etter Hendrik Vande Calstere som han hadde leid hybel hos i Leuven. Hun fulgte ikke med ham tilbake til Jena. Hans kolleger stolte ikke helt på den radikale forandringen som i hans overgang til lutherdommen. Året etter, i 1574, ble Lipsius tvunget til å forlate Jena.
I 1574 flyttet han og konen inn i huset han hadde arvet etter foreldrene i det katolske Overijse. Trusselen om krig tvang ham etter hvert til å flytte inn i Leuven, bak byens beskyttende bymurer. Han foreleste ved universitetet i Leuven, men hadde vondt for å finne seg til rette i de sydlige Nederlandene. Da Don Juans tropper plyndret Leuven i begynnelsen av februar 1578 flyktet Lipsius via Antwerpen til tryggheten i de nordlige Nederlandene.
Professor i Leiden
Lipsius var streng overfor studentene sine, de måtte stå opp klokken seks og studere klassiske forfattere som Tacitus, Seneca og Suetonius hele dagen. Dette ble bare avbrutt av frokost og en kort spasertur senere på dagen. Han forventet at de skulle notere sitater og skrive dikt på latin. Klokken ni på kvelden var det leggetid. Lipsius' eget bibliotek ble overdratt til universitetsbiblioteket i Leiden takket være dets bibliotekar Janus Dousa, som var en venn av Lipsius, og Christiaan Huygens. Bøkene lot han trykke hos Plantijn, som også bodde i Breestraat. For Lipsius var de påfølgende tretten årene de mest fruktbare og lykkelige i hans liv, han fikk den oppmerksomheten og berømmelsen han lenge hadde søkt. I denne perioden ble han valgt til rector magnificus for universitetet fire ganger og utga mange vitenskapelige arbeider. Blant disse var hans mest kjente verker Politicorum sive Civilis Doctrinae Libri Sex og De Constantia, som regnes for å være hans beste. Han hadde spesialisert seg i den romerske historikeren P. Cornelius Tacitus og stoiske filosofer. Hans Opera omnia, samlede verker, ble utgitt av Plantijn i 1585.
Tilbake til de sydlige Nederlandene
Ved siden av diskusjoner på politisk og religiøst grunnlag, hvor han viste en stahet som blant annet kom til uttrykk i skriftene Politicorum Libri Sex (1589) og De una religione (1590), gjorde også det fuktige klimaet i de nordlige Nederlandene at Lipsius valgte å vende tilbake til området der han vokste opp. Selv om hans kollegaer og venner i Leiden frarådet ham å flytte til de sydlige Nederlandene, der inkvisisjonen var aktiv, reiste han. For å unngå å bli fanget opp av inkvisisjonen reiste han i påsken 1591 tilbake via Tyskland, og gamle venner av ham blant de tyske jesuittene sørget for at han ble forsonet med den romersk-katolske kirken igjen. Tilbake i våre dagers Belgia, slo han seg først ned i Spa før han flyttet videre til Liège.
Lipsius hadde mistet store deler av sin nærmeste familie: Maria, hans eneste søster, døde i 1583. Hennes mann, Cornelius Back, ble overfalt og drept av røvere i Zoniënskogen i 1587. Deres sønn, Jan-Baptist Back, vervet seg mot Lipsius' vilje ved Brussels borgervern og ble drept i tjeneste. Den eneste gjenlevende slektningen var niesen Françoise Back.
Professor i Leuven
Lipsius vendte tilbake til katolisismen, og ble ansatt som professor i latin ved sin Alma mater, Collegium Trilingue, i Leuven. Som professor hadde han en uvanlig og meget moderne måte å undervise på, han lot sine studenter bygge opp et florilegium eller rapiarium for senere bruk. Dette var en slags sitatsamling som besto av store tanker og utsagn som de hadde lagt merke til under forelesningene og lesning av klassisk litteratur. Han drev også med personlig oppfølgning av sine studenter: Som i Leiden forbarmet han seg over en gruppe på rundt syv studenter som bodde på hybel hos ham. Dette skjedde først og fremst i perioden mellom 1595 og 1601, og det gjaldt fortrinnsvis sønner av innflytelsesrike venner som hadde bedt ham om denne tjenesten. Hybelboerne kan ha vært en årsak til at Lipsius i sin korrespondanse klaget over at han ikke lengre fant ro i sitt eget hus, og at hans hustru Anna ergret seg over all uroen ungdommen fører med seg. Lipsius hadde etterhvert blitt meget kjent, kong Filip II av Spania ga ham en lønnsøkning og utnevnte ham til offisiell historieskriver på slutten av 1595. Erkehertugparet Albrecht og Isabella overvar en av hans forelesninger kort etter deres Gledelige inntog (ned.: Blijde Inkomst, fransk: Joyeuse Entrée) i november 1599 i Leuven. Han foreleste da over Seneca og stoikernes filosofi. Der behandlet han blant annet en passasje som lovpriser tilgivelse og at denne egenskapen opphøyer et menneske til gudenes nivå: De store kan overvinne sine fiender ved godheten som deres handlinger utstråler. Samme kveld ble tre hundre arrestanter frigitt av erkehertugen, det trenger ikke være noen sammenheng, men det er et interessant poeng.
