cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Carlo Collodi
Forfatterskap
Hans første bok for barn, I racconti delle fate (1876) var oversettelser av eventyr fra samlingene til Charles Perrault, Marie-Catherine d’Aulnoy og Jeanne-Marie Leprince de Beaumont. Senere fulgte en serie på åtte bøker om Giannettino («Lille Gianni», 1877–90), en slags kombinerte skolebøker og fortellinger for barn. Disse bøkene tok utgangspunkt i boka Giannetto (1837) av L.A. Parravicini, som Collodi bearbeidet, oppdaterte og utvidet.
Sub-romersk Britannia
Skriftlig dokumentasjon
To primære samtidige britiske kilder eksisterer: Confessio («Bekjennelser») av sankt Patrick og De excidio et conquestu Britanniae («Om ødeleggelsen og erobringen av Britannia») av Gildas. Patricks Confessio og hans Brev til Coroticus avslører aspekter av livet i Britannia hvorfra han var da han ble bortført til Irland. Den er særlig nyttig i belyse kristendommens forfatning på denne tiden. Gildas er det nærmeste til en kilde for sub-romersk historie, men det er mange problemer i benytte den. Dokumentet representerte britisk historie slik han selv og hans lesere forsto den. Selv om noe få andre dokumenter fra perioden eksisterer, slik som Gildas' brev om munkevesenet, er de likevel ikke direkte relevant for forståelsen av britisk historie. Gildas' De Excidio er en klagesang; den er skrevet som en polemikk for å advare samtidens herskere mot å synde, og demonstrerte gjennom historiske og bibelske eksempler at dårlige herskere ble alltid straffet av Gud – i tilfellet Britannia gjennom den destruktive vreden til de saksiske angriperne. Den historiske seksjonen av De Excidio er kort, og materialet er åpenbart valgt med Gildas' hensikt for øye. Det er ingen absolutte datoer som blir gitt, og en del av detaljene, eksempelvis de som angår Hadrians mur og Den antoninske mur er åpenbar feil. Uansett gir Gildas innsyn i en del av kongedømmene som eksisterte på den tiden da han skrev, og til hvordan en utdannet munk oppfattet situasjonen som hadde utviklet seg mellom angelsakserne og britonerne.
Carlo Collodi
Forfatterskap
Pinocchio ble først publisert i det ukentlige barnebladet Giornale per i Bambini 1881–83, og utkom i bokform i 1883. Boken er inspirert av det italienske marionetteteateret, og hovedpersonen kan beskrives som «en commedia dell'arte-figur.»
Den offisielle utgaven av Collodis samlede verker ble påbegynt i 2009, og er planlagt å omfatte 14 bind.
Sub-romersk Britannia
Skriftlig dokumentasjon
Det finnes langt mer kontinentale samtidige kilder som nevner Britannia, skjønt disse er meget problematiske. Det mest kjente er det såkalte Honorius’ forordning hvor den vestromerske keiseren Honorius forteller de britiske civitates at de selv må påta seg forsvaret av sitt land. Den første referansen til denne forordningen er skrevet av den bysantinske lærde Zosimus av Konstantinopel på 500-tallet og finnes tilfeldig midt i en diskusjon om sørlige Italia; det er ingen ytterligere omtale av Britannia, noe som har fått en del akademikere til å foreslå at referansen ikke gjelder Britannia, men Bruttium i Italia. De galliske krøniker, det vil si Chronica Gallica av 511 og Chronica Gallica av 452, sier for tidlig at «Britannia, oppgitt av romerne, overga makten til sakserne» og gir informasjon om besøkene til Germanus av Auxerre til Britannia, skjønt også denne teksten har fått betydelig akademisk dekonstruksjon. Verket til Procopius, en annen bysantinsk skribent fra 500-tallet, gir en del referanser til Britannia, men nøyaktigheten i disse er uklar.
Det er tallrike senere skrevne kilder som hevder å gi nøyaktig redegjørelser av perioden. De første forsøkene var munken Beda som skrev tidlig på 700-tallet. Han baserte sin historiefortelling på den sub-romerske tid i sin Historia ecclesiastica gentis Anglorum («Anglerfolkets kirkelige historie»), ca. 731, og den støtter seg tungt på Gildas, skjønt han forsøker å gi datoer for de hendelser som Gildas beskriver. Det var skrevet fra angelsaksisk synsvinkel, og ikke britonsk. En varig virkning av hans verk er at i hans kronologi begynte tidsregningen med Kristi fødsel, en tradisjon som fortsatt opprettholdes, og et av hans verker har det tidligste kjente eksempel på bruk av uttrykket Anno Domini («Herrens år», dvs. «etter Kristus»).
Senere kilder er Historia Brittonum (som blant annet beskriver legenden om kong Arthur), som er tilskrevet Nennius, den første delen av Den angelsaksiske krønike (også skrevet fra et ikke britonsk synsvinkel, men basert på vestsaksiske kilder) og Annales Cambriae, men alle disse hviler tungt på legender og mytisk materiale og kan bare med forsiktighet benyttes som bevis for perioden. Det finnes også dokumenter som gjengir walisisk poesi (av Taliesin og Aneirin) og landgjerninger (Llandaff-kapitlene) som synes å gå tilbake til 500-tallet.
Arngrímur Jónsson
Utdannelse, geistlig karriere
Som 17-åring kom han til universitetet i København, og der studerte han i fire år.
Paul Henriksen
Henriksen var bystyre- og formannskapsmedlem for SV i Fredrikstad kommune (1983 - 1994), og leder av Hvaler Arbeiderparti 1999 - 2003.
Han var leder av Hvaler kunstforening 2006 - 2009, og har vært leder av Hvaler kulturvernforening fra 2010.
Willem Claeszoon Heda
Heda malte stilleben som blant annet viser vin-og sølvpokaler hvor lyset fanges opp på overflatene på en utsøkt måte. Han er representert i Rijksmuseum, Frans Halsmuseum og flere andre museer i Europa.
Arngrímur Jónsson
Utdannelse, geistlig karriere
Han var biskopens nærmeste betrodde da han var involvert i vanskelige rettsstrider. I denne forbindelse reiste han i 1592 om Hamburg til København, og ble der til 1593. Han reiste også til Danmark i 1602, og reisene gav ham mange kontakter.
Hjemme gikk han for å være høymodig og stivsinnet. Skjønt han forvaltet bispedømmet vel, skaffet han seg med sitt lite omgjengelige vesen så mange fiender at han, skjønt han ellers fremstod som den avdøde biskops naturlige etterfølger, ble forbigått. Presteskapet var star med å velge en abben til biskop.
