cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Army of Virginia
President Lincoln reagerte på McClellans nederlag med å utnevne John Pope til å lede den nyopprettede Army of Virginia. Pope hadde oppnådd suksess på den vestlige krigsskueplassen, og Lincoln lette etter en mer aggressiv general enn McClellan. Army of Virginia bestod av over 50 000 menn i tre korps. Tre korps fra McClellans Army of the Potomac ble senere lagt til for kampoperasjoner. To kavaleribrigader var direkte knyttet til to av infanterikorpsene, noe som førte til mangel på sentralisert kontroll som fikk negative konsekvenser i felttoget.
Popes oppdrag var å nå to objektiver: beskytte Washington og Shenandoah Valley og trekke konfødererte styrker bort fra McClellan ved å bevege seg i retning av Gordonsville. Pope startet på det andre punktet ved å sende kavaleri for å bryte jernbaneforbindelsen som forbandt Gordonsville, Charlottesville og Lynchburg. Kavaleriet kom sent av gårde og oppdaget at Stonewall Jackson hadde okkupert Gordonsville med over 14 000 menn.
Lee anså at McClellan ikke lenger var en trussel mot ham på halvøya, derfor følte han seg ikke forpliktet til å beholde alle sine styrker i det direkte forsvaret av Richmond. Dette gjorde at han kunne flytte Jackson til Gordonsville for å blokkere Pope og beskytte jernbanelinjene. Lee har større planer. Siden Unionshæren var delt mellom McClellan og Pope og de fysisk stod langt fra hverandre, så Lee en mulighet til å knuse Pope før han igjen vendte sin oppmerksomhet mot McClellan. Lee trodde at Ambrose Burnsides styrker fra Nord-Carolina ble sendt med skip for å forsterke Pope, og han ønsket å angripe umiddelbart før disse styrkene var i stilling. Derfor sendte Lee generalmajor A.P. Hill for å slutte seg til Jackson med 12 000 menn, mens han distraherte McClellan for å holde ham i sjakk.
Pope flyttet noen av sine styrker til en stilling nær Cedar Mountain den 29. juli. Derfra kunne han sette i gang raid mot Gordonsville. Jackson rykket frem til Culpeper den 7. august i håp om å angripe ett av Popes korps før resten av hæren kunne konsentreres. 9. august angrep Nathaniel Banks sitt korps Jackson ved Cedar Mountain og fikk en tidlig fordel. Et konføderert motangrep under A.P.Hi,, drev Banks tilbake over Cedar Creek. Nå hadde Jackson oppdaget at Popes korps var samlet, noe som ødela hans plan om å beseire dem i separate operasjoner. Han forble i stillingene til 12. august da han trakk seg tilbake til Gordonsville.
Ilovlja
Ilovlja (russisk: Иловля) er ei elv i Saratov og Volgograd oblast i Russland. Den er ei venstre sideelv til Don. Elva er 358 kilometer lang og har et nedbørfelt på 9 250 km². Middelvannføringen er på 9,6 m³/s.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Army of Virginia
Lee sendte generalmajor James Longstreet for å forsterke Jackson den 13. august, og dagen etter sendte han alle sine resterende styrker, med unntak av to brigader, etter at han var sikker på at McClellan forlot halvøya. Lee ankom selv Gordonsville for å ta kommandoen den 15. august. Hans plan var å beseire Pope før McClellans hær kunne ankomme for å forsterke den ved å ødelegge broer bak Pope og så angripe hans venstre flanke og bakfra. Pope trakk linjen sin tilbake til Rappahannock-elva. Han var klar over Lees plan fordi et kavaleriraid hadde tatt en kopi av den nedskrevne ordren.
Ilovlja
Elva er frosset over fra desember til mars. I tidligere tider fantes her et dragsted mellom elvene Volga og Don.
Den østlige krigsskueplassen i den amerikanske borgerkrigen
Army of Virginia
En serie trefninger mellom 22. og 25. august holdt oppmerksomheten til Popes armé langs elva. Den 25. august hadde tre korps fra Army of the Potomac ankommet fra halvøya for å forsterke Pope. Lees nye plan da han stod ovenfor disse nye styrkene som gjorde ham tallmessig underlegen, var å sende Jackson og Stuart med halve arméen på en flankemarsj for å kutte Popes kommunikasjonslinjer, Orange & Alexandria Railroad. Pope ble tvunget til å trekke seg tilbake og kunne beseires mens han beveget seg og var sårbar.
Andre Bull Run
Jackson beordret et angrep på en føderal kolonne som passerte fronten hans 28. august for å trekke Popes hær inn i et slag. Dette startet det andre slaget ved Bull Run, det avgjørende slaget i Nord-Virginia-felttoget. Kampene varte i flere timer og resulterte i stillstand. Pope ble overbevist om at han hadde fanget Jackson og konsentrerte hoveddelen av hæren sin mot ham. 29. august satte Poppe igang en rekke angrep mot Jacksons stillinger langs den uferdige jernbanestigningen. Angrepene ble slått tilbake med store tapstall på begge sider. Klokka 12 ankom Longstreet slagmarken og tok stilling på Jacksons høyre flanke. 30. august fornyet Pope sin angrep, og det virket som om han ikke var klar over at Longstreet var på slagmarken. Da konføderert artilleri knuste et angrep fra unionshæren, gikk Longstreets flanke på 28 000 menn til motangrep i det største samtidige angrepet i krigen. Unionens venstre flanke ble knust og hæren drevet tilbake til Bull Run. Bare en effektiv aksjon fra bakstyrken forhindret en reprise av første Bull Run-katastrofen. Popes retrett til Centreville kom uansett plutselig. Dagen etter satte Lee satte i gang forfølgelsen.
Jackson håpet å avskjære Unionens retrett ved å marsjere bredt ut langs flanken. 1. september sendte Jackson sine divisjoner mot to Unionsdivisjoner i slaget ved Chantilly. Konfødererte angrep ble stoppet av voldsomme kamper under kraftig tordenvær. Pope forstod at hæren hans fremdeles var i fare og gav ordre om at retretten skulle fortsette til Washington.