Lipsius' siste år
I 1601 reiste Lipsius på pilegrimsreise til Halle, helsen hans var ikke bra. Det han så og hørte der etterlot dype inntrykk hos ham. Olivier van den Tympels beleiring av Halle og byens etter sigende mirakuløse befrielse i 1580 var fremdeles levende i menneskers hukommelse. Etter dette hadde flere mirakler inntruffet i Halle, og et ti-tall av disse ble offisielt erkjent av den katolske kirken takket være pastor Judocus Bouwens innsats.
Hos Lipsius modnet ideen om å skrive en bok om de mirakuløse hendelsene i den lille byen i Hainaut. Han ble støttet og hjulpet av forskjellige kontaktpersoner som lot ham få tilgang til kildemateriale, og når traktaten Diva Virgo Hallensis («Vår Frue av Halle») ble utgitt av Plantijn i 1604 fikk den en god mottagelse i de spanske Nederlandene, mens mottagelsen i de nordlige Nederlandene og Tyskland var mindre positiv. Etter sigende skrev han den i løpet av ti dager, når man leser den kan man få inntrykk av at den er skrevet på kort tid. Med denne utgivelsen ble han Halles første historieskriver. I 1605 kom en oppfølger, denne gangen om miraklene som skjedde rundt «Vår Frue av Scherpenheuvel». Disse fromme publikasjonene ble hans siste, han døde i sitt hjem i Leuven natten mellom 24. og 25. mars 1606. Han ble begravet i Minderbroederskirken i Leuven. Tretten år senere, 11. september 1619 døde hans kone Anna Vande Calster. Hun ble begravet ved siden av ham i Minderbroederskirken. Justus Lipsius etterlot seg ingen barn. Hans søster Marias barnebarn, en tretten år gammel gutt, arvet biblioteket hans.
Vitenskapelige arbeider
Justus Lipsius rakk å utgi flere arbeider i løpet av sin karriere, alle skrevet på latin. Hans arbeider om latinsk tekstkritikk anses som meget verdifulle, og da kanskje spesielt hans kommentarutgave av Tacitus fra 1574. I denne var tekstkritikken så mesterlig at Lipsius' teorier ble lagt til grunn for de fleste senere utgavene. Disse egenskapene vises også i hans arbeider og utgaver av filosofen Seneca i 1605. Hans De militia romana fra 1595 var banebrytende med hensyn til de romerske antikvitetene.
Lipsius tilegnet seg en affektert stil etter modell av Tacitus, denne kaltes stilus lipdanus og var en sammensmeltning av arkaisk latin og blant annet Appuleus' språk i motsetning til Ciceros «cicceronianske» latin. Hans stil ble imitert av mange filologer, disse kaltes lipsianerne. I det filosofiske verk Libri II de Constantin in publicis malls (1584) viste han tydelig at han var en tilhenger av stoikerne. Dette verket ble nok overvurdert i hans samtid.
En flittig brevskriver
Justus Lipsius var en meget flittig brevskriver, totalt etterlot han seg mer enn 4300 brev fra brevveksling med 700 ulike personer. Mens han levde sørget han for at tre Centuriae, samlinger som hver inneholdt 100 av hans brev, ble utgitt. Den første ble utgitt i Leiden i 1586. Han hadde også forberedt en som skulle utgis etter hans død av testament-eksekutorene, Centuria postuma. Blant de 700 som han hadde brevvekslet med var lærde som Michel de Montaigne, Isaac Casaubon, Henri Estienne, Joseph Scaliger, Paolo Manuzio, Fulvio Orsini, Francisco de Quevedo, Abraham Ortelius og Hugo Grotius. De fleste brevene viser oss Lipsius' vennskap, tanker, følelser og hvem han selv mente han var. Grunnen til at han lot en del av dem publisere var at han ville vise sitt standpunkt innen humanismen og den intellektuelle bakgrunnen for neostoisismen.
Bibliografi
Avhandlinger om stoisismen
Fru Ingeborgs legat
Fru Ingeborgs legat ble opprettet av Ingeborg Mikkelsdatter, som en tid var prestefrue i Øksnes i Nordland. Før hun døde i 1621 testamenterte hun 500 riksdaler til Domkirken i Bergen, mot at den hvert år til evig tid skulle sende en halv lest (i dag en pall, 620 kg) mel til de fattige i Øksnes. Legatet er fremdeles aktivt, og skal være det eldste i sitt slag i Norge.
Fra opprettelsen og i omtrent 150 år ble legatet forvaltet av Domkirken i Bergen, deretter overtok Bergen by/kommune. Siden 1954 har Vaksdal Mølle (Norgesmøllene) sendt mel til Øksnes. Sosialkontoret i Øksnes, i dag en del av Nav, deler ut mel til trengende i Øksnes årlig ved juletider.
Pengene i legatet ble brukt opp for lenge siden, og Bergen kommune forsøkte i sin tid å få det opphevet, men Høyesterett bestemte i 1849 at melet skulle leveres så lenge det var fattige i Øksnes.