Forfatter
I 1593 utga Arngrímur verket Brevis commentarius de Islandia, et «Forsvar for Island» på latin hvor han kritiserte verkene til en rekke forfattere som hadde skrevet om det islandske folket og landet. Hans hovedmål var et dikt av Gories Peerse, en handelsmann som hadde skrevet et underholdende og et noe baktalende dikt om islandsk geografi og etnografi. Arngrímur Jónsson kritiserte også mer vesentlige verker som Cosmographie av den tyske lærde Sebastian Münster.
Sub-romersk Britannia
Skriftlig dokumentasjon
I tiden etter den normanniske erobringen av England i 1066 ble det skrevet flere bøker med den hensikt å gi historien om den sub-romerske perioden. Disse var påvirket av den fiktive historiefortellingen i Geoffrey av Monmouths Historia Regum Britanniae («De britiske kongenes historie»), skrevet omkring 1136. Disse verkenes interesse er derfor nesten utelukkende for å studere hvordan legendene vokste og endret seg, ikke som historisk dokumentasjon. Det er først i moderne tid at den sub-romerske perioden har blitt underkastet kritisk og vitenskapelig undersøkelser.
Arngrímur Jónsson
Forfatter
Hans kritikk, Brevis commentarius de Islandia, ble gjenopptrykket i 1598 i Richard Hakluyts Principal Navigations of the English Nation. Dette forsvaret av Island og påfølgende verker var viktig for å introdusere europeiske forskere og lærde til Islands oldtidslitteratur og den litterære rikdommen som disse manuskripter representerte.
Verket spilte også en innledende rolle i utviklingen av den europeiske nasjonalisme, deltagende i de etnografiske fornærmelser og mot-fornærmelser som europeiske land benyttet for å skille seg fra andre på trykk.
Sub-romersk Britannia
Skriftlig dokumentasjon
En del helgenbiografier om keltiske geistlige er av tidlig opprinnelse, men de fleste er av senere opprinnelse og ikke pålitelige som historisk dokumentasjon. Eksempelvis er apostelen Judas Taddeus beskrevet ved at han besøkte en romersk villa i Chepstow mens en sankt Cuthbert besøkte det forlatte Carlisle.
Arngrímur Jónsson
Forfatter
I hans historiske skrifter hadde Arngrímur Jónsson tilgang på en rekke tekster som ikke lenger eksisterer, mest betydningsfullt var et større fragment av Skjoldungesaga som senere har gått helt tapt. Hans verker om legendariske danske og svenske konger har i dag størst betydning som et viktig bevis på innholdet av denne saga.
De første norske borgerkrigers tidslinje
De første norske borgerkriger startet om våren 1134 etter samkongene Harald Gille og Magnus Sigurdsson begge dro fra Nidaros. Den første innbyrdeskrigen fortsatte til januar 1135 og sluttet med seier for Harald Gille som tok Magnus Sigurdsson til fange. I 1136 ble Harald Gille drept av Sigurd Slembe som hadde gjort krav på tronen som uekte sønn av Magnus Berrføtt. Det meste av lendmannsaristokratiet samlet seg rundt de to mindreårige samkonger Inge Haraldsson og Sigurd Haraldsson mot Sigurd Slembe som allierte seg med Magnus Blinde ved nyttåret 1137. Den andre innbyrdeskrigen i 1137 til 1139 sluttet i slaget ved Holmengrå, der Sigurd Slembe og Magnus Blinde var slått og drept av de norske stormennene.
Sub-romersk Britannia
Arkeologiske bevis
Arkeologi har gitt ytterligere dokumentasjon for perioden, men av en annen art enn hva skriftlige kilder har gitt. Arkeologiske undersøkelser har fått Richard Reece til å trekke slutningen at avfolkningen av romerske byer og utviklingen villa og gods allerede var et trekk ved 300-tallet. I løpet av perioden ble bygninger bygget med mindre holdbare materialer enn under den romerske perioden. Brosjer, keramikk og våpen har blitt bevart fra perioden. Studiet av graver og kremasjoner, og gravgods assosiert med disse har utvidet forståelsen av den kulturelle identiteten i perioden. Arkeologi har gitt en del bevis for kontinuiteten i romersk skolevesen, handel med Middelhavet og keltisk kunst.
Arngrímur Jónsson
Forfatter
Han er avbildet på den nå foreldete islandske 10 krónur-seddelen. Se Islandsk krone
Sub-romersk Britannia
Arkeologiske bevis
Utgravninger av bosetninger har avslørt hvordan sosiale strukturer kan ha endret seg, og graden hvordan livet i Britannia fortsatte uendret i bestemte aspekter inn i tidlig middelalder. Utgravninger har vært gjort på bygdeborger, byer og klostre. Undersøkelser av byene har vært særlig betydningsfullt. Undersøkelsene av bygdeborgene har gitt bevis på renovering i denne perioden foruten dokumentasjon av handel med kontinentet. En av de tidligste utgravningene var ved Tintagel i Cornwall. Rektangulære strukturer som ble avdekket antydet et kloster sammen med store funn av keramikk fra Middelhavet. Senere fortolkninger antyder at det var fyrstelig festningsverk og handelsstasjon. En annen viktig utgravning var ved Dinas Powys i Wales som har vist spor av metallarbeid. Samme arkeolog ledet også utgravningene ved South Cadbury. Mange andre steder har nå vist seg å ha vært okkupert under den sub-romerske periode, inkludert Birdoswald og saksiske kystborger. Utgravninger av mange byer har vist tegn på bosetning, særlig Wroxeter. Boliger som har senket grunnplan, engelsk «Sunken Featured Buildings», er assosiert med saksere og finnes i en del romerske byer.
Feltundersøkelser av landskapshistorie og miljøarkeologi har også kastet lys over den grad jordbruket fortsatte og endret seg i perioden. Arkeologi har også sine begrensninger, særlig ved datering. Selv om karbondatering kan gi en løs beregning og anslag er det ikke nøyaktig nok til assosiere arkeologiske funn med historiske hendelser. Dendrokronologi (årringdatering) er en metode for absolutt datering og derfor nøyaktig nok for dette, men det er få stykker med trevare som er blitt avdekket som også var egnet. Mynter vil normalt var det mest nyttig redskap for datering, skjønt det er ikke tilfelle for sub-romersk Britannia ettersom det er ikke synes som om det ble preget nye mynter tidlig på 400-tallet.
