cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Korn
Historisk tilbakeblikk
Det finnes spor etter et jordbrukssamfunn for omkring 3700 f.Kr. nær Oslofjorden. De første kornartene som ble dyrket, var bygg, samt enkorn og emmer som begge er primitive hvetetyper. 1000 år seinere kom også rug og havre, og korndyrkingen spredde seg over det meste av landet. Bygg ble den dominerende kornarten da hvete krever et varmere klima. Kornet ble malt til mel, og melet ble kokt sammen med vann eller melk til en grøt, eller det kunne steikes på oppvarmet steinhelle. De hadde ikke gjær eller andre hevingsmidler, og resultatet ble en flat brødleiv ikke ulikt et moderne pitabrød i form, men mye grovere. Det var først seinere man begynte med heving av deigen før steiking for å få brød. Da måtte det brukes hvete. Her i landet var det vanskelig å få en god nok kvalitet på hvetemelet til å bake brød. Derfor var grøter og flatbrød det viktigste næringsmiddelet fram til at poteten kom i vanlig dyrking på 1700- og 1800-tallet.
Kornarealet var i begynnelsen av 1900-tallet på 1,65 mill. dekar, dvs. litt over halvparten av arealet i dag. Hvete ble da dyrket bare på ca. 3% av kornarealet. Krig og uro i Europa gjorde at man erfarte at importen av korn kunne variere fra år til år. For å få større sikkerhet med forsyningen til Norge, ble Statens Kornforretning etablert i 1928. Under 2. verdenskrig ble det vanskelig med kornimport og da økte produksjonen av norsk hvete mye for å avta igjen på 50-tallet. Statens Kornforretning ønsket å få økt norsk matkornproduksjon. De gamle hvetesortene var ikke gode nok da skurtreskeren ble tatt i bruk. For å kunne høste kornet med skurtresker, måtte kornet stå ute lenger før det ble høstet, og det ble utsatt for mer regn og fuktighet sammenlignet med gammel høsteteknikk. Kornet ble skadet og dårlig egnet til brødbaking. Det måtte nye hvetesorter til. Statens Kornforretning ga derfor Landbrukshøgskolen på Ås i oppdrag å lage bedre sorter. Det ble jobbet med resistens mot aksgroing og annen værskade, og det ble jobbet med sykdomsresistens og kortere strå. Etter to ti-år kom resultatene, det ble laget nye hvetesorter som ga større avling og melet kunne brukes til brødbaking. Siden 2002 har norsk kornutvikling blitt utført av Graminor AS.
I Norge brukes korn i all hovedsak til to formål: menneskeføde (matkorn) og dyrefôr (fôrkorn).
Matkorn
Det har stort sett vært kornartene hvete og noe rug som brukes som menneskeføde. For at hvete og rug skal kunne brukes til brødbaking, må stivelsen og proteinet har han en viss mengde og kvalitet. Kravet for at hvete skal godkjennes som matkorn, er at falltallet (angir kvaliteten på stivelsen) skal være større enn 200 sekunder, og større enn 120 sekunder for rug. I tillegg må proteinandelen i kornet være høyere enn 11,3% (fra 2014). Dersom kornet ikke oppfyller disse kravene, blir det brukt til dyrefôr. Det settes også strenge krav til at matkornet skal være hygienisk, dvs. fritt for soppgifter.
Andelen matkorn brukt i Norge som er norskdyrket, lå på 3-4 % fram til 1973. Da de nye sortene kom i bruk, steg denne andelen til ca. 60 % i 1998. Denne andelen har i årene deretter variert mellom 25 og 76 % avhengig av innhøstingsforholdene for korn Ref Landbruksdirektoratet. Denne utviklingen skyldes ikke bare innføring av nye kornsorter, men også fruktbart samarbeid mellom bønder, industri og bakere. Importen var matkorn varierer derfor mellom de ulike årene.
Fôrkorn
Det er særlig kornartene bygg og havre som brukes til fôr. Arealet av bygg og havre økte mye etter hvert som landbrukspolitikken på 70- og 80-tallet stimulerte til å flytte husdyrproduksjon fra Østlandet og sentrale strøk i Trøndelag til områder hvor det var vanskeligere å dyrke korn, men egnet til grasproduksjon og hold av drøvtyggere. Arealene for bygg og havre har vært relativt stabile over år.
Også for fôrkorn settes det strenge krav til kvaliteten. Det skal ikke inneholde fremmedstoffer og skal være fritt for soppgifter.
Fusarium er en stor soppslekt med mange arter som angriper korn og diverse kulturplanter. Soppene overlever på planterester, i jord og på frø/såkorn. Fusarium kan angripe kornplantene på ulike utviklingsstadier gjennom hele vekstsesongen og utvikle soppgifter, mykotoksiner.
Mina Hadjian
Hadjian er mest kjent som programleder for det kontroversielle programmet Mina på NRK P3. Programserien til Hadjian på P3 var en av NRKs mest suksessrike satsinger mot en målgruppe utenfor veletablerte sosiale lag. Hennes fritt-talenhet og direkte form i programmene skapte flere konflikter, særlig overfor grupperinger utenfor programmets målgruppe.
Fra 2011 jobbet Hadjian med pilotprosjektet Radio Inside i Halden Fengsel. I november 2013 stiftet hun Foreningen Røverhuset. Røverhuset er organisasjonen som står bak produksjonen av RøverRadion. Pr. 2019 produseres RøverRadion i Oslo, Bredtveit, Sarpsborg, Eidsberg og Halden fengsel og kringkastes på NRK P2 og på podkast.
Yrkesliv
Før NRK P3 var hun produsent/regissør i MTV Europe i London. Hun har også jobbet i Kanal 24 og NRJ.
I november 2006 ble det sendt et «reklameinnslag» på NRK-programmet med ordlyden «Hei, dette er Veronica Orderud, og jeg hører på Mina hver dag. Om du ikke gjør det samme, kommer jeg og dreper deg!»
Høsten 2006 annonserte Mina at hun ønsket å flytte fra Trondheim og tilbake til Oslo. Etter en tid kom så kontrabeskjeden, hun ville fortsette som programleder i P3 og måtte derfor bli i Trondheim. At hun gir uttrykk for følelser på direkten, og formidler dette til lytterne har ikke alltid vært like populært blant andre av NRKs ansatte.
I mars 2007 intervjuet hun Marianne Aulie på direkten, og under sendingen navnga Aulie to påståtte sexovergripere.