Invasjonen av Maryland
Lee bestemte at hæren hans, til tross for store tapstall i løpet av våren og sommeren, var klar for en stor utfordring: En invasjon av Nord. Hans mål var å nå de viktige nordstatene Maryland og Pennsylvania og kutte Baltimore & Ohio Railroad-linjer som forsynte Washington. Han trengte også å forsyne sin hær og visste at gårdene i nord hadde vært uberørt av krigen, i motsetning til de i Virginia. Han ønsket å påvirket moralen i Nord da han trodde at en invasjonsarmé som gikk amok i Nord kunne tvinge Lincoln til å forhandle om en slutt på krigen, særlig dersom han kunne klare å sette i gang et opprør i den slaveeiende staten Maryland.
Army of Northern Virginia krysset Potomac-elva og nådde Frederick den 7. september. Lees spesifikke mål var antatt å rykke frem mot Harrisburg, kutte jernbaneforbindelsene som gikk fra øst til vest i nordøst, før han skulle sette i gang operasjoner mot en av de betydelige byene som Philadelphia. Nyheter om invasjonen skapte panikk i Nord, og Lincoln ble tvunget til å handle raskt. George B. McClellan hadde vært på vaklende grunn siden han kom tilbake fra Peninsula-felttoget, men Lincoln gav ham ledelsen for alle styrker rundt Washington og beordret ham til å ta seg av Lee.
McClellan beveget seg ut av Washington med sin 87 000 menn store armé i sakte forfølgelse. Han nådde Frederick den 13. september. To unionssoldater oppdaget der en forlagt kopi av Lees detaljerte felttogsplaner. Ordren indikerte at Lee hadde delt sin hær og spredt delene geografisk. Dermed var det mulig å isolere og beseire hvert enkelt mulig. Samme natt beveget Army of the Potomac seg mot South Mountain hvor elementer av Army of Northern Virginia ventet i forsvaret av fjellpassene. I slaget ved South Mountain den 14. september ble konfødererte forsvarere drevet tilbake av de tallmessig overlegne unionsstyrkene, og McClellan hadde mulighet til å ødelegge Lees hær før den kunne samles. Lee la merke til McClellans ukarakteristiske aggresjon og fikk vite gjennom en konføderert sympatisør at ordren hans var avslørt. Frenetisk forsøkte han å samle hæren sin. Han valgte å ikke oppgi sin invasjon og dra tilbake til Virginia ennå, siden Jacksom ikke hadde fullført erobringen av Harpers Ferry. I stedet valgte han å ta opp kampen ved Sharpsburg.
Antietam
McClelland konfronterte Lee nær Sharpsburg den 16. september der han forsvarte en linje vest for Antietam Creek. Ved morgengry den 17. september begynte slaget ved Antietam da generalmajor Joseph Hookers korps satte i gang et kraftig angrep på Lees venstre flanke. Angrepene og motangrepene sveipet over Miller Cornfield og skogene nær Dunker Church. Unionsangrepene mot Sunken Road («Bloody Lane») brøt til slutt gjennom de konføderertes sentrum, men den føderale fordelen ble ikke forsøkt utnyttet.
Burnsides korps krysset en steinbro over Antietam Creek om ettermiddagen og rullet opp de konføderertes høyre flanke. På et kritisk tidspunkt ankom A.P. Hills divisjon fra Harpers Ferry og gikk til motangrep og drev Burnsides menn tilbake og reddet Lees hær fra ødeleggelse. Selv om de var halvparten så mange som motstanderne satte Lee inn hele sin styrke, mens McClellan sendte mindre enn tre fjerdedeler av sin hær. Dette gjorde at Lee kunne flytte brigader og konsentrere seg om hvert enkelt angrep fra unionsstyrkene. Med over 23 000 døde og sårede var det den enkeltstående blodigste dagen i amerikanske historie. Lee beordret den mørbankede Army of Northern Virginia til å trekke seg tilbake over Potomac inn i Shenandoah Valley. Til tross for at slaget var taktisk uavgjort, er slaget ved Antietam regnet som en strategisk seier for Unionen. Lees strategiske initiativ med å invadere Maryland var beseiret. Men enda viktigere var det at president Lincoln brukte denne muligheten til å annonsere sin Emansipasjonserklæring. Den gjorde at muligheten for at europeiske land skulle blande seg inn i krigen på Konføderasjonens side var betydelig mye mindre.
Fredericksburg og Chancellorsville (1862–63)
Presidenten avløste McClellan fra kommandoen den 7. november 1862 på grunn av hans manglende evne til å forfølge og beseire Lees tilbaketrekkende armé fra Sharpsburg. Ambrose Burnside, til tross for hans likegyldige innsats ved Antietam, ble utnevnt til kommandant for Army of the Potomac. Igjen presset Lincoln sin general til å sette i gang en offensiv så fort som mulig. Burnside satte i gang med oppgaven og planla å rykke direkte sørover mot Richmond. Han håpet å gå rundt flankene til Robert E. Lee ved å raskt krysse Rappahannock ved Fredricksburg og plassere seg mellom den konfødererte hæren og deres hovedstad. Administrative vanskeligheter gjorde at flytebryggene ikke ankom tidsnok, og arméen ble tvunget til å vente på den andre siden av Fredericksburg mens Lee brukte muligheten til å befeste en defensiv linje på høydene bak byen. Burnside nektet å gi opp eller finne en annen måte å rykke frem på og krysset elva. Den 13. desember satte han i gang et massivt frontalangrep mot Marye's Heights på Lees venstre flanke. Angrepene hans var mer vellykket på Lees høyre flanke, men han fulgte ikke opp dette angrepet og fortsatte å sende resultatløse angrep mot de befestede høydene. Unionshæren mistet over 12 000 menn den dagen, mens de konfødererte tapene var langt mindre. Til tross for nederlaget og misnøyen i Washington ble ikke Burnside fratatt kommandoen riktig ennå. Han planla å gjenoppta sine offensiver sør for Fredericksburg, men de ble kaotiske i januar 1863 i den ydmykende Mud March. Etter dette gjorde en rekke av hans underordnede generaler det klart for regjeringen at Burnside ikke var i stand til å lede hæren. En av disse konspiratørene var generalmajor Joseph Hooker som ble utnevnt til kommandoen av Army of the Potomac den 26. januar 1863. Hooker som hadde utmerkede meritter som korpskommandant i tidligere felttog, tilbrakte resten av vinteren på å reorganisere og forsyne hæren sin. Han var særlig nøye på saker som hadde med helsen og moralen til soldatene å gjøre. Han var kjent for sin aggressive natur og planla et komplisert felttog om våren mot Robert E. Lee.