Eksterne lenker
Johan Borgos - faghistoriker om mel-legatet
Ilda Bengue
Ilda Marie Bengue (født 30. oktober 1974) er en angolansk håndballspiller. Hun deltok i Sommer-OL 2000 i Sydney, og Sommer-OL 2004 i Athen og i VM i håndball 2005. I 2007 deltok hun igjen i VM for Angolas landslag, som kom på en syvendeplass, hvor Bengue scoret 56 mål og ble nummer ni på listen over topscorere. Hun spilte også for Angola under Sommer-OL 2008 i Beijing.
Østlige Lokris
Østlige Lokris eller Opuntiske Lokris var en antikk gresk region befolket av stammen Lokri Epiknemidii (gresk: Ἐπικνημίδιοι) eller Lokri Opuntii (gresk: Ὀπούντιοι), en del av lokriene.
De østlige lokriene er nevnt av Homer som beskriver dem som tilhengere av Ajax, sønnen til Oïleos, i trojanerkrigen i førti skip. Han forteller også at de bodde i byene Kynus, Opos, kalliaros, Besa, Skarfe, Augeiai, Tarfe og Thronium. Hverken Homer, Herodot, Thukydid eller Polybios skiller mellom opuntii og epiknemidii, og under den blomstrende perioden av gresk historie ble Opos regnet som den viktigste byen til de østlige lokriene. Selv Strabo som skillet hovedsakelig stammer fra, beskriver et sted Opos som metropolisen til epiknemidii, og dette bekreftes av Plinius og Stefanus. I perserkrigene kjempet de østlige lokriene med Leonidas I i slaget ved Thermopylene og sendte også syv skip til den greske flåten. Lokriene kjempet på siden til Sparta i peloponneserkrigen. De østlige lokriene preget også mynter i antikken, av disse har noen overlevd.
Carlos Reyles (Uruguay)
Carlos Reyles er en by i Durazno-departementet i det sentrale Uruguay.
Navn
Byen er oppkalt etter uruguayansk forfatter, Carlos Reyles.
Befolkning
Carlos Reyles hadde 976 innbyggere i 2011.
Kilde:
Transport
Ruta 5 Brigadier General José Fructuoso Rivera forbinder Carlos Reyles med Durazno, Florida, Sarandí Grande og Paso de los Toros.
Den militære Sankt Henriksordenen
Den militære Sankt Henriksordenen (tysk: Militär-St.-Heinrichs-Orden) er en saksisk orden innstiftet 7. oktober 1736 av kurfyrst Fredrik August II av Sachsen som tapperhetsutmerkelse. Ordenen var Sachsens fremste militære orden og den eldste militærorden i de tyske statene. Den er oppkalt etter keiser Henrik II av Det tysk-romerske rike, som ble helligkåret i 1143. Da Kongeriket Sachsen i 1918 ble omgjort til republikk, ble ordenen avskaffet som saksisk statsorden. Den fortsatte å eksistere i Huset Wettin som hadde regjert Sachsen som kurfyrster og konger. I 1959 samlet gjenlevende mottagere av ordenen og den tilknyttede medaljen seg til et konvent og i 1975 grunnla ordensherren en offisielt registrert forening for mottagerne.
Insignier
Ordenstegnet for Den militære Sankt Henriksordenen består av et hvitkantet malteserkors i gull. Midtmedaljongen bærer et portrett av Sankt Henrik iført regalier og er omgitt av en blå bord med innskriften «FRIDR • AUG • D • G • REX • SAX • INSTAURAVIT». På revers står mottoet «VIRTUTI IN BELLO» (tapperhet i krig) omkring Sachsens riksvåpen. I korsvinklene er det grønne kroner. Over korset er det en kongekrone. Ordenstegnene er like i utforming for de forskjellige trinn, men er av ulik størrelse og opphengt i forskjellige typer bånd.
Ordensstjernen har åtte strålegrupper og bærer motivet fra ordenstegnets medaljong i midten, men med mottoet på borden.
Tildeling
I første verdenskrig ble det foretatt 12 tildelinger av storkors.
Trusted Platform Module
Trusted Platform Module (TPM), engelsk for «sikker plattformmodul», er både navnet på en publisert spesifikasjon som redegjør en sikker krypteringsprosessor som kan lagre krypterte nøkler som beskytter informasjon, og det generelle navnet på implementeringen av denne spesifikasjonen, ofte kalt for en sikkerhetsbrikke på norsk, eller «TPM chip» eller «TPM Security Device» på engelsk. Spesifikasjonene utarbeides av Trusted Computing Group. Siste versjon, publisert 3. mars 2011, er versjon 1,2 revisjon 116. Denne spesifikasjonen er også tilgjengelig som internasjonal standard ISO/IEC 11889.
Generelt er TPM en form for mikrokontroller som lagrer nøkler, passord og digital sertifikater. Den er typisk integrert i hovedkortet på maskinen og funksjonaliteten minner en del om en avansert utgave av et smartkort. Flere ulike tjenester har behov for denne typen sikker lagring av ulike nøkler til kryptografisk bruk. For eksempel ulike datakrypteringstjenester og løsninger for opphavsrettigheter.