Det er en del arkeologisk bevis for at både angelsaksere og britonere levde på samme sted. Eksempelvis er det på gravstedet ved Wasperton i Warwickshire mulig å se en familie adoptere og tilpasse seg angelsaksisk kultur over et lengre tidsforløp.
Tolkninger
På grunn av sparsommelig dokumentasjon av perioden er mange fortolkninger mulig. Disse har strukket fra dem som tar alle kilder som sannferdige for hva de enn forteller, til senere som ikke regner med ikke-samtidige kilder uten kritisk granskning, Det er åpenbart at enhver fortolkning kan kun være forsøksvise og dateringer tilsvarende.
Gildas forteller at et «råd» ble sammenkalt av Vortigern for å finne måter å møte den barbariske trussel på og endte opp med å følge tidligere romersk praksis ved å leie saksiske leiesoldater. Etter en stund ble disse uregjerlige og ble til en trussel i seg selv ved å angripe og plyndre britonske byer. En britonsk leder, Ambrosius Aurelianus, kjempet imot dem i et antall av slag som synes å ha strukket seg over en lengre tidsperiode. Mot slutten av denne tiden skjedde slaget ved Mons Badonicus, en gang rundt år 500, og som senere kilder hevder ble vunnet av kong Arthur, skjønt Gildas identifiserer ham ikke. Etter dette var det en lengre periode med fred. Britonene synes å ha vært i kontroll over England og Wales løslig sett vest for en grenselinje fra York til Bournemouth. Sakserne hadde kontroll over Northumberland foruten East Anglia og Sørøst-England.
Ved å skrive på latin fra kanskje rundt 540 har Gildas gitt en innledende redegjørelse av Britannias historie, men den tidligere delen (som det finnes andre kilder for) er meget rørete. Han kritisere heftig fem herskere i vestlige Britannia for deres synder: Constantine av Dumnonia, Aurelius Caninus, Vortipor av Demetae, Cuneglasus og Maglocunus. Han angriper også britonenes geistlige. Han gir informasjon britonenes matskikker, klesvaner og underholdning. Han skrev at britonene ble drept, emigrerte eller ble gjort til slaver, men oppgir ingen beregninger på antall.
På slutten av 500-tallet var det en ny periode av saksiske ekspansjon som begynte med erobringen av Wessex av Sarum i år 552, og inkluderte inngang til området Cotswolds etter slaget ved Deorham, men nøyaktigheten av disse nedtegnelsene i Den angelsaksiske krønike for denne perioden har blitt betvilt. Denne aktiviteten synes å ha delt britonene i sørvestlige England (senere kjent som vest-walisere) fra de i Wales. Samtidig synes det som om disse sistnevnte ble skilt fra de av samme antatte opphav i nord. Ved slutten av denne perioden var britonene fortsatt i kontroll av bortimot halvparten av det som i dag er England og Wales.
Kongedømmer
Ulike kongedømmer eksisterte for en tid i perioden. En del endret navn og noen ble oppslukt av andre. Ved tider var noen av kongedømmene forent av en hersker som var overherre mens det var krig mellom andre. I løpet av perioden endret sannsynligvis grensene seg til mange av rikene. De mest betydningsfulle var:
Religion
Ved år 429 hadde den britisk diakonen Palladius bedt om støtte fra paven i Roma om å bekjempe pelagianisme. Biskopene Germanus og Lupus ble sendt. Mens de var i England skal Germanus, som var en tidligere militær kommandant, ha ledet britonerne til en «Halleluja-seier», muligens i Wales. Germanus skal også ha gjort et andre besøk til England senere, i henhold til Beda.
I nordlige Whithorn er det blitt hevdet at den tidligste kirken i Skottland og ble grunnlagt på 400-tallet av sankt Ninian. Corotius (eller Ceretic) var en kristen konge som ble mottaker av brev fra den hellige Patrick. Hans hovedbase var i Dumbartonberget i Strathclyde og hans etterkommer Riderch Hael er navngitt i helgenbiografien til den hellige Columba av Iona. Riderch var en samtidig med Aedan mac Gabrain av Dal Riata og Urien av Rheged, foruten også Æthelfrith av Bernicia. I motsetningen til Columba er den antatte apostelen av britonerne i Clyde og den antatte grunnleggeren av Glasgow, en mann som ble kalt for Kentigern, og er historisk sett en meget diffus figur.
Lingvistiske bevis
Lingvistikk er en nyttig redskap for å analysere et folks kultur, og til en viss grad politiske tilknytninger, i en tidsepoke. Beda i sitt verk Historia ecclesiastica gentis Anglorum, som ble fullført i 731, skrev at «akkurat nå er det språkene til fem folk [i Britannia], de av anglene (engelske), britonene (walisere), skottene (gælisk), pikterne, og latin». En undersøkelse av endringene i de brytoniske språk i løpet av denne perioden er gjort av Kenneth H. Jackson. Forskning på angelsaksisk (gammelengelsk), P- og Q-keltiske og latin har gitt bevis for kontakter mellom britonene, gælerne, og angelsakserne. Den generelle enighet er at angelsaksisk har få bevis på lingvistisk kontakt. En del forskere har foreslått at det er mer bevis i grammatikken enn i ordforrådet, men det blir utfordret av andre. Latin fortsatte å bli benyttet som skriftspråk, men graden det ble brukt som talespråk er vanskelig å avgjøre.
Tilsvarende har studier av stedsnavn gitt pekepinn om den språklige historien i et område. England (unntatt Cornwall og Cumbria) viser få bevis i dag på keltiske stedsnavn. Det er spredt med keltiske stedsnavn i vest. Det finnes også mange keltiske navn på elver og topografiske navn. Stedsnavn og lingvistiske bevis har blitt forklart med å hevde at bosetningen av angelsaksere var politisk og kulturelt dominerende i sør og øst i Britannia, i den betydning at deres språk og kultur ble dominerende. Navn med et latinsk element kan antyde en viss kontinuitet i bosetningen, mens en del stedsnavn har navn fra hedenske germanske guddommer. Navn av britonsk opprinnelse kan bli sett som en hentydning på bevarte britonske befolkningsgrupper, skjønt det er ikke nødvendigvis tilfelle. Navn basert på angelsaksiske ord for britonene, wealh, kan også bli sett på som indikasjon på britonske bevarte grupper. Et eksempel er Walton i betydningen britonsk bosetning, og dette navnet er funnet flere steder i England, skjønt mange steder kan bety Wall-town («murbyen», det vil si befestet by).
