cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tommy Salo
Tommy Mikael Salo (født 1. februar 1971 i Surahammar i Sverige) er en sverigefinsk ishockeymålvakt. Han er mest kjent for en avgjørende strafferedning mot Canada i OL på Lillehammer som gjorde at Sverige vant sitt første OL-gull i Ishockey. Etter OL-gullet flyttet Salo over til NHL, men han var fortsatt førstemålvakt for Tre kronor (Sveriges hockeylandslag) og i 1998 tok han VM-gull med Sverige.
Frederik Sødring
I perioden 1829-31 hentet han flere motiver fra korte besøk i Norge og noen fra Tyskland, hvor han også studerte noen år i München. Han sendte flere malerier hjem til Danmark i denne perioden og etter hjemkomsten fortsatte han å stille ut bilder fra Rhinenområdet, Sydtyskland og Tyrol.
Han giftet seg i 1842 med Henriette Marie de Bang (1809 – 1855), datter av eieren av herregården Sparresholm ved Næstved Niels de Bang (1776 – 1815) og Cathrine Amalie Henriette født Callisen. Med sin hustru fikk han en ganske betydelig medgift. Medgiften gjorde han i stand til å testamentere Kunstakademiet 30.000 riksdaler ved sin død. Av rentene på 200 kroner skulle det ved den årlige Charlottenborgutstilling deles ut et legat til en yngre landskapsmaler og de øvrige rentene skulle benyttes til understøttelse av eldre landskapsmalere og deres enker og utdeles på livstid.
Blålange
Blålange (Molva dypterygia) er en fiskeart i brosmefamilien.
Anders Karlsson
Karl Anders Karlsson (født 30. april 1951) er en svensk politiker for Socialdemokraterna, og har vært riksdagsmedlem i Sverige siden 1998. Han ble valgt inn i riksdagen for Skåne läns västra valkrets på plass 123.
Vektløfting under Sommer-OL 1952
Vektløfting under Sommer-OL 1952. Det var niende gang som vektløfting var på det olympiske programmet under OL i Helsingfors. Det ble konkurrert i sju ulike vektklasser alle kun for menn. USA ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Sovjetunionen med tre.
Anders Karlsson
Når det gjelder riksdagens komitéarbeid, har Karlsson framfor alt utmerket seg ved å være leder for arbeidsmarkedskomiteen i perioden 2002 til 2006, leder for forsvarskomiteen 2007 til 2010, og leder for trafikkomiteen 2006 og 2007. Han har også vært leder og nestleder i den sammensatte utenriks- og forsvarskomiteen i kortere perioder i 2008 og 2010, samt medlem av Krigsdelegationen i årene 2004 til 2010.
Anders Karlsson er bosatt i Härslöv i Landskrona kommune.
Karlsson har blitt beskyldt for etter en riksdagsdebatt 8. desember 2004 å ha kalt riksdagsmedlem Mauricio Rojas fra Folkpartiet for «ett jävla svin».
Ekvatorial-Guineas flagg
Ekvatorial-Guineas flagg ble tatt i bruk 21. august 1979.
I midten av flagget, på den hvite stripen, er Ekvatorial-Guineas riksvåpen, med mangrovetreet, seks gule stjerner og mottoet Unidad Paz Justicia (Enhet, fred, rettferdighet).
Bjarkøyretten
Bjarkøyretten (gammelnorsk biarkeyiarréttr, fornsvensk bjærkøa rætter) var et lovverk som regulerte liv og virksomhet på handelsplasser (birk) og i byer i Norden i tidlig middelalder.
De eldste kjente bjarkøylovene i Norden er fra de to norske byene Nidaros (Trondheim) og Bergen, disse er fra 1100- og 1200-tallet. Bjarkøyretten for Lödöse i Västergötland finnes bevart fra år 1345. Det finnes også deler av andra bjarkøylovtekster fra 1300-tallet.
Fremveksten av oldtidens handelsplasser bidro til å avskaffe gamle rangsforskjeller. I kaupanger, på fiskeplasser og overnattingssteder gjaldt bjarkøyretten som bestemte at alle frie menn var omfattet av samme rett, hauldsretten. I hjembygden gjaldt nok ættesamfunnet; men på handelsplassene måtte det vike.
Bjarkøyretten ble i Norge avløst av Magnus Lagabøtes bylov og landslov på 1270-tallet.
I Danmark beholdt man frem til 1849 ordningen med birkeretten under birket, en rettskrets utskilt fra herredene.
Rituvík
Rituvík (, foreldet dansk skrivemåte: Ridevig) er en bygd på Færøyene. Den ligger på sørøstkysten av Eysturoy. Bygda har veiforbindelse med Runavík og tilhører Runavíkar kommuna.
Rituvík lå opprinnelig i Toftirs bygdeallmenning. Stedet ble først bosatt som en utflytterbygd fra Toftir i 1873.
Det første leddet i stedsnavnet Rituvík kommer av færøysk rita, krykkje.
Kapellet i Rituvík ble innviet før jul i 1955.
Rituvík er et godt egnet som dykkersted med sand og tett tangskog og undersjøiske klipper og kløfter.
Svetlana Fedotkina
Svetlana Aleksandrovna Fedotkina (russisk: Светлана Александровна Федоткина; født 22. juli 1967 i Krasnojarsk), er en russisk tidligere skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1994 i Lillehammer.
Fedotkina vant en olympisk sølvmedalje under Vinter-OL 1994 i Lillehammer. Hun kom på andreplass på 1,500 meter skøyter, bak Emese Hunyady fra Østerrike.
Dopingsak
I forbindelse med verdenscupløpene i Alma-Ata i januar 1996 ble det tatt dopingprøve av Fedotkina hvor både A- og B-prøven var positive. Og i november 1997 slo dopingjegerne til igjen under trening i Calgary, Canada, men da nektet Fedotkina å la seg teste fordi hun var der i forbindelse med et privat besøk som privatperson, som turist, og dermed ikke kunne avkreves urinprøve.
Nkandla
Nkandla, også kalt Inkandla, er en landsby i Zululand-området i provinsen iKwaZulu-Natali i Sør-Afrika. Det bor omtrent 160 000 mennesker i Nkandla-regionen, spredd over et forholdsvis stort område. Fattigdommen er stor, med over 90% arbeidsløshet. Over 1 av 4 i området bærer på hiv-smitte. Det er også mange foreldreløse i Nkandla, siden aids tar livet av mange middelaldrende foreldre.
