cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Øst-Tyskland
Pakketurer
En reisende måtte først booke sin reise hos et reisebyrå som var godkjent av Reisebüro der DDR, den østtyske statlige turistorganisasjonen. Reisebyrået ville så tilby turisten et valg mellom de pakketurer Reisebüro tilbød.
Individuelle reiser
Individuelle ferier var tillatt i DDR; bilferier eller jernbaneferier var populære muligheter. Slike reiser ble også arrangert gjennom Reisebüro og besøk kunne arrangeres via grenseposter eller andre Reisbürokontorer i DDR. Mer avanserte turer kunne arrangeres før ankomst og formalitetene som måtte ordnes i tilknytning til en ferie, som visum, hotellbookinger, valuta osv, kunne bli tatt hånd om av Reisebüro. Dette gjorde reisen mellom øst og vest mye mer smidig.
Riksvåpen
Det østtyke riksvåpenet liknet det sovjetrussiske og bestod av hammer og passer – verktøy som symbol for arbeidere samt ingeniører og «åndsarbeidere» – og kornaks som symbol for bøndene. DDR ble tidvis kalt Arbeiter- und Bauern-Staat DDR («arbeider- og bondestaten DDR»).
Første utkast til riksvåpen ble laget av Fritz Behrendt og besto av hammer og æreskrans. Den endelige versjonen var hovedsakelig basert på Heinz Behlings arbeid.
Etter lov av 26. september 1955 ble det slått fast at riksvåpenet var hammer, passer og æreskrans og at statsflagget var svart-rødt-gull. Etter lov av 1. oktober 1959 ble riksvåpenet innføyet i statsflagget. Den offentlige fremvisning av dette flagget var til slutten av 1960-årene i Vest-Tyskland og Vest-Berlin sett på som en forstyrrelse av offentlig lov og orden og ble søkt forhindret av politiet. Først i 1969 erklærte Vest-Tysklands regjering at «politiet ikke lenger skulle gripe inn overfor bruk av DDRs flagg og riksvåpen.»
Lade gård
Lade gård i Trondheim, var i vikingtiden sete for Ladejarlene (egentlig Jarlene av Strinda) og var et betydelig maktsentrum i Norge. Den er særlig knyttet til rikssamlingen der Håkon Grjotgardsson Ladejarl var sentral i å stabilisere Harald Hårfagre som konge av Norge. Etter at den siste Ladejarlen Håkon Eiriksson, som også var riksstyrer, omkom i 1029 eller 1030, mistet gården sin nasjonale betydning, men var fremdeles en rik og viktig gård lokalt. Etter kristendommens innføring ble gården underlagt kirken, etter hvert som klostergods for Bakke kloster. Den ble krongods etter reformasjonen. I 1574 gikk gården over i privat eie. Det var Hans Ovesen Rød-Lunow som overtok og gjorde den om til adelsgård, etter et makeskifte med Norges daværende konge, Fredrik II.
Øst-Tyskland
Riksvåpen
Etter forslag av DSU besluttet det første fritt valgte Folkekammeret i DDR 31. mai 1990 at riksvåpenet innen en uke skulle fjernes fra alle offentlige bygninger. Riksvåpenet ble likevel brukt på offisielle papirer og andre statlige gjenstander helt til republikken opphørte å eksistere.
Utdannelse
Utdannelse var høyt prioritert og skolen var obligatorisk for alle i alderen 6–17 år. Staten drev daghjem, barnehager, polytekniske skoler, yrkesskoler og universiteter. Alt var gratis og det fantes praktisk talt ikke køer for å få plass. Utdannelsessektoren var sterkt ideologisk og hadde politisk indoktrinering som et viktig mål. Fra 1965 var all utdannelse regulert av loven om det enhetlige sosialistiske utdannelsessystem. Margot Honecker var minister for «Volksbildung» og ansvarlig for utdannelsessystemet i DDR i perioden 1963–1989.