Epigrafiske bevis (innskrifter) fra bevarte inskripsjoner på steiner er også en kilde til informasjon om bosetninger av britonere og angelsaksere i denne perioden. Inskripsjoner relatert til perioden på keltisk finnes i vestlige England og i Wales, og forskningsprosjektet CISP har blitt opprettet for å nedtegne disse og dokumentere den på Internett. I nordvest er inskripsjonene skrevet med runer og gir informasjon om angelske bosetninger. Inskripsjoner i nordlige Skottland er i ogham-skrift og en del i et ukjent språk, men er antagelig piktisk.
Graden av folkevandringer
Det har lenge blitt hevdet at angelsakserne innvandret til Britannia i et stort antall på 400- og 500-tallet, til sist erstattet de det innfødte bretonske befolkningen. Historikeren Frank Stenton med angelsakserne som spesiale hevdet i 1943 «at den større delen av sørlige England ble oversvømmet i den første fasen av krigen». Denne tolkningen var basert på skriftlige kilder, i særdeleshet Gildas, men også senere kilder som den angelsaksiske historikeren Beda som framstilte ankomsten av angelsakserne som en voldelig hendelse. Stedsnavn og lingvistiske bevis ble også benyttet for å understøtte denne oppfatningen da svært få britonske stedsnavn overlevde i østlige Britannia, og svært få britonske stedsnavn gikk i angelsaksisk språk og migrasjonen av brytoniske språk og folk fra sørvestlige Britannia til Armorica som til sist ble Bretagne.
Denne fortolkningen var tiltalende for tidligere engelske historikere som ønsket å strekke deres syn på at England hadde utviklet seg forskjellig fra Europa med et begrenset monarki og frihetselskende. Det ble argumentert at dette komme fra en masseinnvandring av angelsaksere. Mens dette synet ikke var akseptert av alle — Edward Gibbon mente at det hadde vært en stor andel britonere som ble igjen — ble dette synet det dominerende paradigmet. Selv om mange historikere ville nå nyttiggjøre seg Gibbons argument er det tradisjonelle synet fortsatt opprettholdt av mange andre historikere; Lawrence James har relativt nylig skrevet at England ble «undertrykt av en angelsaksisk strøm som sveipte unna de romersk-britonske».
Det tradisjonelle synet har likevel i siden 1990-tallet blitt nyansert og dekonstruert til en viss grad. I midten av dette er den en ny beregning på antallet av angelsaksere som kom til Britannia i løpet av denne perioden. Et lavere antall er tidvis blitt akseptert, noe som vil bety at dette synet blitt akseptert, at det er meget usannsynlig at den eksisterende britonske befolkningen ble i vesentlig grad erstattet og byttet ut med en ny angelsaksisk befolkning. Sakserne er således blitt sett på som en herskende klasse med akkumulering av den lokale befolkningen. Derfor kan «saksiske» graver like gjerne bestå av britonske gravlagte, men ikke alle forskere vil trekke denne konklusjonen.
Slutten på romerske Britannia
Det har blitt fremmet forskjellige datoer for avslutningen av romerske Britannia, fra slutten av import av romerske mynter i 402, til Konstantin IIIs opprør i 407, til et opprør nevnt av Zosimus i 409, og forordningen som ble gitt av keiser Honorius i 410. Kanskje er det bedre å ikke tenke på avslutningen i henhold til moderne begreper som avkolonisering. Dateringen av avslutningen på romerske Britannia er kompleks, og den nøyaktige prosessen vil antagelig ikke bli kjent.
Det er en del strid blant forskerne til hvorfor romersk styre ble avsluttet i Britannia. Det første synet som ble fremmet av Theodor Mommsen var at Roma forlot Britannia. Dette argumentet ble styrket over tid, i nyere tid av A. S. Esmonde-Cleary. I henhold til dette argumentet førte interne problemer og uro i Romerriket og behovet for å trekke tropper tilbake for å bekjempe barbariske invasjoner som fikk Roma til oppgi Britannia. Det var sammenbruddet i keisersystemet som førte til slutten på det keiserlige styret i Britannia. Imidlertid har Michael Jones fremmet en alternativt syn som argumenterer for at Roma ikke forlot Britannia, men at Britannia forlot Roma. Han framhever tallrike usurpatorer som kom fra Britannia på slutten av 300- og tidlig på 400-tallet, og at tilgang på kapitaltilførsel til Britannia hadde tørket ut tidlig på 400-tallet, noe som betydde at administratorer og soldater ikke ble betalt. Alt dette, argumenterer Jones til at det britonske folket gjorde opprør mot Roma. Begge disse argumentene er åpne for diskusjon, skjønt foreløpig har ikke videre utvikling bli gitt i forståelsen av hvorfor det romerske styret i Britannia ble avsluttet.
Tidens voldsomme og voldelige vesen skal imidlertid ikke bli oversett, og det er sannsynlig at dette var en periode med lokale spenninger, noe det blir gitt hentydninger av i alle skriftlige kilder. Det er også referanser til pestutbrudd. Det har vært foreslått konflikter mellom stammene, som kanskje begynte i tiden før 410, som førte til at Britannia ble splittet opp i mindre stykker og bidro til at økonomien falt sammen. Tilsammen kan krig og sykdom ha ført til økt dødelighet. Undersøkelser på bruken av jordbruksland antyder en nedgang i produksjonen som kan være et tegn på befolkningsnedgang.
Det er klart at en del britonske folk utvandret til kontinent, noe resulterte i at regionen Armorica i nordvestlige Gallia ble kjent som Bretagne. Det er også bevis på britonsk utvandring til Gallaecia i nordvestlige Spania. Dateringen for disse utvandringene er usikker, men nyere studier antyder at utvandringen fra sørvestlige Britannia til Bretagne kan ha begynt så tidlig som rundt 300 e.Kr. og var hovedsakelig fullført ved år 500. Disse bosetterne, antagelig ikke flyktninger hvis datering begynte så tidlig, gjorde deres tilstedeværelse følt i å navngi den mest vestlige delen som stakk ut i Atlanterhavet av provinsen Armorica med navn som antyder hvor de kom fra: Kerne/Cornouaille («Kernow/Cornwall») og Domnonea («Devon»). Det er lingvistiske bevis på nær kontakt mellom sørvestlige Britannia og Bretagne gjennom hele den sub-romerske perioden.