Fotodiode
En fotodiode er en elektronisk komponent som endrer egenskaper ved bestråling av synlig eller ikke-synlig lys, som infrarødt og ultrafiolett. Komponentens oppbygning er basert på en halvlederdiode. Virkningen består i at lys inneholder energi med en frekvens som er i stand til å slå løs elektroner i halvlederens krystallgitter. En del av lysets energi kan omgjøres til elektrisk energi i fotodioden.
De to hovedformålene for fotodioden er deteksjon og måling av lys på den ene siden, og energiutvinning av sollys på den andre. I siste tilfellet kalles fotodioden for en solcelle som del av et solcellepanel. En solcelle er i prinsipp ikke noe annet enn en fotodiode med stor overflate.
For lysdeteksjon og -måling er forskjellige egenskaper interessante. Den svakeste lysmengden som kan detekteres er en av dem. Reaksjonshastigheten er også interessant, som også den spektrale følsomheten. Fotodioder fremstilles og drives forskjellig alt etter formålet som de er tiltenkt.
Lysinnfallet fører til at de løsslåtte elektronene vandrer mot katoden. Katoden blir derfor negativ og spenningen begrenses naturlig av diodespenningen når dioden ikke er tilkoplet noe. En fotodiode drives likevel aldri i lederetningen, for drift holdes spenningen lavere enn diodespenningen. Dioden kan drives kortsluttet eller belastet, som fører til at elektrisk strøm genereres. Denne bruken kalles fotovoltaisk modus. Strømmen blir da proporsjonal til lysmengden. Dioden kan også gis en negativ forspenning, en driftsform som kalles fotoledende modus (engelsk: photoconductive mode). Her styres ledeegenskapene av lysmengden; jo mere lys jo bedre leder dioden i revers. Denne driftsformen er mye raskere enn den fotovoltaiske, men oppviser mere støy.
Fotodioden kan utgjøre basis-emitterstrekningen i en transistor, som derved blir en fototransistor. Lysstrømmen forsterkes i fototransistoren, men lavtlysgrensen blir likevel ikke bedre enn i en fotodiode alene. Fototransistorer brukes ofte i lysskranker sammen med en lysdiode. Lysskranken detekterer om noe stopper lysveien eller ikke, enten direkte eller refleksivt. Fototransistorer brukes også i et digitalt koplingselement som mottar lys fra en innebygget lysdiode. Et slikt element kalles en optokopler. Slik kan signaler overføres mellom kretser som har forskjellige spenningsnivåer, altså over et galvanisk skille.
I mørke vil det alltid gå en liten lekkstrøm gjennom dioden når den er forspent i sperreretningen. I fotodioden kalles denne strømmen mørkestrøm. Mørkestrømmen er temperaturavhengig og setter en grense for det svakeste lyset som dioden kan detektere.
For å øke følsomheten utføres enkelte fotodioder som avalancedioder, se diode og zenerdiode. De drives med høy reversspenning, nær breakdownområdet. Her vil frie elektroner akselereres i feltet som er satt opp i sperreretningen, og de vil kunne slå løs videre elektroner på sin vei.
Svakt lys blir fortsatt best detektert av fotomultiplikatorer, som er kaldkatoderør (elektronrør) med et batteri av påfølgende anoder (som i dette tilfellet kalles dynoder) og som etter hverandre forsterker den lille elektronmengden som lyset opprinnelig slo løs i det første elementet, kalt fotokatoden. Fotomultiplikatorer er svært følsomme og kan sogar detektere enkelte fotoner siden virkemåten ikke er plaget av termisk støy.
Halvledermateriale
Fotodioder lages av silisium (bølgelengde 190 til 1100 nm), germanium (400 til 1700 nm), indium-gallium-arsenid (800 til 2600 nm) og bly(II)-sulfid (1000 til 3500 nm). Synlig lys har til sammenligning bølgelengder mellom 380 nm (fiolett) og 750 nm (rødt).
James Joseph Heckman
James Joseph Heckman (født 19. april 1944 i Chicago i Illinois) er en amerikansk økonom og nobelprisvinner. Han ble professor i økonomi ved University of Chicago i 1973 og er leder for mikroøkonometri ved University College London og University College Dublin.
Hans nyere forskning fokuserer mest på den menneskelige utvikling og livssyklus, dens dyktighet og formasjon, med spesiell vekt på økonomi for førskolelærerutdanning. Heckman har publisert over 200 artikler og flere bøker. Hans nyeste bøker inkluderer Inequality in America: What Role for Human Capital Policy?
Heckman har bidratt med politisk analyse til presidentkampanjen til Barack Obama fra 2008 presidentkampanjen. Heckman har giftet seg med sosiolog Lynne Pettler-Heckman, som han har sønnen Jonathan (f. 1982) og datter Alma (f. 1986) sammen med. Begge barna deres er nå forskere.
Voksne for Barn
Voksne for Barn er en ideell medlemsorganisasjon som jobber for god psykisk helse og trygge oppvekstvilkår for alle barn. Organisasjonen ble grunnlagt i 1960 som Mental Barnehjelp. Navnet ble i 1996 endret til Voksne for Barn. Generalsekretær er Signe Horn. Styreleder er Arvid Libak.
Virksomhet
Voksne for Barn jobber for at barn og unges interesser synliggjøres og at deres psykiske helse ivaretas, ved å:
Voksne for Barn tilbyr opplæring til de som jobber med barn og unge, innenfor tema som psykisk helse i skolen, livsmestring, barneperspektivsamtalen, ungdomstid og helhetlig arbeid for barn og unges psykiske helse.
Organisasjonen tilbyr også foreldrekurs i Psykologisk førstehjelp.
Skoleprogrammene Zippys venner, Passport og Drømmeskolen drives av Voksne for Barn i Norge.
ROM drives i flere kommuner og er en felles læringsarena der fagfolk og pårørende/berørte møtes til likeverdig dialog. Formålet er at hjelpeapparatet skal tilby best mulige tjenester til de som påvirkes av en utfordrende livssituasjon.
Ungt Nettverk er en møteplass for unge mellom 16 og 25 år som har litt ekstra belastninger i livet.
- Barn i Norge-rapporten
- Skriv for livet
- Hvem kan hjelpe Jesper?
- Hjelp, pappa slår!
I 2018 ble Voksne for Barn tildelt Karl Evangs pris
Akatisi
Akatisi er manglende evne å sitte stille. Det er en relativt vanlig bivirkning av behandling med nevroleptika og ved Parkinsons sykdom.