Presidente Juscelino (Minas Gerais)
Presidente Juscelino er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Camborne
Camborne (kornisk: Kammbronn «Krum ås») er en by og et verdslig sogn i vestlige Cornwall i England. Den er den vestlige enden av et byområde som består av Camborne, Pool og Redruth.
I 1901 bodde det 14 726 innbyggere i Camborne, 20 010 i 2001, og ved 2011 utgjorde befolkingen 20 845 innbyggere. I det samme året utgjorde befolkningen av byområdet Camborne-Redruth, som også omfatter Carn Brea, Illogan og flere tilstøtende landsbyer, på 55 400 innbyggere, noe som gjør det til det største byområdet i Cornwall. Følgende bosetninger finnes i det verdslige sognet: Barripper, Beacon, Bolenowe, Boswyn, Carwynnen,Coombe, Croft Mitchell, Higher Condurrow, Kehelland, Killivose, Menadarva, Nancemellin, Pengegon, Penponds, Reskadinnick, Rosewarne, Roskear Croft, Stennack, Tolcarne, Treslothan, Treswithian, Treswithian Downs og Troon. Nordenden av sognet inkluderer en seksjon av South West Coast Path (en langdistansegangvei) som omfatter klippene Hell's Mouth («Helvetesmunnen») og Deadman's Cove («Den dødes vik»).
Beskrivelse
På 1700-tallet var Camborne et sentrum for den rikeste tinn- og kobberindustrien i verden. Gruven Dolcoath var med omkring 1050 meter i mange år verdens dypeste gruve. Den var også, inntil den ble nedlagt i 1921, en av de eldste som var i drift. Den siste tinngruven i Europa, South Crofty, lå også i Camborne, og ble nedlagt i 1998. Det var også mye annen industri relatert til gruvene i Camborne, blant annet selskapet Holmans, som var grevskapets største produsent av industriutstyr. Holmans eksisterer nå som et mindre selskap under navnet CompAir, og er Storbritannias største leverandør av kompressorutstyr. Her lå også den eneste utdanningsinstitusjon for bergverksarbeidere i Storbritannia, Camborne School of Mines, men som nå har flyttet fra Cambornes sentrum og til Trevenson, Pool og er nå et spesialisert avdeling av Universitetet i Exeter, basert ved campus i Penryn.
Et berømt bysbarn er Richard Trevithick. Han var sønn av en gruvearbeider, født i 1771 og begynte å jobbe med damptrykk, noe som førte fram til et av de første damplokomotiver. Hans Puffing Devil ble først testet på en vei i Camborne i 1801, noe som fortsatt minnes i den lokale sangen «Going up Camborne Hill». Han fikk ikke omsetning for oppfinnelsen, og døde fattig. I byen minnes han blant annet med en statue utenfor biblioteket, og byens Trevithick Day siste lørdag i april hvert år.
Etter mange år med økonomiske vansker har Camborne, Pool og Redruth satt igang (2004) et stort gjenopplivingsprosjekt kalt CPR Regeneration (i tillegg til å være initialene til byene er også CPR en forkortelse for hjertemassasje og kunstig åndedrett). En investering på 150 millioner pund, skutt inn av den britiske regjeringen, skal gi 4000 nye jobber og øke lønnen i området med 15%.
I 1921 ble det funnet fra romersk Britannia rester av en typisk romersk villa på Magorgården i Illogan rett ved Camborne. Dette er det eneste større romerske funnsted i Cornwall. Den ble utgrav under rettledelse av Royal Institution of Cornwall.
Freon
Freon er en handelsbetegnelse på klorfluorkarboner (KFK) som benyttes som kuldemedium. Tidligere ble de også brukt som rensemiddel og drivmiddel i spraybokser. Ordet er et registrert varemerke som eies av DuPont, som også produserer mange typer freon.
Fordi KFK-stoffene bryter ned ozonlaget er de nå langt på vei forbudt, og erstattet av hydroklorfluorkarboner (HKFK) (også med restriksjoner), hydrofluorkarboner (HFK) og naturlige stoffer som hydrokarboner, ammoniakk og karbondioksid.
Freongassene kan være dødelige og brannhemmende siden de fortrenger oksygenholdig luft. De kan derfor brukes i brannslukkingsapparater, ofte i fastmonterte anlegg, for eksempel i motorrom i båter.
DuPont benytter varemerket Suva på de klorfrie hydrofluorkarbonene.
Ofte brukte freoner
Freoner som er eller har vært i utstrakt bruk:
Forbudte freoner
R-12 og blandingsmediet R-500 med R-12 er forbudt å fylle på anlegg, og selges ikke lenger. Oppstår en lekkasje på et eksisterende R-12 anlegg benyttes R-409 som erstatningsstoff.
Gael Martin
Gael Patricia Mulhall-Martin (født 27. august 1956 i Melbourne, Victoria) er en australsk tidligere friidrettsutøver som konkurrerte i kulestøt og diskoskast.
Freon
Forbudte freoner
R-22 er ikke lov å fylle på anlegg og det selges heller ikke lenger. Denne regelen ble tatt i bruk ved 1.1 2015. Oppstår en lekkasje på et eksisterende R-22 anlegg benyttes R422d (frys) og R422e (kjøl)
R-502 er forbudt på grunn av innhold av R-115.