DDRs satsing på polytekniske skoler oppnådde gode resultater, og innen tekniske og naturvitenskapelige fag hadde utdannelsessystemet i DDR et godt rykte. Utdannelsessystemet var enhetlig styrt og koordinert og svært lite ble overlatt til studentens egne valg og ønsker. Skolen var preget av lav valgfrihet; regimet bestemte hvilke muligheter man fikk . Rekrutteringen til høyere utdannelse var strengt ideologisk; personer som ble mistenkt for å være kritiske til kommunistene, og barn av slike personer, ble i regelen nektet studieplass. Ansettelsene i skolevesenet og ved høyere læresteder var også politiske, og ikke-kommunister kunne ikke bli ansatt.
Lade gård
Bygninger
Dagens bygninger er for det meste oppført 1810-1811 da gården var eid av den trondheimske grossererfamilien Meincke. De er oppført i empirestil og er sammen med den restaurerte hagen det mest komplette og bevarte empireanlegget i Norge.
Øst-Tyskland
Daghjem
Ettersom de fleste østtyske foreldre (85%) arbeidet utenfor hjemmet var det et stort behov for barnepass på dagtid. Østtyske daghjem (Kinderkrippe) var for barn opp til tre år. Daghjemmene lå ofte ved siden av barnehagene (Kindergarten). Unge DDR-kvinner var pålagt å tjenestegjøre en viss tid i disse.
I mange daghjem var det leger og tannleger som tok vare på barna.
Barnehager
Østtyske barnehager, som barnehager i andre land, var en sjanse for barna fra tre til seks år å lære å samhandle med andre barn og venne seg til å lære sammen med andre. Barn ble også oppfordret til å ta en aktiv rolle i driften av barnehagen. De serverte ofte måltider og hjalp til med å holde barnehagen ren. DDR hadde en barnehagedekning på 94 prosent.
Jamaica under Panamerikanske leker 1979
Jamaica under Panamerikanske leker 1979. Jamaica deltok i de 8. Panamerikanske leker som ble arrangert i San Juan i perioden 1. og 15. juli 1979.
Øst-Tyskland
De polytekniske skoler
DDRs grunnskole var den ti år lange polytekniske skole for barn fra de var seks til seksten. Elevene gikk på skolen fra mandag til og med lørdag.
Polytekniske skoler vektla matematikk, geografi, astronomi, kjemi, sport og praktisk arbeid og frem til det tiende året var det liten mulighet til å bestemme selv hva man ville fordype seg i. Regjeringen så på disse fagene som nøkkelfag i forhold til den raskt voksende industrien.
Spesiell vekt ble det lagt på å lære russisk. Det var også mulig å lære engelsk og fransk. En majoritet av elevene hadde liten motivasjon for å lære russisk, og resultatene var ofte svake; få elever lærte språket flytende. Til tross for det statserklærte sterke vennskapet med Sovjetunionen var det få muligheter for studentutveksling.
Lade gård
Undervisningslokaler
I perioden 1922 til 1960 holdt Noregs lærarhøgskole til i lokalene. Fra 1964 til 1994 ble lokalene brukt av Sosialhøgskolen i Trondheim.
Eiere
Trondheim kommune kjøpte gården i 1917. Reitangruppen kjøpte gården i 1992.
Øst-Tyskland
Yrkesrettet utdanning
Etter det tiende året i polyteknisk skole kunne en elev enten avslutte utdannelsen eller fortsette to og et halvt år til med praksisutdanning i et spesialisert emne som konstruksjon, telekommunikasjon eller elektronikk.
Yrkesrettet utdanning var delt i praktisk arbeid og teori. Studenten ble da plassert på en gård eller i en fabrikk, avhengig av studiet. På slutten av utdanningen kunne studenten ta abitur som gav adgang til videre studier eller arbeid, avhengig av resultatet.