Den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk
De baltiske statene – Estland, Latvia og Litauen – gjenvant sin uavhengighet under den syngende revolusjonen. Ved valgene til de sovjetiske statsorganene i Litauen i 1989 og 1990 vant folkebevegelsen Sąjūdis.
I mai 1989 erklærte Den litauiske sosialistiske sovjetrepublikk territoriell suverenitet, og i mars 1990 vedtok Det øverste råd (tidligere Det øverste sovjet) enstemmig å gjenopprette Republikken Litauen. Republikken var i prinsippet den samme som ble okkupert i 1940. Litauens uavhengighet ble først anerkjent av Island, etterfulgt av andre vestlige land, som mente at Litauens innlemmelse i Sovjetunionen stred mot folkeretten.
Litauen ble den første delrepublikken som brøt ut av Sovjetunionen. Sovjetunionen anerkjente de baltiske statenes uavhengighet den 6. september 1991. Resten av Sovjetunionen gikk i oppløsning den høsten. De siste russiske troppene forlot Litauen i 1993.
Svalbardveien
Svalbardveien finnes flere steder:
Joaquín Eufrasio Guzmán
Joaquín Eufrasio Guzmán (født 1801 i Cartago, Costa Rica, død 1875 i San Miguel, El Salvador) var en salvadoransk politiker og offiser.
I to perioder, fra 15. februar 1845 til 1. februar 1846 og fra 24. januar 1859 til 15. februar 1859 (konstituert), var han president i El Salvador.
RBG
RBG kan referere til:
Personer:
Pedro Pauleta
Pauleta, egentlig Pedro Miguel Barreiro Resendes, (født 28. april 1973 i Ponta Delgada) er en portugisisk tidligere fotballspiller.
Han spilte blant annet spiss i Paris Saint-Germain og på. Han toppet en stund listen over tidens toppscorerliste for landslaget med sine 47 mål på 88 kamper, en rekord han hadde overtatt fra fotballegenden Eusébio.
Poznańs festning
Poznańs festning (tysk: Festung Posen) – et sett av festninger bygget i byen Poznań (Polen) i det nittende og tidlig tjuende århundre, den tredje største systemet av sitt slag i Europa.
Fylkesvei 237 (Oppland)
Fylkesvei 237 i Oppland gikk mellom Flatøygarden og Smiugard i Etnedal kommune. Veien var 8,8 km lang.
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 250.
2019 ble veien del av fylkesvei 251.
Heggelia leir
Heggelia leir ligger i Bardufoss i Målselv kommune, like ved Rusta leir, og er en av mange militærleirer i Indre Troms. Heggelia og Rusta var tidligere én leir, Bardufoss leir, men er nå delt i to. Heggelia leir huser for tiden Sambandsbataljonen.
Svingen
Svingen forekommer som veinavn en rekke steder:
Novec 1230
Novec 1230, C6F12O, (3M Novec 1230 Fire Protection Fluid) er en miljøvennlig brannslokkevæske som ertsatter bruk av halon i gasslokkesystemer. Slokkesystemet brukes gjerne i sammenhenger hvor et tradisjonelt vannbasert sprinklersystem vil skade objektet som skal sikres, som datatekniske rom, fredete bygningsinteriører, museumsmagasiner, biblioteker og arkiver. Slokkemetoden er best egnet i bygninger hvor luftutskiftingen kan holdes på et lavt nivå.
Fylkesvei 5624
Fylkesvei 5624 (Fv5624) går mellom europavei 16 ved Brekkebrui og Brekke bru i Flåm i Aurland kommune. Veien er 821 meter lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 245 (Sogn og Fjordane).
Burra
Burra (norrønt: Barrey) er det kollektive navnet til to øyer på i den skotske øygruppen Shetland. Øya er formet som bokstaven H og øya blir dermed naturlig delt i Vest-Burra (753 innbyggere) og Øst-Burra (66 innbyggere), hvor den vestligste delen har flest innbyggere. De to er forbundet med hverandre og til Mainland med broforbindelset via Trondra.
Hovedtettstedet for øya er Hamnavoe som er på Vest-Burra.
I tillegg var Burra en gammel sivilt sogn som inkluderte mindre øyer som South Havra, Little Havra, Papa og tidevannsøya West Head of Papa. Den sivile sognet Burra ble slått sammen til den sivile sognet Lerwick, sammen med Quarff og Gulberwick, i 1891. Den fortsetter å eksistere som Quoad sacra-sognet til Den skotske kirke.
Halperke
Halperke betyr «den tradisjonelle folkedans» på kurdisk. Halperke regnes først og fremst som kurdisk tradisjonell folkedans, men ordet brukes også om andre typer dans uten kurdisk opprinnelse. Dansen sies å være over 3000 år gammel. Denne dansen blir brukt mye i dag og er blitt populær i mange områder, bl.a. Kurdistan, Irak, Iran, Syria, Tyrkia, Armenia, Norge, Sverige, Danmark, Finland, Russland.
Kevin Overland
Kevin Overland (født 8. juni 1974 i Kitchener i Ontario), canadisk skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1998 i Nagano.
Overland vant en bronsemedalje under vinter-OL 1998 i Nagano. Han kom på tredjeplass på 500 meter skøyter bak Hiroyasu Shimizu fra Japan og Jeremy Wotherspoon fra Canada. For første gangen i et vinter-OL ble den korteste distansen, 500 meter, kjørt to ganger av hver løper og tiden fra begge løp ble lagt sammen.
Humphrey IV av Toron
Humphrey IV av Toron (født ca. 1166, død en gang før 1197) var herre av Toron, Kerak, og Oultrejordain korsfarerstaten kongedømmet Jerusalem.
Familie
Han var sønn av Humphrey III av Toron og Étiennette av Milly, arvingen til Oultrejourdain, og var barnebarn av Humphrey II av Toron, konstabel av Jerusalem. Han var også en stesønn av Étiennettes andre og tredje ektemenn Miles av Plancy og Raynald av Chatillon. Humphreys søster Isabella ble gift med Ruben III av Armenia. Humphrey IV ble selv herre av Toron (dagens sørlige Libanon) da hans bestefar Humphrey II av skadene han fikk etter å ha reddet kong Balduin IV av Jerusalems liv ved Banias i 1179.