Gael Martin
Hennes fremste meritt er udiskutablet bronsemedaljen i kulestøt fra OL 1984 i Los Angeles, hvor hun ble den første australier til å vinne en olympisk-medalje i en kastøvelse.
Gevingåsen tunnel
Gevingåsen tunnel er en jernbanetunnel mellom Hommelvik og Hell på Nordlandsbanen. Tunnelen ble tatt i bruk 15. august 2011 og offisielt åpnet 23. august 2011. Byggingen av tunnelen reduserte reisetiden mellom Stjørdal og Trondheim med fire–fem minutter. Kapasiteten på strekningen mellom Hommelvik og Hell ble økt fra 5,4 til 8 tog per time, samtidig som strekningen mellom Hommelvik og Hell stasjoner ble 1 627 meter kortere enn den gamle. En annen positiv konsekvens av tunnelen er at en rasutsatt og vedlikeholdstung strekning kunne legges ned, noe som er sikkerhetsmessig og økonomisk gunstig. Det gamle sporet mellom Muruvik og Hommelvik vil bli revet, mens strekningen fra Muruvik i retning Hell opprettholdes som sidespor. Over kulverten i Hommelvik er det anlagt en ny rundkjøring på fylkesvei 950.
Tekniske data
Tunnelen er 4 400 meter lang med enkeltspor, og totalt ble det lagt 5 700 meter nytt spor i forbindelse med nybyggingen. Kostnadsrammen var på 677 millioner kroner, og det første toget passerte gjennom tunnelen før klokken 6 om morgenen, mandag 15. august 2011. Gjennomslag i tunnelen skjedde 12. august 2010. Tunnelen er klargjort for en eventuell, fremtidig elektrifisering av strekningene mellom Trondheim – Steinkjer og Trondheim – Storlien, og dessuten er forberedelser for å kunne drive et tunnelløp parallelt med dette truffet, og kulverten i Hommelvik er bygget slik at det er plass til et spor til.
Drivingen gav 400 000 kubikkmeter masse som ble brukt av Avinor i forbindelse med utvidelsen av Trondheim Lufthavn, Værnes. Tunnelen krysser 17 meter under Helltunnelen på E6, og det er en rømningsvei mellom tunnelene, en felles rømningsvei, samt to rømningsveier som munner ut i Muruvik.
FC Barcelona (håndball)
Fútbol Club Barcelona er en håndballklubb i Barcelona i Spania. Håndballavdelingen i FC Barcelona ble etablert 23. november 1943 og spiller i den spanske toppdivisjonen Liga ASOBAL. Klubben har vunnet mesterligaen åtte ganger, cupvinnercupen fem ganger og EHF-cupen én gang.
De norske landslagsspillerne Glenn Solberg og Frode Hagen har tidligere spilt for klubben.
Liste over Russlands føderasjonssubjekter rangert etter areal
Dette er en liste over Russlands føderasjonssubjekter rangert etter areal.
Michael Ferguson
Michael Ferguson (født 14. juni 1937 i Surrey i England, død 4. oktober 2021) var en britisk regissør.
Han regisserte blant annet Doctor Who-historiene The War Machines (1966), The Seeds of Death (1969), The Ambassadors of Death (1970) og The Claws of Axos (1971). Han har også jobbet som produsent for The Bill, Casualty og EastEnders.
Presidente Kubitschek
Presidente Kubitschek er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Mecklenburg-Vorpommerns flagg
Mecklenburg-Vorpommerns flagg er delt i blått over hvitt over rødt og har en smal gul stripe som går gjennom den midtre hvite stripen. Flaggets farger er en kombinasjon av flaggfargene for Mecklenburg, blått, gult og rødt, og Pommern, blått og hvitt. Hvitt og rødt er samtidig fargene for hansabyene. Flere slike, eksempelvis Lübeck, Stralsund og Wismar, som alle førte flagg i hvitt og rødt, er nå en del av delstaten Mecklenburg-Vorpommern. Delstatsflagget trekker også veksler på byen Rostocks gamle flagg. Dette er blått, hvitt og rødt, og er kjent i skriftlige kilder fra så langt tilbake som 1418.
Mecklenburg-Vorpommerns flagg ble innført etter at DDR ble oppløst og det ble nyordnet delstater i det østlige Tyskland. Flagg og våpen ble innført ved lov av 23. juli 1991. Flagget ble fastsatt til forholdet 3:5. Det gjelder også for statsflagget, som har våpenmerkene for Mecklenburg, et svart oksehode, og Vorpommern (egentlig Pommern), en rød griff, i midten av den hvite stripen.
Momarken travbane
Travbanen på Momarken ble åpnet i 1920, og har en banelengde på 1000 meter. Travbanen har kjøredag på tirsdager.
Ph.d.-graden (Danmark)
Ph.d.-graden er en akademisk grad i Danmark som er plassert mellom doktorgrader og kandidatgrader. Den er den formelle videreføringen av lisensiatgraden og magistergraden, og ble offisielt betegnet ph.d. (lisensiatgraden) til 2002. I Danmark er ikke ph.d. en forkortelse for noe; «ph.d.-graden» er det fullstendige navnet på graden. Graden og betegnelsen er basert på den amerikanske PhD-graden, som står for «philosophiae doctor».