Begge arméene forble i deres stillinger foran Fredericksburg. Hooker planla å sende sitt kavaleri under generalmajor George Stoneman, dypt inn bak de konfødererte stillingene for å forstyrre forsyningslinjene. Mens et korps ble værende igjen for å holde Lees oppmerksomhet ved Fredericksburg, snek de andre seg unna og klarte å marsjere usett rundt Lee. Dette ville plassere hovedtyngden av Hookers hær bak Lee. Lee hadde sendt et korps under generalløytnant James Longstreet for å sanke forsyninger i det sørlige Virginia, og han var derfor tallmessig underlegen med 57 000 soldater mot 97 000.
I begynnelsen var planen godt utført, og hovedtyngden av Army of the Potomac krysset Rapidan og var i stilling den 1. mai. Men etter en mindre tidlig kontakt med fienden, begynte Hooker å miste selvtilliten, og i stedet for å slå til mot Army of the Northern Virginia i ryggen som planlagt, trakk han seg tilbake til en defensiv perimeter rundt Chancellorsville. 2. mai utførte Lee en av sine modigste manøvrer i krigen. Han hadde allerede delt hæren sin for å ta seg av begge vinger av Hookers angrep, men han delte hæren igjen og sendte 20 000 menn under Stonewall Jackson på en lengre flankemarsj for å angripe Hookers ubeskyttede høyre flanke. Jackson oppnådde nesten total overraskelse og omringet Unionens XI Corps ledet av generalmajor Oliver O. Howard. Etter denne suksessen ble Jackson dødelig såret av egenbeskytning mens han rekognoserte foran sin egen armé.
Mens dundret løs på forsvarslinjen i Chancellorsville med gjentatt dyrekjøpte angrep den 3. mai, klarte Unionens VI Corps under generalmajor John Sedgwick til slutt det Ambrose Burnside ikke klarte. Han klarte å angripe de reduserte styrkene på Marye's Heights i Fredericksburg. Korpset begynte å bevege seg vestover og truet igjen Lees rygg. Lee klarte å ta seg av begge flankene til Army of the Potomac, holde den sjokkerte Hooker i forsvarsstillinger og sende en divisjon for å ta seg Sedgwicks ankomst. Hooker trakk innen 7. mai tilbake alle sine styrker nordover forbi Rappahannock. Det var en dyr seier for Lee som mistet nesten 13 000 menn, eller 25% av hæren. Hooker mistet 17 000 menn, men det var en mindre prosentandel av hæren.
Gettysburg og høstmanøvrer (1863)
Robert E. Lee bestemte seg i juni 1863 for å dra fordel av sin seier ved Chancellorsville ved å gjenta sin strategi fra 1862 og igjen invadere Nord. Han gjorde dette for å skaffe forsyninger til hæren, gi bøndene i Virginia en pause fra krigen og svekke moralen til de nordlige sivile, ved å ta en viktig nordlig by som Harrisburg eller Baltimore dersom dette var mulig. Konføderasjonens regjering gikk nølende med på denne strategien fordi Jefferson Davis var bekymret for Vicksburg sin skjebne. Festningen ved Mississippi var truet av Ulysses S. Grants Vicksburg-felttog. Etter at Jackson døde, organiserte Lee Army of Northern Virginia i tre korps ledet av generalløytnant James Longstreet, Richard S. Ewell og A.P. Hill.
Lee flyttet hæren sin nordvestover fra Fredericksburg inn i Shenandoah-dalen hvor Blue Ridge Mountains skjulte deres nordlige bevegelser. Joseph Hooker som fremdeles ledet Army of the Potomac, sendte kavaleristyrker for å finne Lee. 9. juni var slaget ved Brandy Station det største slaget i krigen som hovedsakelig bestod av kavalerienhet, men slaget endte uten avgjørelse. Hooker satte hele sin hær i forfølgelse, men den 28. juni mistet president Lincoln tålmodigheten med ham og fratok ham kommandoen og erstattet ham med kommandanten for V Corps, generalmajor George G. Meade.
Lee var overrasket da han oppdaget hvor raskt den føderale hæren beveget seg. Da de krysset Potomac og gikk inn i Frederick i Maryland, var de konfødererte spredt ut over en betydelig avstand i Pennsylvania med Richard Ewell på andre siden av Susquehanna fra Harrisburg og James Longstreet bak fjellene i Chambersburg. Hans kavaleri under Jeb Stuart var opptatt i utstrakte raid rundt den østlige flanken til unionsarméen og var ukarakteristisk uten kontakt med hovedkvarteret. Dette etterlot Lee blind i forhold til fiendtlige posisjoner og intensjoner. Lee innså at, akkurat som i Maryland-felttoget, han måtte konsentrere hæren sin for at den kunne forsvares. Han beordret alle enheter til å bevege seg til nærheten av Gettysburg. Slaget ved Gettysburg regnes ofte som vendepunktet i krigen. Meade beseiret Lee i et tredagersslag utkjempet av 160 000 soldater med 51 000 døde og sårede. Det startet som en trefning om morgenen 1. juli da brigader fra Henry Heaths divisjon møtte først Bufords kavaleri og så John F. Reynolds I Corps. Da Unionens XI Corps ankom, ble de og I Corps slått av Ewells og Hills korps som ankom fra nord og ble presset tilbake gjennom byen og inntok defensive stillinger på høyereliggende område sør for byen. 2. juli satte Lee i gang to massive angrep mot den venstre og høyre flanken til Meades hær. Voldsomme kamper raste ved Little Round Top, Devil's Den, Wheatfield, Peach Orchard, East Cemetery Hill og Culp's Hill. Meade klarte å reorganisere sine forsvarere langs indre linjer, og de slo tilbake den konfødererte fremrykningen. 3. juli satte Lee i gang Pickett's Charge mot Unionens sentrum, og nesten tre divisjoner ble slaktet. På dette tidspunktet hadde Stuart returnert, og han utkjempet en uavgjort kavaleriduell øst for hovedslagmarken i et forsøk på å angripe Unionen i ryggen. De to arméene ble stående i stillingene den 4. juli (samme dag som slaget ved Vicksburg endte i seier for Unionen), før Lee beordret en retrett tilbake over Potomac til Virginia.