Isabella av Jerusalem
I 1180 ble han trolovet med Isabella av Jerusalem, datter av Amalrik I av Jerusalem og halvsøster til Baudouin IV, under den enighet at Toron skulle bli et kongelig område. Dette ble arrangert ved at kongen betalte hans æresgjeld til Humphrey II og ved å fjerne Isabella fra den politiske leiren til hennes stefar, Balin av Ibelin. Det synes som hun ikke fikk lov til å ha kontakt med sine foreldre etter dette. I november 1183 ble tenåringen Humphrey og den 11 år gamle Isabella gift i festningen i Kerak, setet til herrene av Oultrejourdain. Festningen ble for øvrig beleiret av muslimenes leder Saladin kort tid etterpå. Humphreys mor overbeviste Saladin om ikke å bombardere tårnet hvor det nygiftet paret bodde, skjønt han fortsatte å beleire resten av festningen. Kerak ble til slutt befridd av kong Baudouin IV.
Jerusalems krone
I 1186, da Baudouin V døde, forsøkte Humphreys stefar Raynald å overbevise ham om å kreve tronen i Isabellas rett da hennes mor enkedronningen Maria Komnene og Ibelin-fraksjonen ønsket kronen så snart som mulig. Den tyveårige Humphrey ønsket derimot å gi sin støtte til Guy av Lusignan, ektefelle av Isabellas halvsøster Sibylla, som Humphrey hadde sverget troskap til. Motvillig fulgte Raynald og de andre adelige hans støtte, det samme gjorde Ibelin-familien, selv om Guy som hadde kommet til Outremer etter 1177 hadde tidligere blitt fratatt regentskapet av hans døende svoger, Baudouin IV på grunn av hans oppførsel under beleiringen av Kerak i 1183.
Guy viste seg som en lite effektiv konge, og Saladin erobret det meste av kongedømmet Jerusalem i 1187. Humphrey ble tatt til fange i slaget ved Hattin det samme året, men ble løslatt og han dro tilbake til Kerak for å forberede dets forsvar. Han ble tatt til fange på nytt da Kerak falt i 1189, men ble atter satt fri.
Baronene i Jerusalem hadde kun akseptert Guy som konge utelukkende av mangelen på en rivaliserende kandidat, og etter at Jerusalem falt vendte de seg mot ham. Sibyllas død i 1190 av pesten som herjet det året under beleiringen av Akko fratok Guy hans lovmessige krav på tronen. Isabella var nå den rettmessige dronningen, men Humphrey forble lojal til Guy som var bestemt på å beholde Jerusalems trone.
Skilt fra dronningen
Humphrey ble utfordret av en rettssak ved tvekamp av Guy av Senlis, butler av Frankrike, over saken med Isabellas samtykke til ekteskap, men han nektet å kjempe for henne, muligens for at faktisk hadde vært yngre enn tolv år. Selv de som sympatiserte med Humphrey, som forfatteren av Itinerarium Peregrinorum et Gesta Regis Ricardi avviste ham og mente at han var blitt veik og kvinneaktig:
Alliert med Rikard Løvehjerte
Humphrey allierte seg siden med Rikard I av England under det tredje korstoget, først under erobringen av Kypros, og deretter slåss sammen med den engelske kongen mot Saladin. Da Humphrey snakket arabisk flytende var han i stand til å forhandle med Saladin på Rikards vegne. I 1192 da Konrad ble snikmyrdet av assassinersekten ble Humphrey sammen med kong Rikard og andre mistenkt for å være ansvarlig for at det mordet, skjønt dette er ikke sannsynlig. Isabella ble øyeblikkelig gift med Henrik II av Champagne, kun dager etter Kornads død.
Humphrey døde selv antagelig kort tid etter dette, enten av sykdom eller i strid, og herredømmet over Toron ble krevd av hans søster Isabella, gift med Ruben III, og hennes arvinger, og kravet ble til slutt arvet av Montfort-familien, herrer av Toron og Tyr.
I fiksjonen
Humphrey har figurert i en rekke romaner med emne fra korstogene. I Graham Shelbys The Knights of Dark Renown (1969) og The Kings of Vain Intent (1970) er han beskrevet som en ung romantisk helt i et dømt forhold med Isabella. I Manuel Mujica Láinez' historiske fantasi El unicornio (Den vandrende enhjørning) er han portrettert som en feminin homoseksuell som er tynget av forventningene om å leve opp til hans bestefars heroiske ettermæle.
Han opptrer kort i filmen Kingdom of Heaven (2005) sammen med sin stefar Raynald av Chatillon i Kerak. Han hadde en langt mer vesentlig, men historisk ukorrekt rolle i en tidligere utgave av filmmanuset hvor han ble portrettert som ført over fra Frankrike på 1180-tallet (mens han virkeligheten hadde levd hele livet i Outremer), og ble myrdet av Guy av Lusignan etter å ha sverget troskap til ham.
Akie
Akie, også kalt mosiro, er en etnisk og språklig gruppe basert i Tanzania. I år 2000 var akie-befolkningen på 5268. Akiene, som andre jegere og samlere i Kenya og Tanzania, blir ofte kalt dorobo eller wandorobo.
Grønt langvingefly
Grønt langvingefly (Actebia praecox) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet spredt nord til Sør-Trøndelag i Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 38 – 45 mm) nattfly med påfallende lange og smale forvinger. Forvingen er grågrønn med lyse nyre- og ringmerker. Mellomlinjene, som avgrenser vingens midtfelt, er mørke og ujevnt bølgete. Rett innenfor ytterkanten er det et brunt tverrbånd. Bakvingen er grå.
Levevis
Den lever særlig på åpne, sandete steder med sparsom vegetasjon, som sanddyner, sandige heier og grusete elvebredder. Larvene lever på ulike urter og busker, blant andre krypvier og geitrams. De voksne sommerfuglene flyr i juli – august. Om de blir forstyrret om dagen, slipper de seg gjerne til bakken og spiller døde.
Utbredelse
Arten er utbredt i den palearktiske sone, fra Europa og østover til Stillehavet. I Norge er den funnet spredt nord til Sør-Trøndelag.
Melbourne Cricket Ground
Melbourne Cricket Ground (MCG) er et cricketstadion i Melbourne i Victoria som brukes av Australian Football League. Stadionet har en publikumskapasitet på 100 000. Internasjonalt er stadionet best kjent som hovedarena for Sommer-OL i 1956 og Samveldelekene i 2006. Stadionet er også en av de best kjente cricketarenaene i verden med godt besøkte andre juledags (Boxing day) cricket-test mellom Australia og England.
MCG er en viktig arena i norsk friidrettshistorie, da det var her, under Sommer-OL i 1956, at den norske spydkasteren Egil Danielsen satte verdensrekord med 85,71 og dermed vant gullmedaljen.