I nord utviklet de britonske kongedømmene Hen Ogledd («Det gamle nord») som besto av Ebrauc (et antatt navn), Bryneich, Rheged, Strathclyde, Elmet og Gododdin. Reparasjoner langs Hadrians mur på 400- og 500-tallet har blitt avdekket, og ved Whithorn i sørvestlige Skottland (muligens klosteret til sankt Ninian). Undersøkelser har bidratt til å dokumentere fortsatt urban bosetning ved en del romerske byer som Wroxeter og Caerwent. Fortsatt byliv kan bli knyttet til kirkens struktur.
Vestlige Britannia har tiltrukket seg de arkeologene som har ønsket å plassere kong Arthur som en historisk og faktisk figur. Selv om det er få samtidige skriftlig bevis for dette har arkeologiske bevis antydet muligheten for en romersk-britonsk konge eller høvding som kan ha hatt betydelig makt i løpet av den sub-romerske tiden, noe som er demonstrert ved dannelsen av steder som Tintagel og jordvoller og forsvarsverk som Wansdyke. Slike fortolkninger fortsetter å tiltrekke seg både folkelige forestillinger og akademisk skepsis.
Klimaforandringer
Det er bevis på klimaendringer på 400-tallet hvor miljøet ble kaldere og våtere. Det førte til kortere vekstsesong og gjorde deler av innlandet og opplandet uegnet for å dyrke korn. Dendrokronologi har avslørt en særlig klimatisk hendelse i år 540. Michael Jones har foreslått at nedgangen i produksjonen fra jordbruksland som allerede var fullstendig utnyttet hadde betydelige demografiske konsekvenser.
Befolkningsforandringer
Det er antatt at befolkningen i Britannia hadde en nedgang etter den romerske perioden: fra kanskje 3 millioner til rundt halvparten av dette. Reduksjonen synes å ha skjedd grunnet de miljøendringene som er nevnt over, men hadde antagelig også sine grunner i sykdom som pest og kobber. En gang rundt år 600 spredte kopper seg fra India til Europa.
Det er kjent at den justinianske pest kom til middelhavsregionen på 500-tallet og nådde ført fram til De britiske øyer i år 544 eller 545 da den nådde Irland. Det er beregnet at denne pesten drepte så mange som 100 millioner mennesker over verden og var like ille som den senere svartedauden. Den førte til at Europas befolkning sank med rundt 50 prosent mellom år 550 og 700.
I henhold til forskning gjort av University College London kunne de angelsaksiske bosetterne nyte en betydelig sosial og økonomisk fordel i henhold de innfødte britonere. Fordelen hadde effekt i mer enn 300 år fra midten av 400-tallet. Historikerne ved University College London har argumentert for at færre enn 200 000 angelsaksere kom til et land bestående av rundt 2 millioner britonere i løpet av 400-tallet. Angelsakserne burde således utgjøre 10 prosent av genmaterialet, men genetiske analyser av menn fra sentrale England viser at mer enn halvparten av alle menn har et Y-kromosom som kan spores tilbake til germansk region, dagens Tyskland, Nederland og Danmark. En forklaring på denne uregelmessighet er det oppsto en sosial klassestruktur som gjorde det mulig for angelsakserne å spre genene sine på bekostning av den stedegne, opprinnelige befolkningen. Bevis på denne strukturen kan bli funnet i nær samtidige tekster som lovverket på 600-tallet som fastsatte større verdi på en angelsakser. Om sistnevnte ble drept var den «Wergild», blodpenger, som ble betalt til familien opp til fem ganger større enn tilsvarende erstatning betalt til en innfødt bretoner.
Arkeologer som har avdekket britonske gjenstander i England som er datert fra senere tid enn fra tiden med den nevnte sosiale klassestrukturen. Områdene rundt Penninene, «Englands ryggrad», en fjellkjede som går i det midtre av landet, hadde fortsatt en sterk britonsk kultur og et eksempel på at kumbrisk språk ble snakket her fram til slutten av 1100-tallet. Kornisk språk varte lengre, inn i tidlig moderne tid på 1700-tallet. Britonske tradisjoner og ord har blitt bevart i enkelte lokale områder fram til i dag.
Stephen Oppenheimer, som baserte sin forskning på studiene til Weale og Capelli, har opprettholdt at alle invasjoner eller innvandring siden romersk tid hadde faktisk liten innvirkning på befolkningens genmateriale på De britiske øyer, og at befolkningen fra forhistorisk tid tilhørte en liberisk genetisk gruppe. Det fleste folk på De britiske øyer er genetisk like med baskiske folk i nordlige Spania, fra 90 prosent i Wales til 66 prosent i East Anglia i England (både East Anglia som England er stedsnavn som har fått navn anglerne). Oppenheimer forslår at inndelingen mellom vestlige og østlige England ikke begynte med angelsakserne, men har sin opprinnelse med to hovedruter for den genetiske flyten – en opp langs atlanterhavskysten, og den andre fra naboområdene i kontinentale Europa, og begge skjedde rett etter den siste istid. Ved å støtte seg på den lingvistiske forskningen til Forster og Toth hevder han at de indoeuropeiske språkene begynte å fragmentere for rundt 10 000 år siden, også ved slutten av siste istid. De keltiske språkene skilte seg fra indoeuropeisk tidligere enn man har antatt, for rundt 6 000 år siden. Språkene i England skilte seg fra germansk før romersk tid og ble det engelsk som ble talt av de stammene som i dag er England, lenge før angelsakserne kom.
Flere forskere advarer mot å trekke for bastante konklusjoner på begrenset datagrunnlag. I sammendraget av artikkelen «Hvem var kelterne?» på Det nasjonale museum i Wales slo fast at «Det er mulig at framtidige genetiske studier av forhistorisk og moderne menneskelig DNA kan bidra til underrette vår forståelse om emnet. Tidlige studier har imidlertid så langt tendert til å skape usannsynlige konklusjoner fra et meget lite antall av mennesker og benytter seg av foreldet antagelser om lingvistikk og arkeologi.»
Eurasisk brunbjørn
Eurasisk brunbjørn (Ursus arctos arctos) er en underart av brunbjørn (Ursus arctos), en art som finnes i store deler av Eurasia, herunder også i Norge og Skandinavia som sådan. Den er også kjent som vanlig brunbjørn eller bare brunbjørn og bjørn i Norge. I andre land kan den dessuten ha en rekke andre navn.