Meades forfølgelse av Lee var forsiktig og mislykket. Han fikk betydelig kritikk fra president Lincoln og andre som trodde han kunne ha gjort slutt på krigen i etterspillet til Gettysburg. Hans to siste offensive felttog høsten 1863, Bristoe og Mine Run, var uten konsekvenser. I begge tilfeller utmanøvrerte Lee Meade gjentatte ganger. Meade nølte med å miste menn i frontalangrep.
Grant mot Lee (1864–65)
Ulysses S. Grant ble i mars 1864 forfremmet til generalløytnant og gitt kommandoen over alle Unionens arméer. Han utarbeidet en koordinert strategi som skulle legge press på Konføderasjonen fra mange punkter, noe president Lincoln hadde oppfordret sine generaler å gjøre helt fra begynnelsen av krigen. Grant satt generalmajor William Tecumseh Sherman i umiddelbar ledelse for alle styrker i vest og flyttet sitt eget hovedkvarter for å være med Army of the Potomac (som fremdeles ble ledet av George Meade) i Virginia hvor han hadde til intensjon å manøvrere Lees armé til et avgjørende slag. Hans andre objektiv var å erobre Richmond, men Grant visste at det siste kunne skje automatisk dersom det første ble oppnådd. Hans koordinerte strategi krevde at Grant og Meade skulle angripe Lee fra nord, mens Benjamin Franklin Butler skulle rykke frem mot Richmond fra sørøst, Franz Sigel skulle kontrollere Shenandoah-dalen, Sherman skulle invadere Georgia, beseire Joseph E. Johnston og erobre Atlanta, George Crook og William W. Averell skulle operere mot jernbaneforsyningslinjene i Vest-Virginia og Nathaniel Prentiss Banks skulle erobre Mobile i Alabama.
De fleste av disse initiativene mislyktes, ofte på av at generalene Grant ble tildelt, hadde fått sine stillinger av politiske og ikke militære grunner. Butlers Army of the James brøt sammen mot mindre styrker under P.G.T. Beauregard foran Richmond i Bermuda Hundred-felttoget. Sigel ble kraftig beseiret i slaget ved New Market i mai og ble kort tid etterpå erstattet av David Hunter. Banks ble distrahert av Red River-felttoget og mislyktes i å rykke frem mot Mobile. Men Crook og Averell klarte å kutte den siste jernbaneforbindelsen som forbandt Virginia og Tennessee, og Shermans Atlanta-felttog var en suksess, selv om den brukte lengre tid enn planlagt
Overland-felttoget
Tidlig i mai krysset Army of the Potomac elva Rapidan og gikk inn i området kjent som Wilderness of Spotsylvania. I de tette skogene som ødela Unionshærens artillerifordeler overrasket Lee Grant og Meade med aggressive angrep. Det to dager lange slaget ved Wilderness var taktisk uavgjort, men svært ødeleggende for begge sider. Men i motsetning til sine forgjengere, trakk ikke Grant seg tilbake etter slaget. Han sendte hæren mot sørøst og startet et manøvreringsfelttog som holdt Lee på defensiven gjennom en rekke blodige slag og som beveget seg nærmere Richmond. Grant visste at hans større armé og mannskapskilde i nord kunne føre en utmattelseskrig bedre enn Lee og Konføderasjonen kunne. Og selv om Grant led store tapstall, rundt 55 000 døde og sårede, i løpet av felttoget, mistet Lee en enda høyere prosentandel av sine menn, tap som ikke kunne erstattes.
Lee avskar Grants bevegelse og posisjonerte styrkene sine bak elva North Anna i et fremspring for å tvinge Grant til å dele sin hær for å angripe. Lee hadde muligheten til å beseire Grant, men klarte ikke å angripe på den måten som var nødvendig for å utløse den fellen han hadde satt opp. Grant fortsatte å bevege seg sørøstover.
Unionskavaleri tok den 31. mai det viktige krysset i Old Cold Harbor mens de konfødererte ankom fra Richmond og fra Totopotomoy Creek-linjene. Sent den 1. juni nådde to unionskorps Cold Harbor og angrep festningsverkene med noe suksess. Den 2. juni var begge arméene i felten og dannet en 11 km lang front. Ved daggry den 3. juni, angrep korpsene II og XVIII, senere fulgt av IX, linjen og ble slaktet i slaget ved Cold Harbor. Grant mistet over 12 000 menn i et slag som han angret mer enn noe annet. Avisene i nord henviste jevnlig til ham som «butcher» (slakter).
Petersburg
Grant hadde bestemt seg for at der var en mer effektiv måte å ta Richmond og Lee på. Noen få km mot sør hadde byen Petersburg de avgjørende jernbaneforbindelsene som forsynte hovedstaden. Dersom unionshæren kunne ta den, ville Richmond bli tatt. Men Benjamin Butler klarte ikke å ta den tidligere. Nølende fremrykning av Grants underordnede hadde senere også mislyktes i å bryte gjennom den tynne linjen bemannet av Beauregards menn, noe som gjorde at Lees armé kunne ankomme og reise forsvarsverker. Begge sider forberedte seg til en beleiring.
I et forsøk på å bryte beleiringen grov unionsstyrker i Ambrose Burnsides korps en tunnel under de konføderertes linje. 30. juli detonerte de eksplosiver som skapte et innfallskrater på rundt 41 meter i diameter som er synlig den dag i dag. Nesten 350 konfødererte soldater ble drept momentant i eksplosjonen. Til tross for oppfinnsomheten i Unionens plan, var det lange blodige slaget ved the Crater som det ble kjent som, hjemsøkt av dårlig taktisk planlegging og var en klar konføderert seier.
Gjennom høsten og vinteren bygget begge arméene omfattende rekker med skyttergraver som til slutt strakte seg mer enn 50 km siden unionshæren forsøkte å komme seg rundt den høyre (vestlige) flanken til Konføderasjonen og ødelegge deres forsyningslinjer. Offentligheten i nord ble ganske nedslått av den tilsynelatende manglende fremgangen ved Petersburg, hjalp den dramatiske suksessen til Sherman ved Atlanta å sikre gjenvalg for Abraham Lincoln, noe som garanterte at krigen ville bli utkjempet til det ble en avgjørelse.