Graden blir uformelt kalt «den lavere doktorgrad» eller «den lille doktorgrad», men regnes ikke offisielt som en doktorgrad, og innehavere har ikke rett til å kalle seg doktor/dr. Graden er lagt opp som en treårig forskerutdannelse (hvorav et halvt år obligatoriske kurs) av samme omfang som ph.d.-graden i Norge, og tildeles normalt etter et løp på til sammen åtte års utdannelse og forskning (lavere grader medregnet). Den er en lavere grad enn doktorgradene (uformelt også kalt de «store doktorgradene» eller egentlige doktorgradene). Ph.d. ble innført i Danmark i 1989 som en dansk parallell til den angelsaksiske verdens PhD-grad, og avløste formelt lisensiatgraden som graden under doktorgraden. Graden ble formelt omtalt som «Ph.D.-graden (licentiatgraden)» i forskriften til 2002. Graden regnes også som en grad på omtrent samme nivå som tidligere tiders magistergrad.
Historieprofessor Brian Patrick McGuire skriver at «en dr.phil.-grad anses den dag i dag af mange danske akademikere for at være den ‘rigtige’ doktorgrad som kun de ‘bedste forskere’ kan opnå. Ph.d.-graden opfattes til gengæld som en anden klasses doktorgrad beregnet på de mindre ’ånder’.» Simon Thomsen uttaler i Ugeskrift for læger at «formelt adskiller disputatsen sig fra ph.d.'en på flere måder. Det er først og fremmest et soloprojekt. Der er ingen kurser og vejledning. Kravet er, at man skal have bragt videnskaben et væsentligt skridt videre med nye facts. Det er ikke et krav til ph.d.'en» og at ph.d.-programmet er et «rugekasseforløb, som man næsten ikke kan fejle i» og en «udvidelse af medicinstudiet».
Ettersom ph.d. ikke er en doktorgrad, kan personer med ph.d. velge å disputere for doktorgraden (dr. phil., dr.med. osv.) senere. Dette er en vesentlig høyere grad som normalt forutsetter 5–8 års selvstendig forskning på høyt nivå etter avlagt kandidat-, magister- eller ph.d.-grad.
Etymologisk er ph.d. det samme som dr. phil. (doctor philosophiae), altså en filosofisk doktorgrad. Ph.d. er i dansk bruk importert fra de engelsktalende land, som benytter stavemåten PhD eller Ph.D. (med versaler), men den engelske graden er igjen basert på den tyske dr. phil., som ble innført ved Humboldt-universitetet i Berlin i begynnelsen av det 19. århundre.
Referanser
Ph.d.
King of Trolls
King of Trolls er et norsk rockeband med utgangspunkt i Lillestrøm. Gruppen deltok i Melodi Grand Prix 2008, der de kom til finalen (og videre til Gullfinalen). Gruppens hovedvokalist og frontfigur er Frode Anderssen.
I bandet spiller: Jo Fahlstrøm, gitar; Thor Rogn, gitar; Alex B. Quinn, trommer; Sondre "Gandalv" Sandhaug, bass; Asmund Torgersbråten, keyboards; og Frode Anderssen, vokal og troll.
Frode Anderssen har også skrevet barnebøkene om Alvin og Trollet; kostymene og figurene til MGP kom derfra.
Presidentvalget i USA 2016
Presidentvalget i USA i 2016 var det 58. presidentvalget i USA. Valget, som ble avholdt 8. november 2016, gjelder USAs president og USAs visepresident for perioden 20. januar 2017 til 20. januar 2021. Presidentvalget var indirekte, idet velgerne gir sin stemme til valgmenn i delstatene. Det var deretter valgmannskollegiet som formelt valgte presidenten og visepresidenten 19. desember 2016.
Republikanske Donald Trump vant flest valgmenn, og ble dermed USAs 45. president. Mike Pence ble hans visepresident. Demokratenes kandidat Hillary Clinton fikk flest stemmer i selve valget, over 2,8 millioner flere stemmer enn Donald Trump.
Resultater
Tabellen viser resultater per 5. desember 2016 klokka 07.40. Tallene er for hovedkandidatene Hillary Clinton og Donald Trump, samt Gary Johnson (Libertarian Party) og Jill Stein (Green Party). Kolonnen Andre omfatter diverse uavhengige kandidater og kandidater fra andre partier.
Utgangspunkt
Den sittende presidenten Barack Obama kunne i henhold til det 22. tillegget til USAs grunnlov ikke stille til gjenvalg da han har sittet to perioder. Det demokratiske partiet måtte derfor utpeke en ny kandidat.
Både demokratene og republikanerne utpekte sine kandidater på landsmøter sommeren 2016, etter en serie med primærvalg og caucus i delstatene. De første caucusene ble avholdt i Iowa 1. og 2. februar 2016 for henholdsvis Det demokratiske parti og Det republikanske parti. Republikanernes landsmøte ble holdt i Cleveland 18.–21. juli og valgte Donald Trump som sin kandidat. Demokratenes landsmøte ble holdt i Philadelphia 25.–28. juli, og her ble Hillary Clinton valgt som presidentkandidat.