Stadionet ligger i Yarra Park i bydelen East Melbourne rett sørøst for Melbourne sentrum og er del av Melbournes sportsområde (sports precinct) sammen med de nærliggende arenaene Rod Laver Arena, AAMI Park, Olympic Park Stadium og Hisense Arena. I tillegg ligger Richmond Tigers gamle hjemmebane og nåværende treningsbane Punt Road Oval i den andre enden av Yarra Park fra MCG.
Akiek
Akiek er en etnisk og språklig gruppe basert nord i Tanzania og sør i Kenya. I år 2000 var akiek-befolkningen på 36 869, selv om antall folk som snakker akiek-språket var så lavt som 500.
Akiek er en undergruppe av okiek eller ogiek.
Fylkesvei 5630
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 272 (Sogn og Fjordane).
Fylkesvei 5629
Fylkesvei 5629 går mellom Steinklepp og Fjellstad i Lærdal kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 273 (Sogn og Fjordane).
Langes gate (Oslo)
Langes gate (1–13, 4–6) er en cirka 250 meter lang gate på Meyerløkka i nordenden av Oslo sentrum. Den går fra St. Olavs plass nordover til Frimanns gate. I øvre del grenser gaten mot Pilestredet park, nytt strøk på Rikshospitalets tidligere tomt.
Gaten fikk sitt navn i 1864 og er oppkalt etter riksarkivar Christian Christoph Andreas Lange (1810–61).
Rolf Woods
Rolf Woods (født 17. juni 1963) er en norsk-kanadisk spillmaker. Han står bak brettspillene «Reiselyst» og «Helt Texas», begge gitt ut på Gyldendal forlag. Woods også en av opphavsmennene bak det norske pokerlandslaget, The Norsemen, som hadde stor suksess i 2005/2006 sesongen. Rolf Woods har jobbet lenge i telekomsektoren.
Woods var Benedikte Ferners første ektemann. De ble gift i Ris kirke i Oslo, 30. april 1994, og skilte seg i september 1998. Paret hadde ingen barn sammen. Woods giftet seg i 2000 med Wanja Sanfelt Hansen og sammen fikk de datteren Karianne i 2001. Paret er nå skilt.
Ali Lohan
Aliana Dee Morgan Bay «Ali» Lohan (født Aliana «Ali» Bay Lohan 22. desember 1993 i Merrick i Nassau County på Long Island i delstaten New York) er en amerikansk sanger, modell og skuespiller. Hun er lillesøster til skuespilleren og sangeren Lindsay Lohan, som hun har et nært forhold til. Ali har også to andre søsken, lillebroren Cody og storebroren Michael.
Tustumena 200
Tustumena 200 Sled Dog Race er et hundekjøring løp på Kenai Peninsula i Alaska over 200 miles. Løpet arrangeres hvert år på siste weekend i januar, med hundekjørere fra Alaska, lower 48, of internasjonalt. Tustumena 200 gir pengepremier fra $25 000 og opptil $30 000.
VM i friidrett 1987
VM i friidrett 1987 ble arrangert på Olympiastadion (Stadio Olimpico) i Roma, Italia i tidsrommet 28. august og 6. september. Mesterskapet hadde deltakere fra 159 nasjoner.
Mesterskapet ble dominert av Øst-Tyskland og USA med ti VM-gull hver, og Sovjetunionen kom like bak med sju. De østtyske kvinnene gjorde seg spesielt bemerket og bekledde seierspallene med to utøvere i hele seks øvelser. Silke Gladisch (Möller) doblet med seier på både 100- og 200 meter, og bidro til sølv på 4 x 100 meter stafett. Blant mennene var det Carl Lewis (USA) som ble VM-konge med gull og verdensrekord på 100 meter, samt gull også i lengde og på 4 x 100 meter stafett. Stevnets andre verdensrekord var bulgarske Stefka Kostadinovas 2,09 i høydehopp.
Som i det første mesterskapet i Helsingfors 1983 fikk Norge én gullmedalje, denne gang ved Ingrid Kristiansen på 10 000 meter.
Fylkesvei 835
Fylkesvei 835 (Fv835) går mellom Tømmerneset i Hamarøy og Nordfold/Ålstad i Steigen. Veiens lengde mellom Tømmerneset og Nordfold er 65,8 km.
Veien tar av fra E6 ved Tømmerneset og går vestover på sørsiden av Sagfjorden til Skjelvareid og videre sørover til Leinesfjord og deretter i retning sørøst til Nordfold. En sidevei går mellom Skjelvareid nordover forbi Bogen og Ålstad på Engeløya.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Alf Prøysen
Alf Prøysen (23. juli 1914 i Ringsaker–23. november 1970 i Oslo) var en norsk visesanger og forfatter.
Sine første dikt fikk han trykt i Arbeidermagasinet i 1938. Hans egentlige debut var novellersamlingen ''Dørstokken heme. Hedemarksfortellinger'', som kom i 1945. Som plateartist debuterte han i 1947. Året etter, i 1948, kom en ny plate. Den inneholdt blant annet «Lillebrors vise», «Blåbærturen», «Pelles bursta» og flere andre viser som snart ble landskjente. Samme år kom også visesamlingen Drengstuviser. De første barnevisene utkom under tittelen Lillebrors viser i bokform i 1949. Prøysen var aktiv som dikter og utøver fram til han døde i 1970. Han utfoldet seg i bøker, aviser, på scene og grammofonplater, i radio og TV. Han virket også som oversetter.
De fleste fortellingene og sangene til Alf Prøysen foregår i et miljø som ligner på bygda hvor han vokste opp på Hedmarken på 1920- og 1930-tallet, mellom gårdsarbeiderne på store gårder og mellom naboer og familiemedlemmer på husmannsplasser. Det er spesielt de tidligste tekstene hans som foregår i gårdsarbeidermiljøet. På 1960-tallet handler sangene og fortellingene mer og mer om folk flest, uavhengig av om de er rike eller fattige.
Barndom og oppvekst
Alf Prøysen ble født på husmannsplassen Prøysenstua på Rudshøgda i Ringsaker kommune i Hedmark. Plassen hørte til gården Hjelmstad, og faren til Alf arbeidet der som husmann.
Da Alf var liten, het han Alf Olafsen. Da han var 24 år gammel, i 1938, skiftet han til etternavnet Prøysen etter plassen som familien bodde på. Litt senere begynte foreldrene hans også å bruke det etternavnet.