Etter uttalelsene til Marianne Aulie var Hadjian kraftig preget og felte en tåre under sendingen. Jahn Otto Johansen og andre NRK-kjendiser reagerte og Johansen uttalte «Hun ødelegger for NRK». Redaksjonssjef Tone Donald uttalte til Side2 at «Hun driver med bekjennelsesradio, hvor hun blant annet forteller hvordan hun har det, som i dag. Jeg ønsker at Mina selv kan fortelle om sine følelser.»
I juni 2007 ble hun ble felt på fem punkter i Pressens Faglige Utvalg, for hets mot Terje Søviknes (Frp). Han sier han opplever intervjuet som det verste han har vært utsatt for i mediene noensinne. Det var en enstemmig avgjørelse fra PFU, som felte NRK på fem punkter.
Høsten 2008 lanserte hun nettsiden minarki.com, hvor hun er programleder og blogger. Nettsiden skal bestå av ukentlige videoklipp der Mina tester karmaen til kjente mennesker, hun skal også blogge og snakke på radio.
Hadjian var en av programlederne for talkshowet Studio 5 på som gikk på tv-kanalen FEM fra 2008 til 2010.
Fra 2011 drev Hadjian pilotprosjektet Radio Inside i Halden Fengsel. Dette var et av få radioprogram i verden som lages av innsatte i et fengsel og som sendes på utsiden av murene. I 2013 opprettet Mina Foreningen Røverhuset som produserer RøverRadion, et program produsert i fem norske fengsler og som sendes nasjonalt via NRK P2.
Konflikten i P3
Den 17. oktober 2007 ble det kjent at hun hadde fått sparken i P3. Bakgrunnen var at det under andre del av det direktesendte programmet «Mina» oppstod tekniske problemer. Hun valgte da å skjelle ut P3 for å være uprofesjonelle, i tillegg til å la det gå utover sin produsent. P3 reagerte med å innstille ukas sendinger, og fylte deretter sendeflaten med en vikar fra nattredaksjonen til P3. Like etter kom det endelige svaret om at hun hadde fått sparken. «Vi har avsluttet samarbeidet med Mina. Det skyldes personlige forhold og samarbeidsproblemer over lengre tid. Ut over det kan jeg ikke gå i detaljer», uttalte Tone Donald, redaksjonssjef i P3 i forbindelse med saken.
Sendeflaten som tidligere er brukt av Mina ble tatt over av underholdningsprogrammet Radioresepsjonen.
Liste over ordførere i Søgne
Liste over ordførere i Søgne. Søgne ble opprettet som egen kommune med formannskapslovene av 1837. Greipstad sogn ble utskilt fra Søgne som en egen kommune i 1913 og innlemmet i Songdalen kommune i 1964. I 1964 og 1965 ble deler av Holum, Øyslebø og Mandal tillagt Søgne kommune.
Krekling
Krekling (Empetrum nigrum), krekebær, kråkebær eller krøkebær er en liten, eviggrønn plante i kreklingslekta, lyngfamilien. Den trives typisk i myrområder, høyfjell og i gran- og furuskog. Fruktene er blåsorte «bær» (botanisk sett er de steinfrukter med mange steiner per frukt). Fruktene («bærene») er spiselige, men ettersom de er steinfrukter er frøene omgitt av noe harde skall som gjør bærene mindre smakelige. Bærene er imidlertid saftige og egner seg godt til saft, vin eller gele, og de er svært rike på anti-oksidanter.
Utbredelse
Krekling (Empetrum nigrum) er vanlig i store deler av Norge,  fra kysten og helt opp til 1800 moh, og har vært del av vår flora siden siste istid om lag 11 000 år siden. Varmere klima ser ut til å være en pådriver av kreklingens utbredelse.
Vekstform
Krekling er en klonal plante og enkeltindivider kan leve over 100 år. Planten vokser seg utover i tepper, er fra 3–30 cm høy og har blader med mørk grønn grunnfarge. Grener og stengler ligger nede og bøyer seg typisk litt oppover i endene. Bladene er små, glatte og typisk erikoide. Bladstillingen veksler mellom kransstilling i skuddenes topp og alternerende langs stengelen. Gamle, visne, rustrøde og etter hvert grå blader henger igjen på grenene og gir landskap et brunlig preg der krekling dominerer.
Bær og taksonomi
Kreklingens blomster er ørsmå med dypt røde til purpurfargede kronblader og tre gulgrønne begerblad. Krekling blomstrer tidlig på våren og er vindpollinert.
Historisk har også bærhøsten gitt opphav til ulike typer av krekling. Ifølge Våre ville planter, var krekling kjent blant barn på Færøyene (hvor bærene i stor grad ble samlet) lenge før botanikeren Martin Vahl beskrev tokjønna krekling i 1787, og de beskrev busker uten bær (hannplanter), med få bær (hunnplanter) og med mange bær (tokjønna fjellkrekling).
Økologi
Beitedyr liker kreklingens bær, men ettersom dyrene kun liker bladene når de er helt nye, er krekling en dårlig beiteplante. Fugler liker også bærene, og sannsynligvis var det trekkfugler som helt tilbake til den siste istid spredte krekling fra den nordlige til den sørlige halvkule, der Empetrum rubrum vokser i dag.
Krekling er en nøysom art og kan vokse under marginale vekstvilkår, som eksempelvis på skrinn jord med lite næring og lav pH, og med sannsynligvis god hjelp av sin sopprot (mykorrhiza). Krekling kan også tåle forurensning, og er kjent for å akkumulere tungmetaller i bladene sine Krekling er imidlertid sårbar for beitetråkk og brann. Planten trives dårlig med lite snødekke; snøfattige vintre kan føre til at bladene tørker ut eller at planten blir angrepet av en artsspesifikk sopp.
Finduilas av Dol Amroth
I J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard var Finduilas av Dol Amroth (2950 – 2988 Tredje tideverv) søsteren av Prins Imrahil av Dol Amroth.
Hun hadde fått navn etter Finduilas, en alvejente av det første tidevervet. Finduilas av Dol Amroth var datteren av prins Adrahil II, og hadde en eldre søster ved navn Ivriniel i tillegg til hennes bror Imrahil.
I 2976 av det tredje tidevervet ble hun giftet bort til den mye eldre Denethor II, sønn av Ecthelion II, Riksforstander av Gondor. En beskrivelse av Finduilas er gitt i Tillegg A i Ringenes herre Atter en konge:
I 2978 fødte hun sønnen Boromir, som ble elsket høyt av sin far. I 2983 fødte hun igjen, sin andre sønn Faramir, men etter denne fødselen ble hun svakere. Faramir ble oversett av sin far, og derfor gjorde hun sitt beste for å oppfostre han på egen hånd.