Valgbarhet
Artikkel 2 i USAs grunnlov slår fast at for å være valgbar, må en være såkalt natural-born citizen («født statsborger»), uten at dette begrepet er definert i loven. Dette er fortolket til å bety at en ikke kan ha blitt naturalisert etter å ha hatt et annet statsborgerskap tidligere. Videre må en være minimum 35 år gammel og ha bodd i USA i minst 14 år.
Kandidater
Formelt er presidentvalget i USA ikke ett nasjonalt valg på en president, men 51 separate valg (delstatene pluss District of Columbia) på valgmenn (elektorer), som så seinere velger presidenten og visepresidenten. Valgreglene varierer fra stat til stat, og det er bare de største partiene som har et apparat som gjør at deres kandidater kan stille i samtlige stater. Kandidater som ikke står på stemmeseddelen i en stat, kan i noen tilfeller godkjennes som «write-in»-kandidater, det vil si at en velger kan skrive inn kandidatens navn. I Nevada er «ingen av kandidatene» en egen valgmulighet.
Lista nedenfor viser de kandidatene som stod på stemmesedlene i en eller flere stater ved valget i 2016. Uavhengige kandidater kan i noen tilfeller være anbefalt av partier uten å være deres offisielle kandidat.
McCullin stod på stemmeseddelen i Arkansas, Colorado, Kentucky, Idaho, Iowa, Louisiana, Minnesota, New Mexico, Sør-Carolina, Utah og Virginia. Castle stod i Alaska, Arkansas, Colorado, Florida, Hawaii, Idaho, Iowa, Louisiana, Michigan, Minnesota, Mississippi, Missouri, Nevada, New Jersey, New Mexico, Nord-Dakota, Pennsylvania, Sør-Carolina, Sør-Dakota, Utah, Vest-Virginia, Washington, Wisconsin og Wyoming. De La Fuente stilte i Alaska, Colorado, Florida, Kentucky, Idaho, Iowa, Montana, Minnesota, Mississippi, Nevada, New Hampshire, New Jersey, New Mexico, Nord-Dakota, Rhode Island, Tennessee, Utah, Vermont, Wisconsin og Wyoming.
Det republikanske parti
En kandidat må ha 1 237 delegater bak seg for å bli Republikanernes kandidat.
Danmarks plass
Danmarks plass (ofte skrevet Danmarksplass) er en plass i Årstad bydel mellom Kronstad og Solheim, rett sør for Bergen sentrum. Plassen het opprinnelig «Kronstadtorget», men fikk sitt nye navn til ære for Danmarks humanitære innsats under andre verdenskrig. Tre viktige bygg på Danmarks plass er nå nedlagte apoteket Bien, Forum kino og Krohnsminde stadion.
På Danmarks plass og området rundt (Solheimsgaten og Solheimsviken) er det idrettsanlegg, videregående skole, NAV-kontor, avisredaksjoner, restauranter, leger, tannleger, apotek, post, frisører, treningsstudio, bensinstasjon, taxiholdeplass og en rekke butikker, boligblokker, servicetilbud og næringsvirksomheter. I 2013 ble et psykiatrisk sykehus tatt i bruk. Like sør for plassen er Kronstadparken med en byste av Arne Bendiksen som først stod lenger oppe i Solheimsgaten. Ferdig utbygget vil området få rundt 3.500 arbeidsplasser, 350 boliger, butikker, bevertning og annen næringsvirksomhet.
Området rundt Danmarks plass og nordover et par kvartal langs Nygårdsgaten er innført i NB!-registeret, en liste over bymiljøer i Norge som har nasjonal kulturhistorisk verneinteresse.
Historie
I 1913 planla Bergen kommune å omregulere området Krohnsmindemyren, og tenkte seg en sirkelformet plass i krysset der Fjøsangerveien, Michael Krohnsgate og Pinnelien (dvs. den nåværende Ibsens gate) støter sammen. Strøket trengte et sentrum med butikker og torgboder, og i 1919 presenterte reguleringssjefen i Bergen en ny plan for plassen, som nå var blitt kvadratisk, men helt annerledes enn dagens Danmarksplass. Kommunen eide de østlige delene av plassen, men langs Solheimsgaten var det mange private eiere, slik at kommunen måtte foreta flere ekspropriasjoner. Plassen skulle gi strøket sentrumspreg med sine sammenhengende, fireetasjers bygninger på begge sider. I 1935 ble arkitekt Ole Landmark engasjert til å tegne fasader og grunnplan for 15 bygninger, mens tomtene ble solgt enkeltvis til private utbyggere i 1936. Bygningene ble reist i årene 1938-42, men plassen ble aldri fullført etter Landmarks tegninger. Heller ikke kom det noe offentlig bad som planlagt.