Shenandoah-dalen (1864–65)
Shenandoah-dalen var en avgjørende region for Konføderasjonen. Det var en av de viktigste landbruksregionene i Virginia og var den beste invasjonsruten mot nord. Grant håpet at en hær fra Department of West Virginia under Franz Sigel kunne ta kontroll over dalen og bevege seg «opp dalen» (sørvest til de høyereliggende områdene) med 10 000 menn for å ødelegge jernbanesenteret ved Lynchburg. Sigel led umiddelbart et nederlag i slaget ved New Market og ble snart erstattet av David Hunter som også mislyktes i dette oppdraget.
Lee som nå var beleiret i Petersburg, var bekymret for Hunters fremrykning og sendte Jubal Earlys korps for å feie unionsstyrkene ut fra dalen, og dersom det var mulig, plage Washington, i håp om at å tvinge Grant til å fjerne sine styrker rundt Petersburg. Early fikk en god start. Han rykket nedover dalen uten motstand, passerte Harpers Ferry, krysset Potomac og rykket inn i Maryland. Grant sendte et korps under generalmajor Horatio G. Wright og andre styrker under George Crook for å forsterke Washington og forfølge Early.
I slaget ved Monocacy den 9. juli 1864 beseiret Early en mindre styrke under Lew Wallace nær Frederick i Maryland, men dette slaget forsinket hans fremrykning nok til at forsvaret til Washington kunne forsterkes. Early angrep et fort på den nordvestre defensive perimeteret til Washington. (Fort Stevens, 11. juli) uten suksess og trakk seg tilbake til Virginia. Han kjempet en rekke vellykkede mindre slag i dalen til og med begynnelsen av august og forhindret Wrights korps fra å returnere til Grant ved Petersburg. Han brente også ned byen Chambersburg.
Grant visste at Washington forble sårbar så lenge Early var fri. Han fant en ny kommandant som var aggressiv nok til å beseire Early: Philip Sheridan, kavalerikommandanten i Army of the Potomac som fikk kommandoen over alle styrker i området som fikk navnet Army of the Shenandoah. Sheridan startet nokså sakte til å begynne med, først og fremst på grunn av presidentvalget i 1864, noe som gjorde det viktig å nærme seg forsiktig og unngå en katastrofe som kunne føre til at Lincoln ble beseiret.
Sheridan ble mer aggressiv i september. Han beseiret Early i det tredje slaget ved Winchester og slaget ved Fisher's Hill. Early var skadet og presset opp i et hjørne, og dalen lå åpen for Unionen. Når en i tillegg la til Shermans erobring av Atlanta, virket Lincolns gjenvalg sikkert. Sheridan trakk seg sakte nedover dalen og utførte et brent jords taktikk-felttog som var en forløper til Shermans marsj til havet i november. Målet var å nekte Konføderasjonen midler til å fø sine arméer i Virginia, og Sheridans hær brente avlinger, låver, møller og fabrikker.
Appomattox (1865)
Robert E. Lee ble øverstkommanderende for alle konfødererte arméer i januar 1865, men dette skjedde for sent til at det hjalp Sørstatene.
Sheridan returnerte fra Shenandoah-dalen og fikk i oppgave å angripe flankene til den konfødererte hæren, noe som tvang Lee til å sende styrker under generalmajor George Pickett til å forsvare flanken. Grant satte så inn et korps for å avskjære Picketts styrker som ble tvunget til å trekke seg tilbake til Five Forks den 31. mars. I de følgende dagene fortsatte Unionen å være på offensiven, gikk rundt Picketts styrker og ødela de konføderertes venstre flanke.
Etter seieren ved Five Forks, beordret Grant et angrep langs hele den konfødererte linjen, kalt det tredje slaget ved Petersburg. Dette førte til dramatiske gjennombrudd. I de følgende dagene trakk Lee sine styrker ut fra Petersburg og Richmond og satte kursen vestover mot Danville, målet til den flyktende konfødererte regjeringen, og så sørover for å møte general Joseph E. Johnston i Nord-Carolina. Hovedstaden Richmond overgav seg om morgenen den 3. april.
Felttoget ble et kappløp mellom Lee og Sheridan hvor Lee forsøkte å skaffe forsyninger til sin retrett og sheridan forsøkte å avskjære ham. I Sayler's Creek den 6. april, ble nesten en fjerdedel av den konfødererte hæren (rundt 8000 menn, hjertet av to korps) avskåret og tvunget til å overgi seg. Mange av de konføderertes forsyningstog ble også tatt. I Lees siste kamp den 9. april, forsøkte John B. Gordons utarmede korps å bryte seg gjennom unionslinjene og nå forsyningene i Lynchburg. De presset Sheridans kavaleri tilbake en kort stund, men stod ovenfor hele V Corps. De ble omringet på tre sider, og Lee overgav sin hær til Grant ved Appomattox Court House.
Der var ytterligere mindre slag og ytterligere overgivelser av konfødererte arméer, men Lees overgivelse den 9. april 1865 markerte i praksis slutten på borgerkrigen. Den fremste arméen til Konføderasjonen og dens største general hadde blitt beseiret og ble tilbudt generøse og ærefulle overgivelsesbetingelser. Lee avslo råd fra noen i sin stab, han ønsket å sikre det slik at hans hær ikke forsvant ut på landet for å fortsette krigen som geriljaer.
Föreningen Vetenskap och Folkbildning
Föreningen Vetenskap och Folkbildning (VoF) er en svensk organisasjon som har som mål om å «heve offentlighetens kunnskap om vitenskapelige metoder og resultater». Organisasjonen har sete i Stockholm og utgir tidsskriftet Folkvett. Presidenten er Martin Rundkvist.
Hvert år deler organisasjonen ut to priser: «Årets folkbildare» og «Årets förvillare».
VoF samarbeider med tilsvarende internasjonale organisasjoner, slik som den amerikanske Committee for Skeptical Inquiry og den norske foreningen Skepsis.
Doris Miller
Doris «Dorie» Miller (født 12. oktober 1919, død 24. november 1943) var en amerikansk kokk i United States Navy som utmerket seg under angrepet på Pearl Harbor den 7. desember 1941. På tross av at han ikke hadde noen våpenutdanning, tok Miller over et ubetjent maskingevær og beskjøt angripende japanske fly inntil han ble beordret til å evakuere det synkende fartøyet.
For sin innsats fikk Miller tildelt Navy Cross, den nest høyeste utmerkelse USAs marine tildeler. Miller var den første afroamerikaner som fikk denne utmerkelsen.