I 2984 døde plutselig Ecthelion II, og Denethor ble Gondors riksforstander. Fru Finduilas helse ble ytterligere svekket, og bare fire år etter dette døde hun som en svært ung kvinne i en alder av trettiåtte (med hensyn til hennes avstamning som en av Dúnedain). Denethor giftet seg aldri på ny, og ble barskere og tausere enn før. Det var ikke lenge etter hennes død at han kunne sitte lenge i dype tanker i sitt tårn; og han forutså at Mordors angrep ville komme i hans tid. Han begynte å bruke Minas Tiriths palantír, og fortvilelse som slik kom til han førte til hans galskap og selvmordet trettien år etter.
Książęta Dol Amrothu
Colin Campbell, 1. jarl av Argyll
'''Colin Campbell, 1. jarl av Argyll, 2. Lord Campbell''' (født ca. 1433, død 10. mai 1493) var en skotsk adelsmann. Han var sønn av Archibald Campbell, mester av Campbell og Elisabeth Sommerville (datter av John Sommerville, 2. Lord Sommerville og Helen Hepburn). Han etterfulgte sin bestefar Duncan Campbell, 1. Lord Campbell i 1453 og ble gjort til jarl av Argyll i 1457 og Lord Lorne, etter konens onkels fratredelse Walter Steward, 3. Lord Lorne, som etter dette ble Lord Innermeath.
Campbell hadde støttet kong Jakob II mot "Black Douglases", ledet av William Douglas, 8. jarl av Douglas. Som takk for dette ble han gitt jarlsdømmet av Jakob III. Jakob gav ham også posisjonen som Lord Chancellor av Skottland, men i 1484 var Colin med på mordet på Jakob III. I 1888 ble han Lord Chancellor igjen, denne gangen ble stillingen gitt ham av Jakob IV av Skottland.
Ormsund leir
Leiren var bygd med en høyere standard enn det som var vanlig, og framstod som en høystatusleir når man sammenligner med de enkle prefabrikerte brakkene som vanligvis ble bygd. Persaunet i Trondheim og deler av Lahaugmoen leir på Gjelleråsen, som begge er fredet er eksempler på andre høystatusleirer i Norge som er bevart.
Flere andre bygninger i nabolaget ble også rekvirert av den tyske okkupasjonsmakten.
Etter krigen
Etter krigen ble leiren gjort om til Skibsfartens internat, og kantine- og kontorbrakkene ble gjort om til smie og verksted for Skibsfartens Arbeidsgiverforening. I kasernene bodde først elever fra Oslos maritime skoler, senere huset de arbeidsløse sjømenn og hjemvendte krigsseilere, og senere asylsøkere. Oslo Havn eier leiren i 2013.
Fredning
Byantikvaren i Oslo foreslo i 2013 å frede anlegget, som det eneste gjenværende komplette anlegg som viser den tyske byggeaktiviteten i Oslo under den andre verdenskrig. Fredning ble vedtatt i desember 2018. Ormsund leir er en av to kjente marineleire, den andre lå på Hovedøya, men der er bare messebygget bevart. Ellers i byen er det bare enkeltbrakker som er bevart av de mange leirene som ble bygd under krigen.
Synergi Solutions
Synergi Solutions AS var et norsk produktutviklingsfirma som utviklet og leverte programvareløsningen Synergi. Selskapet ble grunnlagt i 1989 under navnet Pride ASA (PRofessional Information Systems DEvelopment), grunnet den store offshoreaktiviteten i Stavanger. I 1999 ble det etablert datterselskap i Aberdeen i Skottland og Uppsala i Sverige.
Rundt 2003 ekspanderte selskapet ved å selge inn sitt avviksrapporteringssystem til blant annet transport (fly, båt, bil) og offentlig sektor herunder helsevesenet.
I 2008 signerte Synergi Solutions en partner- og supportavtale med det globale IT-selskapet Logica.
Shakedown
En konstruksjon som er utsatt for gjentatte laster kan bryte sammen på grunn av omfattende plastisk flyting, selv om ikke noen av lastene i seg selv er i stand til å forårsake brudd. Når det ikke skjer sier en at konstruksjonen har shakedown. Den er da sikker og vil ikke bryte sammen.
Brudd eller shakedown
Konstruksjonen kan få plastisk brudd ved gjentatte laster på to grunnleggende måter: En praktisk konstruksjon vil ofte utsettes for en kombinasjon av disse lasttypene.
Endringene i konstruksjonen kan gradvis bli mindre når antall lastvekslinger øker, til en kommer til en situasjon der det ikke skjer videre endringer. Ved påfølgende lastvekslinger er det bare elastiske endringer. Når dette skjer sier en at konstruksjonen har shakedown.
Om spenningene overskrider en gitt verdi vil konstruksjonen ikke bli shakedown, og deformasjonene vil øke fram til den bryter sammen. Det kreves flere lastvekslinger gjerne i størrelsesorden ti, for å få brudd.
Shakedown sjekkes vanligvis som en del av kontrollen i utmattingsgrensetilstanden. En kontroll for lavsyklus-utmatting kan i en del tilfeller erstatte kontrollen av shakedown.
Øvre grense shakedown-teorem
Det er utviklet flere teoremer om shakedown. Øvre grense shakedown-teorem sier at om det eksisterer en fordeling av restmomenter i en ramme som er statisk mulig med null ytre laster, som også tilfredsstiller tre spesifiserte formler i alle tverrsnitt vil en få shakedown. Disse betingelsene er nødvendige og tilstrekkelige for å få shakedown. De to første formlene omhandler inkrementelt brudd, mens den tredje er om alternerende brudd.
Det har ikke vært mulig å knytte kravene til deformasjoner i stedet for moment.
Formlene gjelder for bjelker og rammer med to akser med symmetri og like flytespenninger på trykk og strekk.
Shakedownteoremet er uavhengige av lastrekkefølgen. Det forutsetter at deformasjonene og rotasjonene er små.
Tilstedeværelsen av restspenninger i konstruksjonene, manglende tilpassinger, fabrikkasjonsprosessen eller bevegelser av understøttelser har ikke noe innflytelse på om shakedown opptrer.
Teoremet er påvist av Grüning i 1926.
Fiolin
En fiolin eller fele er et strykeinstrument med fire strenger som vanligvis er stemt i g(lavest), d1, a1 og e2 (høyest). Fiolinen er kjent som sopranen blant strykeinstrumentene fordi den er det minste og lyseste av dem. Fiolinen er et fleksibelt instrument som kan brukes til mange musikkstiler. Den lages som oftest av tre, men kan også lages av karbonfiber som gir en mer høylytt klang.