Opphav og opprinnelse
Moderne forskning har satt oss i stand til bedre å trekke konklusjoner om opphav og opprinnelse. Akkurat når vanlig brunbjørn oppsto er vanskelig å si noe sikkert om, selv om slekten trolig oppsto for omkring 5 millioner år siden eller så. Forskerne mener dessuten å kunne slå fast at grunnstammen av eurasisk brunbjørn i Europa skilte lag for omkring 850 000 år siden, en med base i Vest-Europa og en med base i grensestrøkene mellom russisk Øst-Europa og Asia. Gjennom studier med såkalt mitokondrie-DNA (mtDNA) har man i tillegg kunnet slå fast at den europeiske stammen har to hovedretninger for sitt opphav, der ei linje går til Den iberiske halvøy og ei annen linje går til Balkan.
I Skandinavia finnes tre (fire om en regner med den finsk/russiske stammen) populasjoner av vanlig brunbjørn, alle med kjerneområde i Sverige. Gjennom analyse av vev- og ekskrementprøver fra bjørn i det sørlige kjerneområdet har en funnet at denne populasjonens mtDNA ligner det man finner hos bjørnestammer i Pyreneene og de kantabriske fjell i Frankrike og Spania. Bjørner fra disse stammene spredde seg trolig til det sørlige Skandinavia etter siste istid. I de nordlige kjerneområdene ligner bjørnenes mtDNA genene i den finsk/russiske stammen. Trolig overlevde deres forfedre istiden i de isfrie områdene vest for Uralfjellene og spredde seg derfra til Sverige.
Utbredelse
Et større antall finnes også i Slovenia, Bulgaria og Romania, med også disse populasjonene er isolerte. I europeisk sammenheng finnes de fleste brunbjørnene i Russland, men også der var den nær ved å bli utryddet av troféjegere fram mot den russiske revolusjonen i 1917.
Øst for Ural finnes den største populasjonen av brunbjørner, gjennom de store skogene i Sibir og i deler av Midtøsten og i de gamle sovjetstatene, Afghanistan, Pakistan og India, det sentrale Kina og andre i deler av Asia, helt til øya Hokkaido i Japan.
Carl Joachim Hambro (bankmann)
Carl Joachim Hambro (født 22. november 1807, død 17. november 1877) var en dansk-britisk bankier som i 1839 grunnla C. J. Hambro & Son i London.
Hambro fikk tittelen baron i 1851.
Eurasisk brunbjørn
Utbredelse
Det er et åpent spørsmål om bjørnene i dette store området kan og bør kalles eurasisk brunbjørn eller ikke, men kun en større studie av disse bjørnene vil kunne avdekke dette spørsmålet. Inntil så skjer klassifiseres de fleste som vanlig brunbjørn, selv om det i mange tilfeller er åpenbart at de ikke kan være det.
Beskrivelse
Eurasisk brunbjørn har brun pels som kan variere fra lys gulbrun til mørk brun, rødbrun og nærmest sort i noen tilfeller. Pelsen er i varierende grad tettvokst og kan noen steder bli opp mot 10 cm lang. Den har normalt et ganske rundt hode med relativt små og runde ører, en bred skalle og et smalt snuteparti der kjevene er utstyrt med 42 tenner, inkludert rovtenner. Den har er kraftig benstamme med store kraftfulle labber som er utstyrt med kraftige klør, som i noen tilfeller kan bli opp mot 10 cm. lange. Vekten varierer både med habitat og årstid. En voksen hannbjørn blir i snitt ca. 135–410 kg tung og binna blir ca. 90–200 kg tung.
Ludwig av Württemberg (hertug)
Ludwig, også kalt Ludwig den fromme, (født 1. januar 1554 i Stuttgart, død 28. august 1593) var hertug av Württemberg fra 1568 til sin død i 1593.
Dmytro Hrabovskyj
I 2005 ble han U23-verdensmester i landeveisritt.
Mogaogrottene
Mogaogrottene (kinesisk: 莫高窟, pinyin: Mogaoku) danner et nettverk med 492 templer i storkommunen Mogao i byfylket Dunhuang i provinsen Gansu nordvest i Folkerepublikken Kina. De kalles også Dunhuanggrottene.
Bakgrunn
Mogaogrottene er sammen med Longmengrottene og Yunganggrottene en av de tre berømte antikke skulpturplasser i Kina.
Buddhistmunkene verdsatte enkelhet i livet, og de håpet at de avsidesliggende grottene skulle gi dem en rolig ramme for deres søken etter opplysning.
I dag stedet en stor turistattraksjon og gjenstand for et pågående arkeologisk prosjekt. I 1987 ble Magaogrottene oppført på UNESCOs verdensarvsliste.
Dokumentene
Etter å ha analysert dokumentene i tre uker lyktes det Pelliot å få abbeden Wang Yuanlu til å selge ham et utvalg av de viktigste av dem. Wang trengte penger for å pusse opp sitt kloster, og gikk med på en pris på 500 tael. De ble katalogisert av Marcel Lalou og er nå i det franske nasjonalbibliotek.
En del andre oppdagelsesreisende fikk senere likeledes fatt i noen flere av tekstene før den daværende kinesiske regjering fikk flyttet de resterende tekster til Nasjonalbiblioteket i Beijing. Der er det nå 16 000 dokumenter og tekster fra grottene.
Sensommeren 1915 reiste den danske overtelegrafist Arthur Bollerup Sørensen (1880–1932) gjennom Dunhuang og fikk tilbudt å kjøpe noen gamle kinesiske tekster. Det gjorde han og i november 1915 presenterte han Det Kongelige Bibliotek 14 skriftruller med 16 tekstdeler. De 14 håndskrevne rullene inneholder ett daoistisk og 15 buddhistiske tekster.
Mange kinesere betrakter de vestlige forskernes oppkjøp som tyveri. Nasjonalbiblioteket i Beijing fremholdt i 1908 en trykksak om trykkekunstens historie at
Meteogram
Et meteogram er en grafisk presentasjon av et værvarsel for et bestemt sted. Dette er produkt som ofte blir generert direkte ut fra en værvarslingsmodell ved hjelp av lengdegrad, breddegrad og høyde over havet, men de kan òg være korrigerte av en meteorolog. Tidsaksen følger x-aksen bortover, mens y-aksen består av verdiene til de forskjellige parametrene.