BN Bank
BN Bank er en norsk internettbasert bank som siden 2008 er eid av SpareBank 1-bankene.
BN Bank har hovedkontor i Trondheim og en avdeling for næringseiendom i Oslo. Til sammen er det litt over 100 ansatte som betjener kunder over hele landet via nettbank og telefon. BN Bank har sine røtter i Næringskreditt AS (stiftet i 1961) og Den Nordenfjeldske Bykredittforening (stiftet i 1907), som ble fusjonert til Bolig- og Næringskreditt AS i 1986.
Banken tilbyr enkle produkter som inngår i folks daglige økonomi: Lån, brukskonto og sparing. Konseptet er at kunden kan bruke de tjenestene de trenger uten å måtte inngå i et kundeprogram.
Som landets første utviklet BN Bank i samarbeid med EDB muligheten for kunder å skifte bank med BankID.
Fra 2016 til 2019 var BN Bank hovedsponsor for skilaget Team BN Bank.
Ketil Kalv
Ketil Kalv (født 995, død 1040) bodde på Ringnes gård i første halvdel av 1000-tallet, og var en nær venn av Olav den hellige.
Han var gift med Gunnhild Sigurdsdatter, datter av kongsmor Åsta Gudbrandsdatter og småkongen Sigurd Syr (død 1018). Gunnhild var søster til kong Olav den hellige (995–1030) og halvsøster til Harald 3 Hardråde (1015–66). Det var jo kongen som i praksis giftet halvsøsteren Gunnhild bort til Ketil i 1024. I gave fikk Ketil en 15-roms karv. Da de fem Opplandskongene samlet seg på Ringsaker for å legge opp råd mot kong Olav, som de syntes fór for fort frem, var også Ketil til stede. Han var uenig med de andre, og rodde med sin karv til Eidsvoll, der han møtte kongen. Da kongen fikk høre om Opplandskongenes råd, samlet han hæren og dro til Ringsaker, der han overrasket og fanget småkongene.
100 meter syd for gårdsplassen på Ringnes, ligger en haug som er kalt Ketilhaugen.
Vigdis Hjulstad Belbo
Vigdis Hjulstad Belbo (født 7. august 1955) er en norsk politiker (Sp) og gårdbruker fra Snåsa.
Hun var medlem av Nord-Trøndelag fylkesting fra 1995 til 2011, varaordfører i Snåsa kommune fra 1995 til 2003 og ordfører fra 2003 til 2015. Hun var leder i Nord-Trøndelag Senterparti fra 1996 til 2000. Hun har også ledet Utmarkskommunenes Sammenslutning.
Hun har gått Steinkjer gymnas og Mære landbruksskole. Hun er utdannet journalist fra Høgskolen i Nord-Trøndelag.
Hun vokste opp på gården Ner-Finsås på Snåsa. Faren Iver kom fra Øver-Hjulstad på Inderøy. Hun er barnebarn av Hans Hjulstad, som var ordfører i Inderøy 1927–1929 og 1938 og oldebarn av Ole Haugum, som var stortingsrepresentant 1918 og ordfører i Inderøy 1905–1916 og 1920–1922.
3. divisjon fotball for menn 2005
3. divisjon fotball for menn 2005 var det fjerde nivået i norsk fotball og det øverste regionale nivået året 2005. Ligaen bestod av 24 avdelinger. Vinneren av hver avdeling spilte kvalifisering mot en annen avdelingsvinner om retten til opprykk til 2. divisjon 2006.
Trond Strøm
Trond Strøm (født 5. august 1951 i Flatanger i Nord-Trøndelag) er en norsk gårdbruker og politiker (Sp). Han var Flatangers ordfører fra 1999 til 2003. Han ble enstemmig valgt av kommunestyret.
Han er sønn av gårdbruker Rolf Strøm og hustru Tora Helgesen på Utvorda i Flatanger. Han er yngre bror av Einar Strøm, tidligere ordfører i Leksvik og fylkesråd i Nord-Trøndelag. Trond Strøm har gått Mære landbruksskole og overtok i 1977 som gårdbruker på Utvorda. Strøm har vært leder i Flatanger bondelag.
Gullfuru
Gullfuru (Pinus ponderosa) er en art i furufamilien. Gullfurua vokser i vestlige Nord-Amerika.
Fylkesvei 2240
Fylkesvei 2240 går mellom Hyttebekk bru og Krokhaug i Folldal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 704 (Hedmark).
The Pogues
Musikken deres var hele tiden preget av tekster med et politisk tilsnitt, ikke ulikt The Clash som de også samarbeidet med (Joe Strummer var også produsent på et av albumene deres). De tok i bruk tradisjonelle Irske folkemusikkinstrumenter som blekkfløyte, banjo, mandolin, trekkspill m.m. Etter at Shane MacGowan forlot bandet ble bruken av mer moderne elektriske instrumenter som el-gitar mer utbredt i bandets lydbilde.
De opprinnelige medlemmene av Pogue Mahone, Shane MacGowan (vokal), Jim Fearnley (trekkspill) og Spider Stacy (blekkfløyte) bygde bandet på restene av pønkbandet The Nipple Erectors. Etter hvert fikk de komplettert bandet med Jeremy 'Jem' Finer (gitar, banjo), Cait O'Riardon (bass) og Andrew Ranken (slagverk). Bandet skaffet seg raskt et rykte, spilte inn et par demoer og fikk etter hvert også varme opp for The Clash på turne i 1984. Siden enkelte radiostasjoner nektet å spille låtene deres på grunn av bandnavnet, forkortet de det til The Pogues før de slapp sitt første album Red Roses for Me i 1985.
Phil Chevron (gitar) ble senere med i bandet, og med hjelp av punk- og new wave legenden Elvis Costello spilte de inn oppfølgeren, Rum, Sodomy, and the Lash i 1985. Mens den første plata stort sett inneholdt versjoner av tradisjonelle folkeviser ble MacGowans låtskrivingstalent tydelig på den andre, som inneholdt en lang rekke minneverdige fortellinger i sangtekstform.