En fiolinist holder som regel fiolinen vannrett utover fra halsgropen. En bruker venstre hånden for å holde strengene nede for å få ulike toner, og en kan skjelve med hånden for å få tonene til å vibrere (se vibrato). Man kan også berøre en strengs vibrasjonsnoder for å fremkalle flageolett-toner (harmoniske toner) som har høyere, og mer subtil klang. Det er mulig å spille toner på flere strenger samtidig, for å gi ut fulle akkorder. Høyre hånd brukes til å holde buen eller til å plukke strengene med (se pizzicato). I andre tradisjoner enn den vestlige klassiske kan en holde fiolinen noe annerledes. Mange fiolinister bytter ofte til bratsj for å teste ut det, det er da mange bratsjister som spiller fiolin.
Fiolinen kan brukes som soloinstrument, i grupper eller i større orkester. Instrumentet er brukt innen mange sjangere. Det er spesielt viktig innenfor vestlig klassisk musikk, jazz, folkemusikk, oldtime, bluegrass (og andre eldre eller rotekte former for countrymusikk) og karnatisk musikk, men fioliner blir også brukt i filmmusikk, pop og rock.
Virtuose fiolinister gjorde også sitt til å utvikle spillestilen. Fiolinen ble først holdt mot brystet, men økende vekt på posisjonsspill gjorde at en fant ut at å holde den under haka ga mer frihet. Teknikker som vibrato (skjelving), pizzicato (plukking) og å flytte hånden i ulike posisjoner over strengene (posisjonsspill) ble utviklet av folk som Arcangelo Corelli, Antonio Vivaldi, Giuseppe Tartini og den legendariske Niccolo Paganini.
I Norge ble det utviklet en egen utgave av fiolinen, hardingfele. Den har fire spillestrenger og vanligvis fire til fem resonansstrenger. De siste gir et særpreget lydbilde. Hardingfeler er ofte rikt dekorert.
Deler
Fiolinen har kropp, hals og hode. Kroppen består av bunn, sider (eller "sarg") og lokk. Hodet kalles gjerne «snekka» eller «sneglen», og holder strengene i den ene enden. Det tilsvarer hodet på en gitar. Det er fire strenger, stemt i henholdsvis G, D, A og E. Strengeholderen holder strengene fast i motsatt ende av hodet. Gripebrettet er der fiolinisten trykker ned strengene med fingrene. Stolen holder strengene opp fra lokket og gripebrettet. Lydpinnen er inne i kroppen og bidrar til å forplante lydvibrasjonene fra lokket til bunnen. Bassbjelken er montert under lokket og har en viktig funksjon for forsterkning av dypere frekvenser. Hakebrett bruker mange fiolinister fordi det hjelper til å holde fiolinen på plass. Stemmeskruene sitter i hodet og brukes til å stramme eller slakke strengene. Buen er en bøyelig og spenstig pinne med mange hår spent fast i hver ende. Stokken er tradisjonelt laget av tre, og hårene er fra hestehaler. Stokken kan også lages av andre spenstige materialer, f. eks. karbonfiber.
Etymologi
Fele stammer fra norrønt fiðla, som tilsvarer gammelengelsk fiðele (herav engelsk fiddle, kjent fra sent 1300-tall), gammelhøytysk fidula (tysk Fiedel). Opprinnelsen er usikker. Ordet er antatt å stamme fra middelalderlatin vitula (strenget instrument, herav gammelfransk viole, italienk viola). En annen mulighet er at vitula er avledet av germansk.
Fiolin er av nyere dato (1570-årene) og stammer fra italiensk violino (liten viola; viola da braccio = bratsj).
Som regel brukes fiolin i forbindelse med klassisk musikk, mens fele særlig brukes i folkemusikk og annen populærmusikk. De brukes også om hverandre, f.eks. av Per Spelmann i sangen av samme navn. En felespiller kan, som bluegrass-felespilleren Alison Krauss, også ha utdannelse i klassisk fiolinspill.
Hospitalsløkkan (vei)
Hospitalsløkkan (2–29) er en gate ved Hospitalsløkkan i Midtbyen i Trondheim som går øst-vest mellom Hospitalsgata og Vollgata. Hele gatens lengde er belagt med brostein og fungerer som tilkomstveg både til Trondhjems Hospital, enkelte boligblokker og øvrig trehusbebyggelse i området.
Historie
Gaten er oppkalt etter de vestligste av løkkene tilhørende under Trondhjems Hospital, som alle gikk under navnet Løkkan eller Løkkene. Disse løkkene var åpne områder vestover i retning mot Skansen og Ila før de ble bebygd utover begynnelsen av 1800-tallet. Navnet på området ble overført til veien mellom Dronningens gate og Skansen på begynnelsen av 1800-tallet. I 1816 ble den også benevnt som Nygaden.
Hospitalsløkkan vognhall lå vest i gaten og var tilknyttet det øvrige trikkenettet fra Kongens gate via Lillegata. Den var i drift i årene 1901–1923 og er regnet som byens eldste bevarte vognhall, som på det meste rommet 16 sporvogner. I de ti siste driftårene fungerte den som verksted før den deretter ble omgjort til kontorlokaler. I 2011/2012 ble den bygget om til leiligheter. Både vognhallen og administrasjon- og omformerstasjonen i nabobygget ble oppført i jugendstil og ble tegnet av Alf Hofflund (1861–1903) i samarbeid med Gabriel Kielland (1871–1960).
Lengst sørøst langs Hospitalsløkkan ligger Hospitalsparken, hvor også Hospitalskirken er lokalisert mot Kongens gate. På hjørnet av Batterigata og Hospitalsløkkan lå Vestre folkebad, som ble oppført i 1899 i nyromansk stil med hjørnetårn, tegnet av arkitektene Lars Solberg og Johan Christensen. Vestre folkebad var byens andre offentlige bad og var i bruk frem til 1960, da det ble erstattet av Sentralbadet. Bygningen ble revet i 1973 og tomten ble siden benyttet til Løkkan barnehage.
Liste over byer i Pakistan
Pakistan har om lag 100 byer med over 100,000 innbyggere. De er listet opp i tabellen nedenfor med folketall fra de to siste folketellingene, som ble foretatt i 1998 0g 2017.
Noldo
Noldoene er et alvefolk fra J.R.R. Tolkiens Midgard. De ble regnet blant eldaene (altså de alvene som valgte å fare til Aman) og hadde Finwë som sin herre. I Aman lærte de mye fra Aulë og ble de dyktigste håndverkere blant alle alver.