Alf Prøysen gikk på Furu skole fra 1922 til 1929. Skolen lå tre kilometer unna Prøysenstua. Han kunne lese da han begynte på skolen, og var flink til å skrive og tegne. Men han var ikke flink i tresløyd og gym. Etter at han hadde gått på syvårig grunnskole ble han konfirmert høsten 1929. Etterpå gikk han på fortsettelsesskole i Veldre 1929–30. Vinteren 1931–32 gikk han på amtsskolen i Ringsaker. Da han var ferdig der, håpet han å få begynne på Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo, men han fikk ikke støtte til det av kommunen. Derfor måtte han begynne å arbeide på gård. Fordi han var flink på skolen, hadde han likevel fått gå to ekstra år på skole, sammenlignet med de fleste av vennene og naboungene der han bodde.
Han arbeidet som gjetergutt og gårdsgutt. Først var han på gården Hjelmstad sommeren 1929. Siden arbeidet han på flere andre gårder i Ringsaker: Nordre Børke, Vik, Opsal, Vestre Løken og Rud. I 1939 (på fløttardagen 14. april) sluttet han i jobben på gården Ner-Skyberg i Ringsaker. Senere det året fikk han jobb på gården Lodding på Kløfta på Romerike. Da var han 25 år gammel.
De fleste fortellingene og sangene til Alf Prøysen foregår i et miljø som ligner på bygda hvor han vokste opp: store gårder og små husmannsplasser på 1920- og 1930-tallet.
I løpet av 1930-årene, mens han bodde hjemme i Ringsaker, var han med i amatørteater. Han skrev teaterstykket Gifting på Nautebakken, og han skrev også revyviser for amatørrevyer.
Det første diktet hans som sto på trykk var «Røde geranier»; det sto i bladet Kooperatøren i 1938. Han fikk 20 kroner i betaling for det. (Det var mye penger; året etter fikk han 90 kroner i månedslønn på gården Lodding.) I 1938 fikk han også dikt på trykk i bladet Arbeidermagasinet. Alf Prøysen hadde blitt venn med Knut Fjæstad fra Stange i 1932, da Fjæstad var handelsbetjent på samvirkelaget på Rudshøgda. Siden var de brevvenner. Det var Fjæstad som hjalp Prøysen med å få dikt på trykk i blad. Fjæstad arbeidet på kontoret til Norges Kooperative Landsforening i Oslo, og kjente redaktøren i bladet Kooperatøren.
1940-årene – gjennombruddsårene
thumb|Prøysen på scenen på [[Chat Noir i Oslo.Leif Ørnelund, 1954
«Narrevise» fra 1951 er beskrevet som en «programerklæring» eller som et «indirekte sjølportrett». Så syng vi visa om ungdomsglea, den høve best for en gammal nar. Med blanke bjellkræinser kringom knea kæin ingen vekse tel vaksin kar. Men har´n bjeller, så får dom låte, og har´n viser, så får dom fram. Og itte kæille je det å gråte om aua vassflyg når´n tæk en dram.
I lange, lystige ungdomsnetter je tralle viser ta mange slag, så freske jinter med svarte fletter fekk trampe takta te lysan dag. Je kom med viser om leik og leven, og æiller stemte je tona ned, om snart ´n Torvæill og snart ´n Even fekk kyss på kjakan og itte je. Visa har i alt 5 vers.]]
Høsten 1941 fikk han i stedet jobb som fjøsrøkter på Vøyen gård i Asker. Like ved Vøyen lå Statens Småbrukslærerskole på gården Sem. Prøysen ble venn med elever og lærere der, og hjalp dem med å sette opp skolerevy høsten 1942, høsten 1943 og våren 1944. Mens han bodde i Asker skrev han konfirmasjons- og bryllupssanger på bestilling for folk i bygda. I 1943 fikk han med en novelle i ei bok. Novellen het «Fanten» og boka het 16 mann forteller.
Mens Prøysen bodde i Asker under krigen, arbeidet han også med de novellene som skulle bli den første boka hans, Dørstokken heme. Under arbeidet med den, kalte han den både for Bygdefortellinger og Livet og leiken. Boka ble utgitt høsten 1945. Det var bokhandleren A.I. Vig på Høvik Bokhandel i Bærum som var forlag for boka. På den tiden var det vanlig at bokhandlere utga bøker.
På sankthansaften 1945 ble han kjent med Else Storhaug fra Rena. De møttes på en fest som hjemmefrontsoldatene arrangerte ved Leangkollen, der de holdt vakt. Hun hadde vært tjenestepike i Oslo fra 1934, og tok sykepleierutdanning på Aker i 1937. Prøysen sluttet i gårdsjobben sommeren 1945, fordi han ville prøve å tjene nok penger på å skrive. Alf og Else forlovet seg 17. mai 1946.
På vinteren 1946 fikk Prøysen spørsmål om å skrive viser til studentrevyen Ad Undas for Studentersamfundets Teater. Han skrev ei vise som parodierte Trygve Lie. Trygve Lie var nettopp blitt den første generalsekretæren i FN. Prøysen kalte visa «Når man ser det hele litegrann fra oven». Han ble også bedt om å synge visa under forestillingen. Denne sangen ble spilt på radio mange ganger i 1946, og det var det første tilløpet til at Prøysen var kjendis. I revyarbeidet ble han kjent med Mentz Schulerud – som var regissøren av revyen og også hadde bodd på Rudshøgda da han var barn, og Johan Vestly, som laget kulissene. På den tiden var Johan kjæreste med søstera til Mentz, og Alf ble kjent med alle tre. Søstera het Anne-Cath. Hun skulle siden gifte seg med Johan og få navnet Anne-Cath. Vestly.
På høsten 1946 spurte Lauritz Johnson i NRK om Prøysen kunne lage en ny julesang til Barnetimen. Da skrev han «Musevisa». Det var det første han gjorde for NRK, men siden laget han mange ting for barn og voksne i radio. I april 1947 spilte han inn den første grammofonplata. Den hadde to sanger: «Frøken gi meg himlens nummer» og «Bare pappa hadde tid». Han hadde ikke skrevet disse sangene selv. I september 1948 laget han tre nye plater, og denne gangen hadde han skrevet alle sangene selv: to plater med barnesanger som «Lillebrors vise», og en plate med to sanger for voksne: «Husmannspolka» og «På Hamar med slakt». I 1948 ga han ut ei bok med viser, Drengstu’viser, som ble veldig populær. Han sang mye i radio og på turné det året, og kalte siden 1948 for «Det året je var sjenni» (geni).