Selv om andreplata ble en suksess både blant kritikere og platekjøpere skulle etter hvert ting begynne å gå dårlig for bandet. Den etterlengtede tredjeplata lot vente på seg, og i stedet kom bare den 4 spor lange EP-en Poguetry in Motion. O'Riordan giftet seg med Elvis Costello og forlot bandet. Hun ble erstattet med Darryl Hunt, og dessuten fikk bandet et nytt medlem, Terry Woods (mandolin) fra bandet Steeleye Span. Den største trusselen mot bandets videre karriere var likevel den utsvevende livsførselen og uberegnelige oppførselen til bandets frontfigur, låtforfatter og kreative midtpunkt, Shane MacGowan.
Omsider klarte the Pogues i 1988 å få strukturert seg nok til å gå i studio igjen og spille inn plate nummer tre, If I Should Fall from Grace with God. Denne plata inneholdt blant annet en duett mellom MacGowan og Kirsty MacColl med tittelen «Fairytale of New York», og denne litt spesielle julesangen står i ettertid igjen som bandets største hit siden den slo an også blant mange folk utenfor det som ellers var bandets målgruppe. Den fjerde plata, Peace and Love, kom året etter. Når bandet nå hadde nådd sitt kommersielle høydepunkt, hadde dessverre samtidig også MacGowans rusproblemer utviklet seg til det verre. På det neste albumet, Hell's Ditch (produsert av Joe Strummer fra The Clash), sto derfor Stacy og Finer for en stor del av syngingen. MacGowan forlot bandet i 1991.
Etter at MacGowan forlot bandet stilte Strummer opp som vikar i en kort periode, før Stacy til slutt tok over vokalistjobben. Etter to plater med lunken mottakelse, ble the Pogues oppløst i 1996. Det viste seg ganske tydelig at selv om MacGowan var vanskelig å samarbeide med, var det også svært vanskelig for the Pogues å holde nivået like høyt uten sin største kreative ressurs.
Av medlemmene i the Pogues er det bare Shane MacGowan som har klart å fortsette å holde seg akuell. I 1994 startet han bandet The Popes (også kjent som Shane MacGowan and The Popes). Selvbiografien hans, A Drink With Shane MacGowan, kom i 2001 og ble skrevet i samarbeid med hans journalist-kjæreste.
Jørgen Nordeng
Jørgen Nordeng, kjent under artistnavnene Jørg-1 og Joddski, (født 15. mars 1978 Ørnes, Meløy) er en norsk rapper og et av to opprinnelige medlemmer i hiphopgruppa Tungtvann (1999–2007).
Fra september 2018 til desember 2020 var han programleder for Superstars på NRK P13 to timer hver fredag.
Team Joddski
I januar 2010 stilte Nordeng og makkeren Håvard «Jan Steigen» Jenssen opp som korledere i TV 2-produksjonen Det store korslaget. Koret som er satt sammen av medlemmer fra Bodø og distriktet rundt kaller seg Team Joddski. Noen av medlemmene i koret har fartstid fra bodøband som Manna, Iskald og Trouble Circus.
Disse er med i Team Joddski: Maria Tøsse, Sonja Akermo, Hanne Gravrok, Renate Bergheim, Ingrid Haukland, Ann-Kristin Bjørby, Frida Børli Solaker, England Brooks-Ellingsen, Bente Sørgård, Randi Helene Sørø, Ole Kristian Bodøgaard, Jørgen Pettersen, Kay-Steinar Egerdahl, Kristian Krokslett, Svenn Kåre "Sjarken" Kristiansen, Jon Hveding, Bjørn Jervås, Ståle Abelsen, Simon Larsen og Arvid Nilsen.
Angelo Nicolini
Angelo Nicolini  (født 1505 i Firenze i Italia, død 15. august 1567 i Siena) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV.
Jens Andreas Friis
Jens Andreas Friis (født 2. mai 1821 i Sogndal, død 16. februar 1896 i Kristiania) var en norsk språkforsker og forfatter og regnes som en av grunnleggerne av samisk språkvitenskap.
Bakgrunn
Jens Andreas Friis var sønn av den lutherske presten Søren Hjelm Friis (1781-1856) og hans hustru Charlotte Lovise Cammermeyer (1789-1869). Han var bror til Jakob Pavels Friis og presten og politikeren Nicolai Friis.
Karriere
Årene 1847-49 forsket han på samisk og finsk. Høsten 1849 fikk han stipend til å dra til Kajana i Finland hvor han fortsatte å studere under Elias Lönnrot, grunnleggeren av de finske folklorestudier. Friis bodde en tid i Finnmark og underviste prester der.
Friis ble lektor i lappiske språk ved universitetet i Kristiania i 1863 og professor i "lappisk og kvensk" 1866 med særlig plikt til å drive oversettelsesarbeid. Han utga mange svært grundige arbeider om samiske språk og mytologi, og folkelivs- og reiseskildringene hans ble svært populære.
Hans mest kjente skjønnlitterære verk kom ut under navnet ''Fra Finnmarken. Skildringer'', i 1881. Senere kom boken i flere nye opplag, under navnet Lajla. Romanen ble filmet tre ganger.
Det langsiktige resultatet av Friis' arbeid var hans praktiske språkarbeid. Friis-rettskrivningen for nordsamisk ble brukt i den nordsamiske bibelen og i tidsskriftet Nuorttanaste, og er i bruk i religiøs sammenheng den dag i dag, tross i at det har kommet tre ulike rettskrivninger etter Friis'.
Friis' ordbok var viktig da den kom, men har senere kommet i skyggen av Konrad Nielsens store ordbok.
Friis' etnografiske kart
Friis utga tre tematiske kartserier over Norge nord for Ofotfjorden der etnisiteten og bo-standarden i alle husstandene ble plottet inn med symboler. Friis benyttet begrepene Sprog og Nationalitet, siden begrepet etnisitet først ble tatt i bruk i etterkrigstiden. Med et lett overblikk på kartene kunne en se i hvilke områder befolkningen var henholdsvis samiske, kvenske eller etnisk norske. Det ble også markert om befolkningen bodde i "jordhytte" (det vil si gamme) eller tømrede hus. Dessuten ble symbolene ytterligere finfordelt i henhold til hvorvidt et eller flere av medlemmene i husstanden også behersket andre språk.
Friis' kart fra 1861 og 1888/1890 er derfor av de mest detaljerte kulturhistoriske kilder til etnisk sammensetning, språkkunnskaper og boforhold i Nord-Norge før assimilasjons- og fornorskningspolitikken satte inn for alvor i tiårene etter at kartene ble laget. Ettersom informasjonen på kartene er basert på språkkriterier ut fra faktisk språkbruk i husholdningene, utfyller de folketellingene fra 1865, 1875, 1891 og 1900.