Etter at Morgoth og Ungoliant ødela de to trærne som ga lys til Valinor, dro mange av noldoene tilbake til Midgard for å forfølge Morgoth. Morgoth hadde nemlig drept deres herre Finwë og stjålet silmarillene, edelstenene som hadde blitt laget av Fëanor, den største av alle noldoer og Finwës sønn.
På grunn av sitt opprør mot valaene, ble veien tilbake til Aman stengt for dem, og først på slutten av første tideverv fikk de igjen tillatelse til å reise tilbake over havet fra gråhavnene.
Mange av noldoene valgte likevel å bli igjen i Midgard, blant andre Galadriel, Gil-galad og Celebrimbor, sønn av Curufinwë. Den eneste av de nevnte som vendte tilbake til Amen var Galadriel, på slutten av den tredje tidsalder sammen med Ringbæreren og Gandalv
Figuren in Tolkiens Welt Quendi Alver (Tolkien)
Englands berggrunn
Englands berggrunn består vesentlig av sedimentære bergarter. De yngste bergartene er i sørøst rundt London, og øker i alder i nordøstlig retning. Tees-Exelinjen markerer skillet mellom yngre og bløtere bergarter i lavlandet i sørøst og eldre, hardere, og generelt med et høyere relieff nordvest for linjen.
Geologien i England er synlig i landskapet ved sine counties, bygningsmaterialer i landsbyer og regionale gruvedrift.
Fidel LaBarba
Fidel LaBarba (født 29. september 1905 i New York død 3. oktober 1981 i Los Angeles) var en amerikansk bokser som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Liberty County
Liberty County er navnet på fire fylker i USA:
Trichrous
Trichrous er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, rødlige og svarte trebukker. Selv om navnet skulle tilsi at de er tre-fargede har de fleste av artene bare to farger - hode og pronotum, og gjerne den fremre delen av dekkvingene, er rødlige, mens i alle fall den bakre delen av dekkvingene er svart.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Karibia.
King County
King County er navnet på to fylker i USA:
Lene Maria Christensen
Lene Maria Christensen (født 1972) er en dansk skuespiller. Etter utdannelse fra Den Danske Scenekunstskole i 1999 debuterte hun på Det Danske Teater i stykket Skærmydsler. Senere fulgte roller ved andre teatre, i filmer og TV-serier. Hun har mottatt flere priser for sin innsats som skuespiller.
All of Me – Selected Songs by Billie Holiday
All of Me – Selected Songs by Billie Holiday er et musikkalbum med Kim Fairchild, utgitt i 2003. Dette er hennes debutalbum som soloartist.
Dodekanesene
Dodekanesene (gresk: Δωδεκάνησα, Dodekánisa) er en øygruppe i Egeerhavet mellom Hellas og Tyrkia. I denne øygruppen er det 12 store øyer og rundt 150 mindre øyer hvorav 26 er fast bebodde. De utgjør et av de 51 prefekturene. Administrasjonsdistriktet omfatter ellers i alt 163 større og mindre øyer. Totalt var 200 452 innbyggere bosatt på øyene i 2005. De fleste ligger samlet, unntatt for tre av de som ligger lengst sørøst, henholdsvis Ro, Kastellorizo og den aller østligste Strongyli. Øyene har en rik historie, og mange av selv de minste, bebodde øyene har mange bysantinske kirker og middelalderfestninger.
Den historisk viktigste og mest velkjente er Rhodos som tusen år har vært den øya som hovedsakelig har kontrollert de andre. Av de andre er Kos og Patmos historisk mer betydningsfulle; de gjenværende ni er Astypalaia, Kalymnos, Kárpathos, Kasos, Leros, Nisyros, Symi, Tilos og Kastellorizo. Andre øyer i kjeden er Agathonisi, Alimia, Arkoi, Khalki, Farmakonisi, Gyali, Kinaros, Levitha, Lipsi, Nimos, Pserimos, Saria, Syrna og Telendos.
Øyene har vært bebodd fra forhistorisk tid. Den minoiske kulturen på Kreta hadde kolonier på øyene. Alle større kulturer etter denne har satt sine spor. I den doriske perioden fikk øyene framgang som en del av det greske fellessakpet. Rhodos og Kos ble ledende i antikkens arkaisk tid, og i den doriske perioden dannet byene Lindos, Kameiros og Ialyssos (Rhodos), Kos – samt byene Knidos og Halikarnassos (kysten av Anatolia), det doriske hexapolis (et doriske forbund på seks byer).
Øyene kom under herredømmet til det muslimske osmanske rike på 1400-tallet, men ble erobret av Italia under den italiensk-tyrkiske krig, da Italia i tillegg erobret Tripolitania. Dodekanesene ble tilbakeført til Hellas i 1947.
Forhistorie og arkaisk tid
Dodekanesene har vært befolket siden forhistorisk tid. I den minoiske tid på Kreta ble Dodekanesene sterkt preget av denne sivilisasjonen i tiden mellom 2000- og 1450-tallet f.Kr. Etter at den minoiske kulturens tilbakegang, ble øyene etter hvert styrt av den tidlig greske den mykenske kulturen fra det greske fastlandet fra rundt 1400 f.Kr. fram til dorerne overtok i tiden rundt 1100 f.Kr. Det er i den doriske perioden at øynene begynte å blomstre som en uavhengig enhet, utviklet en blomstrende økonomi og kultur i de påfølgende århundrer. Ved tidlig arkaisk tid hadde Rhodos og Kos slått seg opp som de mest betydelige øyene i gruppen, og på 500-tallet f.Kr. grunnla dorerne tre framstående byer på Rhodos: Lindos, Kameiros og Ialyssos. Sammen med øya Kos og byene Knidos og Halikarnassos på det anatoliske fastlandet, utgjorde disse det doriske hexapolis.
Antikkens klassiske tid
Denne utviklingen ble avbrutt en gang rundt 499 f.Kr. i krigen mot Perserriket. I denne krigen ble øyene for en kortere tid erobret og underkastet perserne. I tiden etter persernes nederlag for Athen i 478 f.Kr. gikk byene inn i det athenske sjøforbundet. Som navnet indikerer, dominert og ledet av Athen. Da peloponneskrigen brøt ut mellom Athen og Sparta og deres respektive allierte i 431 f.Kr., forholdt øyene seg hovedsakelig nøytrale til tross for at de fortsatt var medlemmer av forbundet.