De første bøkene til Prøysen solgte svært godt. Drengstu'viser (1948) ble solgt i 140 000 eksemplarer; Lillebrors viser (1949) ble solgt i 60 000 eksemplarer; Trost i taklampa (1950) solgte 100 000 eksemplarer.
1948–70 – årene som etablert kunstner
Alf og Else giftet seg i juli 1948. De flyttet til Nittedal, hvor de leide et rom hos Borghild Rud. I 1952 bygde de hus i Askeladdveien i Nittedal. Alf og Else Prøysen fikk to barn: Elin (født 1949) og Ketil (født 1951). Elin Prøysen skulle siden bli en kjent visesanger selv. Huset i Askeladdveien var en tomannsbolig. Siden, i 1963, bygde de et nytt hus i Stasjonsvegen i Nittedal.
I 1955 bygde familien ei lita hytte på Tromøya på Sørlandet. Det samme året kjøpte Alf Prøysen barndomshjemmet sitt fra gårdbrukeren som eide det, slik at foreldrene hans slapp å bo i et hus som andre eide.
Fra 1950 til 1960 hadde han egen barneside i Kooperatøren, medlemsbladet for samvirkelagene. Fra 1951 til 1970 skrev han «lørdagsstubber» i Arbeiderbladet. I tillegg jobbet han mye med NRK, både i Barnetimen for de minste og i Søndagsposten med viser for voksne. Noen forteller at han ofte dro til NRK-huset, som å «dra på jobben», og satt der i resepsjonen og arbeidet med tekstene sine.
Romanen Trost i taklampa utkom i 1950. Den ble en bestselger, men skapte også mye diskusjon om det var best å bo i byen eller på landet. Romanen ble gjort om til teaterstykke på Det norske teatret i 1952, den ble film i 1955 og musikal i 1963. Alf Prøysen laget også andre skuespill for barn og voksne. I tillegg til å synge sangene sine sjøl skrev han også sanger for andre: Han laget «Tango for to» til Nora Brockstedt, og den ble en kjempeslager i 1957.
Prøysen ble med i en klubb som heter Visens venner i 1948. Der samarbeidet han med Thorbjørn Egner, Yukon Gjelseth og Kåre Siem om å lage tre store visebøker – i 1954, 1955 og 1970. I 1962 ble han kjent med den svenske visesangeren Carl-Anton Axelsson, og i 1964 ble han venn med visesangeren Alf Cranner. Begge var yngre enn ham, og han samarbeidet godt med begge to, og hadde også en flittig brevveksling med dem. Carl Anton oversatte og sang Alf Prøysens sanger på svensk, mens Alf Prøysen skrev nye sanger for Alf Cranner.
Prøysen var syk den siste tida han levde, men arbeidet til det siste. Han døde av kreft på Rikshospitalet i Oslo, 23. november 1970. Da var han bare 56 år gammel. Alf Prøysen ble begravet i Æreslunden på Vår Frelsers gravlund i Oslo.
Roman og noveller
Alf Prøysen skrev én roman, noen noveller og mange korte fortellinger som han kalte lørdagsstubber. Lørdagsstubbene var korte fortellinger som han skrev for Arbeiderbladet. I alt skrev han 742 lørdagsstubber fra 1951 til 1970. Disse stubbene er kanskje det mest typiske han har skrevet; både fordi det er så mange av dem, og fordi mange av de typiske motivene i forfatterskapet hans brukes her – ofte flere ganger.
Den første boka han utga var novellesamlinga Dørstokken heme i 1945. Boka hadde undertittelen «hedemarksfortellinger», men de ligner på det som vanligvis kalles noveller. I 1950 utga han romanen Trost i taklampa. I boka Utpå livets vei (1952) blandet han noveller i vanlig novellelengde (4–5 til 12–15 sider) med de korte fortellingene fra avisen. I Kjærlighet på rundpinne (1958) er det bare korte lørdagsstubber, og etter at Prøysen døde i 1970, har det blitt utgitt 6 nye bøker med resten av lørdagsstubbene fra avisen.
Hovedpersonen i romanen Trost i taklampa er den unge dama Gunvor Smikkstugun, som kommer hjem til bygda på ferie fra jobben sin i byen. Gunvor vil dels vise seg fram og fortelle hvor fint hun har fått det, og dels vil hun få med seg de andre ungdommene i bygda inn til byen. Mange synes at Gunvor forstyrrer freden i bygda. Motstanderne sine kaller hun for «de hugguskakke», de som driver med «bokprat» ; det er dikteren Lundjordet, bonden på Smikkstad, læreren Brekkestøl og redaktøren Gregersen.
Viser, dikt og grammofon
Prøysen sang først visene sine selv til eget gitarakkompagnement. Etter hvert begynte han å skrive sanger for andre artister, slik som Nora Brockstedt. I april 1947 spilte han inn sin første 78-plate ; den hadde to sanger: «Bare Pappa hadde tid» og «Frøken gi meg himlens nummer».
Han var godt kjent med den folkelige visetradisjonen fra sin egen oppvekst. Da han var ung, hadde han en egen håndskrevet visebok hvor han noterte ned sanger han hørte. Mange av de svenske sangene hadde han lært av faren, som arbeidet sammen med tømmerhoggere fra Sverige om vinteren. Alf Prøysen brukte virkemidler fra skillingsvisene i mange av sine egne tidlige viser. Sangen «Steinrøysa neri bakken», som sto i viseboka Drengstu'viser i 1948, hadde han selv først skrevet «på rallarsvensk og i skillingsvisestil» med tittelen «Bland björkorna bredvid kojan», men den norske versjonen var både realistisk og usentimental. I visa «Den skyldige» (1948) blander han også tradisjonelle skillingsvisemotiv som streng far, unge elskende og ulykkelige skjebner, med et komisk og realistisk sluttpoeng: stigen gikk i stykker. Den samme blandingen av høystemt skillingsvise og det realistisk-komiske stilbruddet brukes også i «Hilma og Roger» (1962).
Alf Prøysen samarbeidet med mange komponister: Bjarne Amdahl, Finn Ludt, Ulf Peder Olrog, Christian Hartmann og Johan Øian har skrevet flest, men i alt er det 35 ulike komponistnavn i de tre bindene med samlede viser som ble utgitt i 1978. Mange av melodiene til Prøysens sanger er angitt med trad. som komponist, det vil si tradisjonell melodi uten kjent komponist. Det er usikkert hvor mye Prøysen selv hadde tilført de melodiene han oppga som trad. Noen tror at han skrev mye av melodiene selv, men ikke var sikker på om noe kunne vært lånt, og at han derfor oppga trad. for sikkerhets skyld. Torhild Viken har sammenlignet den første og siste visesamlinga Prøysen utga: Drengstu'viser i 1948 og Så seiler vi på Mjøsa i 1969: I den første visesamlinga er alle melodiene av trad.; i den siste er alle skrevet av kjente komponister.