Fjøsangerveien hadde vært preget av små trehus og industri. Bare deler av Ole Landmarks planer ble oppført i omarbeidet versjon av Einar Oscar Schou. Schou droppet tårnet og fikk bygd de to L-formete blokkene mot Ibsens gate. Landmark bidro likevel med Forum kino og sittetribunen på Krohnsminde idrettsplass, men på vestsiden overtok BOB og brøt helt med intensjonen for plassen ved å reise fire høyblokker i 1963. Bergens Tidende oppga at dette var «pent, praktisk og moderne», mens Landmark i Morgenbladet påpekte: «Disse nybygg slår alle rekorder i arkitektonisk heslighet.» Før 2000 var hans elegante storbyplass forvandlet til et veikryss med ni kjørefiler på det bredeste.
Da Forum kino i 2007 ble kjøpt av Forum Kino Eiendom, bestående av TV Visjon Norge og avisen Norge IDAG, hevdet Finn Jarle Sæle at «Danmarksplass med Forum kino skal bli Bergens svar på Times Square». Et høydepunkt har vært oppsetningene av Puccinis Madama Butterfly ved Bergen Opera i mars 2009.
Trafikk og forurensing
Den søndre hovedinnfartsåren til byen (Fjøsangerveien, del av E39) går over Danmarks plass, og krysser her veiforbindelsen Ibsensgate-Michael Krohns gate, som er sterkt trafikkerte hovedveier i øst-vestlig retning. Området er derfor preget av trafikk. Hvert døgn passerer mer enn 62 000 kjøretøyer gjennom Danmarks plass, flertallet langs nord/syd aksen. Området er sterkt plaget av luftforurensning, særlig i vinterhalvåret når det såkalte «giftlokket» legger seg over området. 11. januar 2010 var Bergen Europas mest forurensete by, med 349,2 mikrogram NO2 (nitrogendioksid) pr m³ målt på Danmarks plass.
Bygging av Mindetunnelen fra strekningen nord for Danmarks plass til Fjøsanger har vært foreslått som en løsning som kan få bort køene og forurensningen i store deler av Bergensdalen, ved at hoveddelen av trafikken nord-sør ledes under jorden. Prosjektet har ikke nådd opp på statens prioriteringsliste i Nasjonal transportplan, til tross for at det bor rundt 30 000 mennesker i det berørte området. Disse oppfordres tidvis til å holde seg innendørs på grunn av utslippsverdier over det helsemessig forsvarlige.
Bybanen i Bergen går over Danmarks plass, og holdeplassen Danmarks plass ligger her. Banen ble åpnet 22. juni 2010.
Michael Mair
I løpet av karrieren vant Mair tre renn i verdenscupen, to i utfor og ett i Super-G. Hans beste plasseringer i store internasjonale mesterskap er en 10.-plass i utfor fra VM 1982 i Schladming og en 12.-plass fra VM 1985 i Bormio. I samme disiplin kom han på 15.-plass i OL 1984 i Sarajevo.
Etter at han la opp som aktiv alpinist, har han vært sjefstrener for det italienske kvinnelandslaget, og har feiret store triumfer med blant andre Denise Karbon og Manuela Mölgg.
Ann-Elen Skjelbreid
Ann-Elen Skjelbreid (født 13. september 1971 i Bergen) er en norsk tidligere skiskytter fra Hålandsdalen i Fusa. Hun er søster av Liv Grete Skjelbreid. Sommeren 2002 giftet hun seg med skiskytteren Egil Gjelland. I 2004 fikk de datteren Kristi. Etter 2005/06 sesongen la hun opp, og ble lærer på Fusa ungdomsskole, og kretstrener for Hordaland skiskytterkrets.
Juniorkarriere
Hun begynte med skiskyting som elleveåring, og vant hovedlandsrennet 14 år gammel. Etter ungdomsskolen flyttet hun til Trysil for å gå på skigymnaset der. Hun ble tatt ut på det norske laget til junior-VM i 1990, og var med på stafettlaget som tok sølvmedalje. Året etter fikk hun sin første internasjonale gullmedalje: Gullmedalje på sprinten i junior-VM i Ungarn. I tillegg fikk hun med seg et nytt stafettsølv.
Seniorkarriere
I 1994 ble hun tatt ut på det norske elitelandslaget, og var med på laget som tok sølv i lagkonkurransen. Hun deltok senere i flere verdensmesterskap, og representerte Norge i tre olympiske leker, i Lillehammer 1994, Nagano 1998 og Salt Lake City 2002.
Meritter
Ann-Elen Skjelbreid har også en NM-tittel i langrenn fra 1995, da hun var med på stafettlaget som tok gull på 3 x 5 km stafett for Trysilgutten IL.
Østlig tømmerulv
Østlig tømmerulv (Canis lupus lycaon) ble tidligere regnet som den mest vanlige nordamerikanske underarten av gråulv, men en omklassifisering har endret på dette. Minnesotabestanden blir nå regnet som en varietet av nordamerikansk steppeulv (Canis lupus nubilus), samtidig som ulvene i Algonquin Park-reservatet i Canada har blitt omklassifisert som en ny ulveart i 1999, kalt kanadisk ulv (Canis lycaon). Senere ble det imidlertig bevist at kanadisk ulv ikke allikevel var en egen art, men en hybrid mellom ulv og prærieulv (Canis latrans). Resten av bestanden i Canada og de nordøstre delene av USA utgjør nå den reduserte bestanden av østlig tømmerulv.