Da krigen opphørte i 404 f.Kr. sto Dodekanesene i stor grad utenfor de større egeisk konfliktene, og sto i en tid fylt av relativ fred og framgang. I 408 f.Kr. hadde de tre byene på Rhodos forent seg til en stat og opprettet en ny by som hovedstad i den nordlige enden av øya, også kalt for Rhodos. Det forente Rhodos ble sterk nok til å dominere regionen det neste århundrene. Andre øyer i Dodekanesene utviklet seg også til betydelige økonomiske og sentrale sentre; mest kjent var Kos som ble stedet for en medisinsk skole opprettet av Hippokrates, «legekunstens far».
Imidlertid hadde peloponneskrigen, en krig mellom grekere og grekere, svekket hele den greske sivilisasjons militære styrke i den grad at det lå åpen for invasjon. I 357 f.Kr. ble øyene erobret av kong Mausollos av Karia, deretter av perserne i 340 f.Kr. Dog ble den andre perioden av persisk undertrykkelse like kortvarig som den første, og øyene ble en del av det raskt voksende gresk-makedonske riket da Aleksander den store feide igjennom og beseiret perserne i 332 f.Kr. til stor lettelse for øyenes innbyggere.
Som følge av uroen ved Aleksanders død, ble øyene, og selv Rhodos, fordelt blant de mange hærførerne som gikk i strid mot hverandre for å etterfølge ham. Øyene dannet sterk handelsforbindelse med det gresk ptolemeiske kongedømme i Egypt, og til sammen utgjorde de en allianse med Egypt som kontrollerte handelen i hele Egeerhavet på 200-tallet f.Kr. Ledet av Rhodos utviklet øyene maritime, kommersielle og kulturelle sentre: mynter preget av Rhodos sirkulerte over hele Middelhavet, og øyenes sentre for filosofi, litteratur og retorikk ble berømte. Kolossen på Rhodos, en enorm statue av den greske solguden Helios, som ble reist på øya i 304 f.Kr., antagelig av størrelse som den senere Frihetsgudinnen i New York, kan kanskje best symbolisere deres rikdom og makt.
I 164 f.Kr. signerte Rhodos en avtale med Roma, og øyene ble underlagt i større eller mindre grad med Romerriket mens de samtidig beholdt i stor grad sin selvstendighet. Rhodos ble raskt et betydelig læresenter for romerske adelsfamilier, og da øyene (særlig Rhodos) var viktige allierte for Roma, fikk de tallrike privilegier og generell vennligsinnet forhold til Roma. Det gikk imidlertid tapt i 42 f.Kr. i den uroen som fulgte mordet på Julius Cæsar i 44 f.Kr. etter at den romerske hærføreren Cassius invaderte og herjet øyene. Deretter ble øyene direkte underlagt Romerriket. Keiser Titus gjorde byen Rhodos til hovedstad for Provincia Insularum («øyprovinsen»), og til sist ble øynene organisert sammen med Kreta som Romerrikets 18. provins.
På 100-tallet e.Kr. besøkte den nykristne apostelen Paulus øyene to ganger, og apostelen Johannes besøkte øyene tallrike ganger. De greide å konvertere mange av innbyggerne til kristendommen, noe som gjorde øyene til de første kristne regionene. Johannes kom til å bo på Dodekanesene da han ble forvist Patmos hvor hans skrev sin kjente Åpenbaring (en del av Det nye testamente).
Senantikken og middelalderen
Da Romerriket delte seg i to i 395 e.Kr. i en vestlig og en østlig del, havnet øyene inn under Østromerriket som senere utviklet seg til Det bysantinske rike. Øyene forble bysantinske i de neste tusen år, men utsatt for angrep og invasjoner tallrike ganger. I denne perioden fikk øynene likevel en stadig mer uavhengig status og framsto som en enhet. Det var i denne perioden at begrepet «Dodekanesene» oppsto en gang på 700-tallet, Dhodekanisos/Dhodeka = 12 og nisos = øy, blant annet av den bysantinske historikeren Georgios Kedrenos, men han som andre skribenter spesifiserte ikke hvilke øyer som var inkludert. Tallrike levninger fra den bysantinske perioden eksisterer den dag i dag, særlig i de hundrevis av kirker som finnes i ulik grad av bevarelse.
På 1200-tallet med det fjerde korstog begynte italienere å invadere deler av Dodekanesene som hadde vært under herredømmet til keiserriket Nikea. Herskerfamilier fra republikkene Venezia (Querini, Cornaro) og Genova (Vignoli) behersket en del av øyene for en tid mens basilioske munker hersket på Patmos og Leros. På 1300-tallet ebbet den bysantinske epoken ut da øyene ble tatt med makt av hospitallerordenen (den senere malteserordenen): Rhodos ble erobret i 1309 og de øvrige øynene falt gradvis i løpet av de neste tiårene. Ridderorden gjorde Rhodos til sin hovedbase, omformet hovedstaden til en storslått middelalderby, dominert av en mektig festning, og spredte festninger og forsvarsanlegg over resten av øya.
Disse massive festningsverkene viste seg å være utilstrekkelige i å slå tilbake angrep fra muslimene i Egypt i 1444 og av Muhammad II (eller Mehmed II) i 1480. I 1522 falt festningen i Rhodos for den store hæren til sultan Suleiman og de andre øyene ble tatt i løpet av et år. De gjenværende ridderne flyktet videre til Malta.
Italiensk styre
Etter utbruddet av den italiensk-tyrkiske krig i Libya erklærte øyene samtidig sin uavhengighet fra Det osmanske rike i 1912, og utropte seg som en uavhengig stat som føderasjonen Dodekanesene. Denne vordende staten ble knust øyeblikkelig av Italias invasjon som trengte øyene og i særdeleshet festningen på Rhodos for å kontrollere sjøvegen mellom Tyrkia og Libya. Italienerne okkuperte alle øyene i Dodekanesene, unntatt Kastellorizo som senere ble kortvarig erobret av Frankrike.
Mot slutten av krigen, i henhold til den første avtalen i Lausannetraktaten, opprettholdt Italia okkupasjonen av øyene som en garanti for at avtalen ble oppretthold. Okkupasjonen fortsatte etter at Italia erklærte krig mot Det osmanske rike den 21. august 1915 under den første verdenskrig.
Øyene ble en viktig marinebase for Storbritannia og Frankrike. Italia var alliert med begge nasjoner under den første verdenskrig. Dodekanesene ble base for tallrike angrip, det mest kjente var slaget om Gallipoli i 1915. En del av de mindre øyene ble okkupert av franskmennene og britene, men Rhodos forble okkupert av italienerne.