Flere av sangene hans ble først framført i radioprogrammet Søndagsposten, som gikk fra 1957 til 1979.
Sangen «Så seile vi på Mjøsa» er et eksempel på hvordan Prøysen samarbeidet med den svenske visesangeren Ulf Peder Olrog: sangen hadde opprinnelig både tekst og melodi av Olrog – utgitt i 1945, men Olrog og Prøysen hadde en avtale om å bruke hverandres tekster fritt. Olrogs versjon het «resan til Chyterae», og handler om to ungdommer som flørter og drømmer om en sydenferie mens de betrakter et rokokkomaleri. Prøysen gjør teksten antiromantisk, og plasserer den i et gjenkjennelig og hverdagslig Hedmarksmiljø. Sangen ble spilt inn på EP i mars 1966, og hos NRK i radioprogrammet «Dans på sletta» i juli 1966. Den ble brukt som lørdagsstubb i Arbeiderbladet i august 1966, og i bokform i 1969, i viseboka Så seiler vi på Mjøsa. I 1972 kom den i et notehefte.
På teater
Alf Prøysen hadde drevet mye med amatørteater og revy mens han var ung. Hans første teaterstykke på en stor scene var dramatiseringen av romanen Trost i taklampa på Det norske teatret i 1952. Forestillingen var et samarbeid mellom Prøysen og Asbjørn Toms, og var preget av opprørstrang og raus folkelig humor.
Enakteren Fløttardag ble spilt av Riksteatret i 1952, som en del av deres «bygdeturné». Hovedpersonen i Fløttardag er Arne Barnehjemmet, som «har Prøysens hjerte og trekk», akkurat som Gunvor Smikkstuggun har det. Arne er gårdsarbeider, men misforstår stemningen av misnøye i drengstua. Han tar den på alvor, og blir dermed den eneste av arbeiderne som faktisk sier opp og flytter på fløttardagen.
I 1954 laget Toms og Prøysen To pinner i kors, som beskrives som «ein komedie i seks bilete» og «ikkje stor dramatikk, men […] scenesjarm», med musikk av Finn Ludt. I 1959 satte Toms og Prøysen opp Tingel-Tangel i natt – en «karusel i 7 runder», blant annet med utgangspunkt i Ulf Peder Olrogs viser i Prøysens norske versjon. Stykket er omtalt som musikal og som «Hedemarks-operette».
Trost i taklampa ble film i 1955, og kom tilbake til teatret som musikal i 1963, med musikk av Finn Ludt. Sølvi Wang spilte hovedrollen i musikalen, og nummeret med Snekkersvekara ble laget til musikalversjonen. I 1964 samarbeidet Prøysen med Bjarne Amdahl om en musikalversjon av Hu Dagmar, med Nora Brockstedt i hovedrollen.
Barneteaterstykket Sirkus Mikkelikski med undertittelen barnekomedie i 6 bilete, med regler og rim og simsalabim hadde premiere på Det norske teatret i 1954.
Fortellinger og sanger for barn
De fleste av Alf Prøysens sanger og fortellinger for barn ble først sendt i Lørdagsbarnetimen og andre radioprogram. Hans første bidrag til barneprogram i radio kom i 1946, og det som gjorde ham «kjent og kjær blant store og små var Barnetimen for de minste, som han begynte med i 1952.» Bøkene for barn var først sangbøker i 1949 og 1950, og deretter Rim og regler fra Barnetimen (1954), med en blanding av fortellinger og sanger. Teaterstykket Sirkus Mikkelikski (1954) er laget med utgangspunkt i sanger og figurer som var kjent fra Prøysens barnesanger i Barnetimen: «Bolla Pinnsvin», «Helene Harefrøken» og «Nøtteliten».
Den viktigste delen av Prøysens fortellinger for barn er eventyrene om Teskjekjerringa. Hun ble først utviklet til barnesiden i bladet Kooperatøren i 1954, og kom i radio i 1955 og i bokform i 1956 og 1957 – først i Sverige, og året etter i Norge. Teskjekjerringa er kjent i mange land, og hun er antagelig mer kjent i Sverige enn i Norge. Teskjekjerringa er til daglig et vanlig voksent menneske, men noen ganger blir ho «lita som ei teskje». Når hun er en liten figur kan hun snakke med dyr, og når hun er liten blir hun også en «usynlig venn» som barn kan forholde seg til som en likeverdig.
Til forskjell fra Prøysens øvrige forfatterskap er de fleste av barnesangene på bokmål, og med en nøytral miljøtegning. Mange av barnesangene er fortellende, men det finnes også tøyseregler (som «Skippervise»), regler (som Geitekillingen) og eksempeler på «omvendte verdner» hvor reglene er omvendt fra det de er til vanlig (som i I bakvendtland og ). De meste av barnelitteraturen hans er likevel basert på eventyrformen, med eventyrets faste åpningssetning «det var en gang». Et vanlig tema i fortellingene for barn er omsorgen for de minste, enten det er Lillebror eller dyra. Teskjekjerringa «solidariserer seg med alt som er lite», og har «et særlig øye for ensomme barn og vergeløse dyreunger.»
Sammen med Anne-Cath. Vestly og Thorbjørn Egner bidro Prøysen til å gjøre 1950-tallet til en gullalder i norsk barnelitteratur, med utgangspunkt i arbeidet med Barnetimen for de minste. Sammen med Vestly laget han barne-tv-serien Kanutten og Romeo Clive i 1963.
Miljø, språk og stil
Alle prosafortellingene og mange av sangene er skrevet på hedmarksdialekt. Dialekten brukes oftere i fortellinger og sanger for voksne, og ikke så mye i barnesangene og -bøkene.
De fleste novellene og stubbene foregår innenfor det miljøet Prøysen selv vokste opp i: fattigfolk, arbeidsfolk og tjenere som arbeidet i landbruket. Tida er vanligvis den tida han sjøl vokste opp, på 1920-tallet og 1930-tallet. «Dette betyr ikke at stubbene er folkelivsskildring i den forstand at miljøskildringen blir et mål i seg sjøl. Selv om Prøysens kortprosa har en klar hedemarkstilknytning i språk og miljøskildring, er tematikken alltid allmenn.»