Feda bru
Feda bru var ei kassebru på gamle europavei 39 i Feda i Kvinesdal kommune i Agder. Brua krysset Fedaelvas utløp i Fedafjorden. Den var 200 meter lang og hadde 7 spenn, og hadde jevn stigning mot nordvest på 6,3 %. Brua ble bygd mellom 1970 og 1972.
Nye E39 ble åpnet i august 2006, den ble lagt via den nye Fedafjorden bru og nord for Feda. Feda bru ble revet høsten 2007. Rivingen startet i oktober og var ferdig i romjula.
Meteogram
Oseanogram
Oseanogram ligner meteogram, men gjelder varsel for hav, der gjerne bølgehøyde (både signifikant og maksimal), retning, dønninger og bølgeperiode er de vanligste parametrene.
Epsigram
Et epsigram er på lignende måte som et meteogram en grafisk fremstilling av et værvarsel for et spesifikt sted, men her baserer varselet seg på et ensemble (EPS – ensemble prediction system). Et ensemblevarsel består ikke bare av én modellkjøring, men langt flere, opp til 51 forskjellige kjøringer i de beste modellene. Et epsigram viser hele utfallsrommet til alle kjøringene og istedenfor grafer og søyler blir de forskjellige parametrene (skydekke, nedbør, vindstyrke og temperatur) vist som et boksplott med persentiler, samt en median eller et gjennomsnitt av alle kjøringene. Når persentilene og boksene har liten utstrekning tyder det på at varselet er forholdsvis sikkert, mens stor utstrekning tyder på at kjøringene går i forskjellige retninger og at varselet er usikkert. I tillegg kan epsigrammet inneholde vindroser som viser de forskjellige vindretningene til ensemblet. Ofte er også den operasjonelle kjøringen til modellen (som ofte ligger til grunnlag for et værvarsel) tegnet inn som en graf, og på den måten kan en se om denne skiller seg ut på noen måte, f.eks. om den har mye mer eller mindre nedbør enn størsteparten av ensemblemedlemmene.
Einar Halvorsen (skøyteløper)
Einar Halvorsen (født 7. mars 1872 i Hamar, død 23. april 1964) var en norsk skøyteløper.
Halvorsen gikk for Hamar Idrætsforening, og tilhørte det sterke skøytemiljøet på Hamar på slutten av 1800-tallet. I europamesterskapet på Hamar i 1894 vant Halvorsen 500 og 1500 m og ble nr. 2 etter Jaap Eden på 5000 m, og ble totalt beste løper.
Han satte tre ganger verdensrekord på 500 m og to ganger på 5000 m. Halvorsen var den første som gikk under 2.30 på 1500 m, da han 24. februar 1894 oppnådde 2.29,6 på Hamar.
Statpipe
Statpipe er et transportsystem av gassrørledning som ble satt i drift i oktober 1985, og som knytter feltene i den nordlige delen av Nordsjøen til gassmarkedene på kontinentet. Systemet er til sammen er 892 kilometer langt, og består av fire rørledninger.
Statpipe var Statoils første store operatøroppgave innen rørledninger, og la grunnlaget for utviklingen av en omfattende infrastruktur for norsk gasseksport. Rørdiameteren er varierer, og er.
Utbygging
Statpipe ble bygget for å ta hånd om gassmengdene i de store oljefeltene Statfjord og Gullfaksfeltet i Nordsjøen. For å nå landanleggene i Norge måtte rørledningen krysse Norskerenna som har en dybde på rundt 300 meter. Frem til begynnelsen av 1980-tallet var det ikke teknisk mulig å legge rør på slike havdyp, men ny teknologi ble utviklet og Statpipe var den første rørledningen som ble lagt på slike dyp. Statpipe ble tatt i bruk i oktober 1985.
Kasper Petersen
Kasper Petersen (født 3. januar 1867 på Skatval i Nord-Trøndelag, død 1947 i Trondheim ) var en norsk underoffiser, småbruker og politiker (V). Han var Skatvals varaordfører 1908–1913.
Statpipe
Utbygging
Sommeren 1998 ble et omløp av Statpipe lagt i en sløyfe rundt Ekofiskfeltet i Nordsjøen. Omløpet er 15,8 kilometer langt. Statpipe var dermed direkte tilknyttet Norpipe-ledningen som forbinder Ekofisk med gassterminalen i Emden i Tyskland. Den første gassen gjennom omløpet ble levert i Emden 23. august 1998.
Kasper Petersen
Han var sønn av husmann Peter Eriksen og Kirsten Kristoffersdatter på Drogsetmoen på Langstein i Skatval sogn. Faren omkom i en arbeidsulykke i 1896. Kasper Petersen hadde fem søsken, hvorav tre vokste opp. Kasper Petersen giftet seg med Petrine Fiskvik, datter av Per R. Fiskvik og Gjertrud Auran på Østre Fiskvik på Skatval. De hadde ingen egne barn, men tok til seg Magnhild Arnstad, datter av Olav Arnstad og Ingebjørg Fiskvik, som sin pleiedatter. Petrine og Ingebjørg var kusiner.
Statpipe
Utbygging
Stortinget godkjente utbyggingsplanen den 10. juni 1981, samtidig som utbyggingsplanen for første fase av Gullfaksfeltet ble godkjent.
Kasper Petersen
Etter underoffisersskolen i 1886/1887 gjorde han tjeneste i artilleriet, fra 1889 som fastlønnet sersjant. Han kjøpte også småbruket Aursve på Auran i Skatval sogn. I 1914 solgte han småbruket på Skatval og flyttet til Singsaker i Trondheim, der han fortsatte i tjeneste i det 3. feltartilleriregiment, til sist som kvartermester. Han tok avskjed med stykkjunkers grad i 1927.
Statpipe
Operatør
Basert på en ny eierskapsmodell for gassrørledninger og terminaler ble joint venture-selskapet Gassled etablert 1. januar 2003. Gassco er operatør, mens Equinor er teknisk driftsansvarlig.
Kasper Petersen
Petersen var medlem av Skatval herredsstyre 1905–1913, valgt på fellesliste av Høyre og Venstre, og Skatvals varaordfører 1908–1913. Han var også formann i ligningskommisjonen, revisor i Skatval Sparebank og kommunerevisor i både Nedre Stjørdal og Skatval etter kommunedelingen. Han hadde også verv for Arbeiderbruk- og Boligbanken på Skatval. Han var kasserer i Skatval Ungdomslag fra 1895, styreformann i Skatval Handelslag i 1908 og formann i Skatval mållag. Etter at han flyttet til Trondheim, var han revisor i Trondhjems Arbeiderforening og Spareskillingsbanken.