Som følge av krigen ble Tittoni–Venizelos-avtalen signert den 29. juli 1919 som førte de mindre øyene tilbake til Hellas mens Italia beholdt kontrollen over Rhodos. Avtalen skisserte også en utveksling hvor Italia ville motta Antalya for sørvestlige Anatolia. De greske nederlaget i den gresk-tyrkiske krigen 1919–1922 og opprettelsen av den moderne staten Tyrkia på ruinene av Det osmanske rike forhindret utvekslingen. Italia formelt annekterte Dodekanesene som Possedimenti Italiani dell'Egeo med henvisningen til vilkårene i Lausannetraktaten. Mussolini satte i gang et program med påtvungen italianisering i det håp om gjøre Rhodos som utgangspunkt for videre spredning av italiensk innflytelse østover. Øyene var hovedsakelig gresktalende med en liten tyrkisktalende minoritet og en enda mindre flerspråklig minoritet av jøder som primært snakket jødespansk. Innflyttende italienere fikk ikke en varig innflytelse på språket eller kulturen.
Det italienske fascistprogrammet hadde en del positive effekter i sine forsøk på å modernisere øyene, noe som førte til utryddelse av malaria, byggingen av sykehus, akvedukter, en kraftstasjon som skaffet hovedstaden på Rhodos elektrisk lys og etableringen av en matrikkel for Dodekanesene. Hovedfestningen til hospitallerordenen ble også gjenoppbygd. Den betongdominerte fascistarkitekturen forringet betydelig øyenes øvrige vakre landskap, og var en påminnelse om italiensk okkupasjon, og har siden blitt revet eller ombygd, unntatt det kjente eksempelet Lakki i byen Leros som står igjen som bedre eksempel på arkitekturen.
Fra 1936 til 1940 fungerte den italienske fascisten Cesare Maria De Vecchi som guvernør av de italienske øyene i Egeerhavet. Han promoterte offisiell bruk av italiensk språk og favoriserte en italiensiering som ble avbrutt av utbruddet av den andre verdenskrig. I 1936 ved den italienske folketelling for øyene, var den totale befolkningen på 129 135 innbyggere. Av dem var kun 7 015 italienere.
I løpet av den andre verdenskrig gikk Italia med i aksemaktene, og brukte Dodekanesene som en marinebase for landets invasjon av Kreta i 1940. Etter at Italia overga seg i september 1943, ble øyene slagmark mellom det nasjonalsosialistiske Tyskland og de allierte styrkene, inkludert italienere; se slaget ved Leros. Tyskerne sto imot de alliertes angrep på Dodekanesene til tross for at de ble fordrevet fra det greske fastlandet i 1944 og øyene forble okkupert fram til slutten av krigen i 1945. I løpet av denne tiden ble bortimot hele den jødiske befolkningen på rundt 6000 deportert og myrdet. Kun 1 200 av disse jødene overlevde ved å rømme til kysten av Tyrkia.
Etterkrigstiden
Etter krigen ble øyene et britisk militært protektorat og ble nesten umiddelbart tillatt å styre sine egne interne affærer. Deretter ble øyene uformelt forent med Hellas, dog fortsatt som adskilt og under militær kontroll. Til tross for protester fra Tyrkia som krevde de greske øyene formelt forent med Hellas i fredsavtalen med Italia av 1947, noe som avsluttet 740 år med utenlandsk styre over øyene. Som en arv etter øyenes tidligere status som en embetsområde adskilt fra Hellas er de fortsatt betraktet som en uavhengig enhet i henhold til amatørradiosystemet. Radiosignaler til Dodekanesene begynner med forstavelse SV5.
I dag har Rhodos og resten av Dodekanesene blitt populære reisemål for turister.
Diane Ladd
Diane Ladd (født Rose Diane Ladner 29. november 1935 i Meridian i Mississippi) er en amerikansk skuespiller, regissør og produsent.
Ladd har i løpet av sin skuespillerkarriere dukket opp i over 120 roller, i flere populære TV-programmer og mini-serier i løpet av perioden 1958–2003, samt i flere store filmer, deriblant Alice Doesn't Live Here Anymore (1974), Wild at Heart og Rambling Rose (1991), Ghosts of Mississippi, Primary Colors, 28 Days (2000), American Cowslip (2008) og flere andre kjente filmer. Hun har vært gift tre ganger, og hun er moren til skuespilleren Laura Dern som hun fikk med sin eksmann, skuespilleren Bruce Dern.
I tillegg til sin Oscar-nominasjon for sin karakter Alice She Don`t Live Here Anymore, ble Diane Ladd også nominert (igjen innen kategorien Beste kvinnelige birolle) for begge filmene Wild at Heart og Rambling Rose. I begge disse filmene spilte hun sammen med sin datter Laura Dern. Dern fikk en nominasjon for beste kvinnelige hovedrolle for Rambling Rose. Denne doble mor og datter-nominasjonen for Ladd og Dern i filmen Rambling Rose var første gang i Oscar-historien at en slik hendelse hadde inntruffet. De var også nominert til to Golden Globe Awards det samme året.
Ladd har også hatt flere jobbet innen teater. Hun hadde sin Broadway-debut i stykket Carry Me Back to the Morningside Heights i 1968. I 1976 spilte hun i stykket A Texas Trilogy: Lu Ann Hampton Laverty Oberlander som hun fikk en Drama Desk Award-nominasjon for.
Ignatius Josef III
Ignatius Josef III Younan (eller Ignace Youssif III Yonan, syriansk: ܐܓܢܛܝܘܣ ܝܘܣܦ ܬܠܝܬܝܐ ܝܘܢܢ ,borgerlig navn Efrem Youssif Younan; født 15. november 1944 i al-Hasaka, Syria) er den nåværende syrisk-katolske patriarken av Antiokia og dermed overhodet for den syrisk-katolske kirke. Han er også epark av Beirut (Libanon), der han har sitt sete. Han har tiltaleformen mor.
Bakgrunn
Efrem Youssif Younan, et av ni søsken, studerte ved det franske benediktinerseminaret ''St. Ephrem-St. Benoît'' i al-Charfet i Libanon.
Younan studerte teologi og filosofi ved det pavelige universitet Urbaniana i Roma.
Prest
Han ble ordinert til prest den 12. september 1971 og var da lærer ved seminaret i al-Charfet. Senere ble også rektor ved seminaret. Han arbeidet i sin syriske hjemby al-Hasaka fra 1973 til 1980 som leder for katekismeavdelingen i hjemmebispedømmet og fra 1980 var han sogneprest ved Bebudelsesbasilikaen i Beirut.