Borderterrier
Border terrier er en liten strihåret jakt-terrier. Rasen ble godkjent av The Kennel Club i England i 1920 men har vært regnet som rase mye tidligere. Den er opprinnelig fra The Border County, distriktet på grensen mellom England og Skottland. Den ble opprinnelig avlet frem for å jakte på rødrev og andre små og mellomstore skadedyr for bønder.
Opprinnelse og alder
Border terrieren er en av de eldste terrierrasene og stammer fra jegere som fantes på grensen mellom England og Skottland, derav navnet Border terrier. Bordereterrier ble brukt til å jakte på skadedyr, i hovedsak rev. Den ble avlet frem for å kunne jakte en hel dag i strekk og fortsatt ha energi nok til å følge reven ned i hiet, om reven søkte tilflukt der. For å klare dette måtte rasen ha høye ben, være rask og utholdende. Border Terrieren ble godkjent som egen rase av The Kennel Club i England i 1920.
Utseende, anatomi og fysikk
Border terrieren har en smal, men lang kropp. Den har et oter-formet hode, bredt med et kort og kraftig snuteparti. Borderen har V-formede ører som er korte og henger ned mot hundens kinn. Halen er kort, tykk og skal bæres hevet. Pelsfargen kan være rød, hvetefarget, grizzle og tan. Pelsen er lettstelt og trenger å nappes minimum 2 ganger i året. Hannhunden skal være 5,9 - 7,1kg tung og være 33-41cm i skulderhøyde. Mens tispene skal være 5,1 - 6,4kg tunge og være 28-36cm i skulderhøyde. Borderen er en rase med få rasespesifikke sykdommer og den kan leve i 12-14 år.
Bruksområde
Border terrieren er en allsidig hund som kan brukes til mye. Hunden er i hovedsak en jakthund, og er da naturligvis best i jakt, men den er også en meget god familiehund og kan gjøre det bra i mange grener innenfor hundesporten. Den er meget god i agility på grunn av sin fart, smidighet og høye utholdenhet. Den er også en god sporhund, da den har god luktesans og kan dermed gjøre det meget bra i denne aktiviteten. Siden Border terrieren er lettlært og elsker å lære nye kommandoer er den også populær i lydighetskonkurranser.
Lynne og væremåte
Borderen er en selvsikker, oppmerksom og livlig hund, den er vennlig av natur og elsker å være der det skjer. Den er kontaktvillig og godlynt, men det er en jakthund og jaktlysten finnes fortsatt i rasen. Derfor kan den fort finne på å jage katter og mindre dyr. Border terrier er alltid intelligente og svært ivrige etter å behage. Deres evne til å tenke selvstendig og kreativt som ble absorbert i dem ved å jage rotter og rev frem fra bakken, beholdes av terrierne hele livet. Borderen er en terrier, og som terriere flest kan den også være sta og egenrådig. Den trenger mye mosjon og mental stimuli for å trives maksimalt.
Elie and Earlsferry
Earlsferry er en landsby i Fife, Skottland. Den ligger på nordkysten av Firth of Forth, omkring 13 km øst for Leven. I 1373 ble den en kongelig burgh, men på grunn av størrelsen har den ikke beholdt bystatusen dette normalt innebærer.
I 1929 ble den formelt slått sammen med Elie. Selv om de to landsbyene har vokst sammen har likevel hver av de to delene av Earlsferry en egen historisk identitet som man fortsatt kan se spor etter.
Glenrothes
Glenrothes (skotsk-gælisk: Gleann Rathais; skotsk: Glenrothes) er en ny by midt i hjertet av Fife i øst-sentrale Skottland. Den er omtrent 48 km nord for Edinburgh og 48 km sør for Dundee. Byen har en beregnet befolkning på 38 360 innbyggere i 2020. Det gjør den til den tredje største bosetningen i Fife og den 18. største tettbefolkete samfunnet i Skottland.
Byen ble grunnlagt omkring 1948 ved at flere små landsbyer ble slått sammen, og er nå administrasjonssenter for regionen. Opprinnelig var de viktigste industriene i Glenrothes papirproduksjon og kullgruvedrift. Mange gruvearbeidere flyttet dit fra den vestlige delen av Skottland, spesielt fra Glasgowområdet. I dag har disse industriene blitt erstattet av en rekke fabrikker som produserer elektronisk utstyr. Jernbanestasjonen som betjener byen heter Glenrothes-with-Thornton, og ligger i landsbyen Thornton.
Toponymi
Navnet Rothes kommer fra tilknytningene jarlene av Rothes (uttales Roth-is) fra Leslie-familien fra nordøstlige Skottland. Denne familien eide historisk mye av landområdene som byen Glenrothes har blitt bygd på, og har også gitt sitt navn til den tilstøtende landsbyen Leslie. Første ledd i bynavnet er Glen kommer fra det skotsk-gæliske ordet gleann i betydningen «dal». Det ble gitt for å forhindre forveksling med byen Rothes i Moray, og for å reflektere lokaliseringen av byen innenfor dalen av elven Leven.
De forskjellige områdene («distriktene») til Glenrothes har blitt oppkalt etter landsbyene som allerede var etablert i området (f.eks. Cadham, Woodside), gårdene som formelt var fordelt utover landet (f.eks. Caskieberran, Collydean, Rimbleton) eller de historiske eiendomshjemmene i området (f.eks. Balbirnie, Balgeddie, Leslie Parks).
Vise- & lyrikkfestivalen i Haugesund
Vise- & lyrikkfestivalen i Haugesund ble etablert av viseklubben Forum i 1970, nettopp på den tid visebølgen skyldte inn over landet.
Allerede den første festivalen hadde besøk av våre ledende visesangere og lyrikkere, men virkelig oppmerksomhet vakte festivalene i 1971 og 1972, som også ble den siste. I mai 2009 ble festivalen tatt opp igjen, og revitaliseringen var en slik suksess at det later til å bli en tradisjon.
1971
Det ble utgitt en dobbelt LP fra årets festival. NRK filmet deler av konsertinnslagene, som også ble vist på fjernsyn. Opptakene gir i sum et godt bilde av de artistene, sangene og diktene som ble fremført på festivalen, da de i svært liten grad overlapper hverandre.