Han ble tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv i 1924.
Paulus’ andre brev til tessalonikerne
Paulus' andre brev til tessalonikerne, også kalt andre tessalonikerbrev, er et av brevene som bærer apostelen Paulus’ navn, og er i den kanoniske rekkefølge den fjortende boken i Det nye testamente. I norske bibelhenvisninger forkortes brevet etter bibelselskapets standard «2 Tess».
Forfatterskap
Det er delte meninger om brevet kan sies å være skrevet av Paulus. De som mener det ikke er autentisk mener dette fordi i 1 Tess skal Kristus komme brått mens i 2 Tess skal flere ting skje før den tid. Det mangler også personlige detaljer om Paulus og tessalonikerne i 2 Tess. Tonen i 2 Tess er dessuten kaldere enn i 1 Tess. Brevet anses for å være en imitasjon av det første brevet. Likhetene i brevene kommer av at det andre brevet bygger på det første for å styrke sin autoritet.
Celine Aagaard
Celine Irgens Aagaard (født 29. september 1976) er en norsk journalist, forfatter, stylist, redaktør og tidligere blogger.
Som blogger vant hun prisene «Årets fashionblogger 2013», «Årets fashionblogger 2014» og «Årets Instagram 2014» på Vixen Blog Awards. I 2017 vant hun prisen «Årets influencer 2017» som klesdesigner bak firmaet Envelope 1976.
I mars 2015 forlot hun stillingen som redaktør i STYLEmag og STYLE Interiør, for å arbeide som frittstående skribent og etablere nettmagasinet envelope.no. I 2018 startet hun klesfirmaet Envelope 1976 sammen med Pia Nordskaug, Morten Ramm og Adam S. Ikdal. Etter hvert drev Nordskaug og Aagaard firmaet videre alene.
Nina Hagen
Nina Hagen (født 11. mars 1955 i Øst-Berlin-distriktet Friedrichshain som Catharina Hagen) er en tysk sanger og skuespiller.
Selv om hun er operaskolert, er hun kjent som punkens gudmor. Hun er datter av Eva-Maria Hagen, en skuespillerinne, og forfatteren Hans Oliva-Hagen, og er vokst opp med stefaren Wolf Biermann. Nina er mor til den tyske skuespillerinne Cosma Shiva Hagen og sønnen Otis.
Baltzar von Platen
Baltzar von Platen kan sikte til en rekke svensker av nordtysk opprinnelse.
Callidium coriaceum
Callidium coriaceum er en bille som tilhører familien trebukker (Cerambycidae). I Norge har den en østlig utbredelse, og er funnet nord til Nordland.
Utseende
En middelsstor (8–14 mm), forholdsvis slank, mørkt bronseaktig brun trebukk. Den skiller seg fra de andre Callidium-artene på smalere kroppsform og mindre tydelig metallglans. Antennene er nesten så lange som kroppen hos hannen, kortere hos hunnen. Pronotum er bredere enn langt med rundede sider, grovt punktert, i midten med tre mer eller mindre tydelige lengderibber. Dekkvingene er grovt punktert, men ikke påfallende rynkete, i den fremre delen med to litt utydelige lengderibber. Lårene er forholdsvis tykke, resten av beina slanke.
Levevis
Denne arten hører til i gammel granskog der det finnes langsomtvoksende trær med tykk bark. Larvene utvikler seg under barken på gamle trær som har vært døde et par år. Trærne bør ha fastsittende bark og ikke være sterkt angrepet av barkbiller. Larven gnager ganger under barken som også går inn i splintveden. Larveutviklingen tar minst to år. De voksne billene er aktive i juni-juli, mest om natten. Denne arten finnes ofte sammen med trebukkene Semanotus undatus og kortvinget granbukk Molorchus minor.
Utbredelse
Arten er utbredt i Europa, bortsett fra de vestligste delene, og videre østover til Korea. I Norge finnes den rundt Oslofjorden og på et par steder lenger nord.
De burgundiske Nederlandene
De burgundiske Nederlandene er betegnelsen på Nederlandene i perioden 1384-1530 da hertugene av Burgund regjerte. Området omfattet også Luxembourg og nordlige deler av Frankrike.
Huset Burgund
Deler av områdene ble arvet av burgundiske hertuger, nedstammet fra det franske kongehuset Valois, i 1384 etter at Louis de Mâle, greve av Flandern døde. Arvingen hans, Margaret III av Flandern var gift med Philip II av Burgund (1342–1404), yngste sønn av Johan II av Frankrike og den første hertugen fra huset Valois som styrte Burgund. Sammen innledet de en periode med burgundisk styre over Nederlandene. De regjerte over grevskapene Flandern, Artois, Rethel, Burgund og Nevers.
De burgundiske områdene ble utvidet med grevskapet Namur i 1421, hertugdømmene Brabant og Limburg i 1430, grevskapene Hainaut, Holland og Zeeland, hertugdømmet Luxembourg i 1441 og hertugdømmet Geldern i 1473.
Valois-eraen varte til 1477, da den siste Valoishertugen Karl den modige døde på slagmarken uten en mannlig arving. Områdene som lå under hertugdømmet Burgund ble ført tilbake til den franske kronen og de nederlandske delene av hertugdømmet ble overført til huset Habsburg gjennom Maria av Burgund og hennes ektemann Maximilian I av Habsburg til deres sønn, Filip I av Burgund (se de sytten nederlandske provinsene).
Noahs ark
Noahs ark eller Noahs «teba», er den enorme farkosten som Gud ifølge et sagn i den hebraiske bibelen Tanakh, befalte Noah å bygge sammen med familien sin, for deretter å fylle den med én hann og én hunn av alle slags dyr og fugler. Dette for å overleve syndfloden, storflommen som Gud skapte for å utslette de syndige og gudsfravendte menneskene fra jorda. De hebraiske tekstene i Tanakh danner grunnlaget for Det gamle testamentet i kristendommens Bibelen, der arken omtales i Første Moseboks kapittel 6-8. Troende har tradisjonelt forstått fortellingen om kisteskipet og flommen som en historisk hendelse, mens teologer i dag gjerne anser den som en symbolsk og belærende myte.
Ordet ark kommer fra latin arca som betyr «kiste, skrin», og brukes i bibelhistoriene både om en «stor stolpekiste» («Paktens ark») og en kjempestor husbåt (et overbygd, kasseformet skip).