Syrisk-katolsk patriark av Antiokia
Den 20. januar 2009 ble han nominert av den syrisk-katolske biskopssynode til å etterfølgeren til Mar Ignatius Pierre VIII Abdel-Ahad som patriark. To dager etter ble valget bekreftet av pave Benedikt XVI. Valget innebar også at han samtidig ble syrisk-katolsk epart av Beirut.
Sammen med kardinal Leonardo Sandri, prefekt for kongregasjonen for østkirkene var patriark Ignatius Josef III Yonan i oktober 2010 medpresident for spesialforsamlingen av bispesynoden for Midtøsten i Vatikanet. Patriarken har besøkt sin verdensvide diasporakirke, blant annet med reiser til Australia og USA.
Han var svært aktiv i saligkåringprosessen for martyrbiskopen Flavianus Michael Malke (1868-1915) som ble myrdet under det assyriske folkemordet av osmanerne, fordi han nektet å avsverge sin kristne tro, som så ble saligkåret i 2015.
I august 2017 klaget han over at Vesten hadde «forrådt» de kristne minoriteter i Midtøsten, noe han har gjentatt flere ganger. Han har også gjentatte ganger oppfordret vestlige land om ikke å støtte opprørere i Syria «bare for å bringe Assads regime til fall» men helle finne andre veier for å fremme en løsning på konflikten.
I tillegg til arabisk og arameisk snakker han også tyrkisk, engelsk, fransk, italiensk, latin og tysk.
Episkopalegenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Hockey Club de Cergy-Pontoise
Cergy-Pontoise Hockeyklubb (eller Jokers de Cergy-Pontoise) er en fransk ishockey- og rullehockeyklubb etablert i 1981.
Herreseksjonen spiller i Ligue Magnus. Kvinnelaget har flere ganger vunnet Frankrike-mesterskapet; de ble franske mestere 17 ganger mellom 1990 og 2009, og har hatt en dominerende rolle i fransk kvinnehockey. Landslagstreneren Christine Duchamp kom fra denne klubben.
Norske Magnus Eikrem Haugen spiller for klubben sesongen 2020\2021.
De tre dreininger av dharmas hjul
De tre dreininger av Dharmas hjul er et rammeverk for forståelse av buddhismen, som opprinnelig ble forkynt av mahāyānaskolen Yogācāra, og som senere ble dominerende i tibetansk buddhisme, mongolsk buddhisme og beslektede tradisjoner.
Dette rammeverket forteller at Buddha underviste i forskjellige lærdommer som ikke synes å harmonere; herav de forskjellige uoverensstemmelsene mellom de tidlige buddhistiske skolene eller såkalt «hīnayāna» på den ene siden og mahāyānaskriftene på den andre. Det er basert på Saṃdhinirmocanasūtraen som lærer at Buddha underviste i tre store sykluser som ble kalt «dreininger av dharmas hjul»: «Hīnayāna» er den første av disse dreininger, mādhyamika er den andre og yogācāra er den tredje og «høyeste lære».
Robert Peary
Robert Edwin Peary (født 6. mai 1856 i Cresson i Pennsylvania i USA, død 20. februar 1920 i Washington, DC) var en amerikansk oppdager som hevdet han var den første til å nå den geografiske Nordpolen, den 6. april 1909. Pearys bragd ble gjennomgående akseptert i flere årtier, fremfor det konkurrerende krav på førsteplassen framsatt av Frederick Cook, som sa han hadde nådd frem ett år tidligere. Begge påstander ble inngående drøftet i aviser frem til 1913. Senere historikere mener at Cook ikke nådde frem til polpunktet. En evaluering av Pearys notater foretatt av Wally Herbert (som også var utforsker av Arktis) konkluderte i en bok fra 1989 at heller ikke Peary kom frem til Nordpolen, skjønt han kan ha kommet så nær det som 60 kilometer. Herberts konklusjoner synes så langt å ha blitt stående.
De første uomstridte forvandringer av forskere til Nordpolen ble dokumentert i 1969, av en britisk ekspedisjon ledet av Wally Herbert.
Liv og virke
Robert Edwin Peary var sønn av gårdbrukeren Charles Peary (1828–1859) og hans hustru Mary (født Wiley, 1827–1900). I 1877 ble han uteksaminert fra Bowdoin College.
Grønlandsekspedisjoner
Peary ble i 1881 med i US Navy som ingeniør og tjenestegjorde i flere år i Nicaragua. Uan utviklet en sterk interesse for polarforskning og gjennomførte i perioden 1891–1909 flere ekspedisjoner til Grønland og på polarisen. Ettersom Nordishavet vanligvis bare er isfritt om sommeren, pleide han å overvintre i det høye nord for å kunne legge av sted så tidlig fra så nordlig utgangspunkt som mulig som mulig når isen brøt opp. Denne strategien fulgte Peary allerede ved sin første ekspedisjon fra 1891 til 1893.
I 1897 tok han med seg en stor meteoritt til New York, som urinnvånerne i flere generasjoner hadde brukt til råstoffkilde før Peary fikk tak i den. Han bragte også med seg seks inuitter fra Grønland til USA. De ble bragt til kjelleretasjen i American Museum of Natural History og underkastet antropologisk forskning som levende forskningsobjekter av kuratoren Franz Boas. Fire av inuittene døde etter kort tid av tuberkulose. Deres døde kropper ble preparert og utstilt på vandreustillinger i flere av landets museer.
Sommeren 1898 fikk en av de gjenlevende inuittene reise hjem. Den ved ankomsten ti år gamle Minik Wallace lot Peary reise hjem etter tolv år, men da klarte han ikke lenger å finne seg til rette på Grønland. Wallace beskriver i sine erindringer Peary som «den store hvite pirat» som bortførte ham og gjorde ham hjemløs.
Ferden mot Nordpolen
Noen dager før Peary kom med sin kunngjøring (høsten 1909) hadde landsmannen Frederick Cook også kunngjort at han hadde nådd polpunktet, men allerede i 1908. Siden både Cook og Peary hevdet å ha vært først til å nå polpunktet startet en langvarig "kamp" for å bli trodd. Cooks krav ble tidlig avvist som ikke troverdig etter en grundig undersøkelse av hans dagboknotater og observasjoner som ble gjennomført av Universitetet i København. Det ble også oppdaget at han hadde betalt to meget dyktige navigatører for å fabrikkere sol-observasjoner som skulle "bevise" at han hadde vært på Nordpolen på et bestemt tidspunkt.