Universiteter
Østtyske universiteter var nært knyttet til skoler og til industri. De fokuserte hovedsakelig på teknisk utdannelse og var verdenskjent for sin høye standard på dette området. Studier innen samfunnsfag, humaniora og jus var derimot oftest for sterkt preget av statens politisk-ideologiske agenda, og ble derfor sjelden anerkjent utenfor østblokken.
Storforshei barne- og ungdomsskole
Storforshei ​barne- og ungdomsskole er en barne- og ungdomsskole i Malmgata 26 på Storforshei i Rana kommune på Helgeland i Nordland.
Øst-Tyskland
Universiteter
Etter gjenforeningen måtte alle universitetsansatte søke jobbene sine på nytt, og store deler av staben fra kommunisttiden mistet jobbene sine.
Storforshei barne- og ungdomsskole
I august 2010 ble den administrative og pedagogiske ledelsen ved Grønfjelldal skole overført til skolen på Storforshei.
Øst-Tyskland
Samferdsel
En stor del av godset ble fraktet med jernbane og det ble bygget få nye veier i DDR-tiden. Havnene ved Østersjøen, særlig Rostock, ble bygget ut og forbedret. Vannveiene inne i landet hadde liten betydning.
Storforshei barne- og ungdomsskole
I 2013 hadde skolen omkring 200 elever fordelt på 40 ansatte.
Øst-Tyskland
Telekommunikasjon
Ved midten av 1980-årene hadde DDR et velutviklet kommunikasjonsystem. Det var rundt 3,6 millioner telefoner i bruk (21,8 for hver 100 innbygger) og 16,476 telexstasjoner. Begge av disse nettverkene ble drevet av Deutsche Post der DDR. DDR hadde landskode 37; i 1991, flere måneder etter gjenforeningen, ble det østtyske telefonssystemet inkorperert under landskoden 49.
Et uvanlig trekk ved telefonnettverket var at det i de fleste tilfeller var det ikke mulig å foreta fjernsamtaler direkte. Selv som områdenummer var gitt alle større byer ble de brukt kun for internasjonale samtaler. Hvert område hadde sin egen liste med nummer; korte nummer ble brukt for lokale samtaler og lengre nummer for fjernsamtaler.
I 1976 startet DDR å operere en bakkebasert radiostasjon ved Fürstenwalde for kommunikasjon med sovjetiske satellitter. Den skulle tjene som deltager i den internasjonale telekommunikasjonen etablert av den sovjetiske regjeringen; den såkalte Intersputnik.
Kultur
Kultur og utdanning i det tidligere DDR var noe staten tok svært alvorlig og kontrollerte nøye. Grunnloven fra 1968 la vekt på en sosialistisk kultur, at arbeiderne skulle ha tilgang til kulturlivet og at kulturarbeidere skulle ha nær kontakt med folkets liv og levnet. «Kroppskultur, sport og turisme er elementer i den sosialistiske kulturen og fremmer en mangfoldig kroppslig og åndelig utvikling hos befolkningen».
Allerede i 1957 fantes det hele 86 teater, 40 symfoniorkester, 11,092 bibliotek, 284 hjemsteds-, kunst- og naturhistoriske museer, 803 kulturhus, 451 klubbhus, 6 profesjonelle folkekunstgrupper og 3,078 kinoer. I 1988 fantes det 18,505 statlige, fagforenings- og vitenskapelige bibliotek, 1,838 kultur- og klubbhus, 962 ungdomsklubber, 111 musikkskoler, 213 teater, 88 orkester, 808 kinoer, 10 kabaretteater, 741 museer og 117 dyrehager med eksotiske eller lokale dyrearter.
Et spesielt trekk ved kulturlivet i det tidligere DDR var det brede spekteret av rockeband som sang på tysk. Skalaen gikk helt fra soleklare "statsrockeband" som Puhdys til kritiske band som Silly og Renft. Noen grupper som Karat eller City opplevde også internasjonal suksess.
Knut H. Ulltveit
Knut H. Ulltveit var en norsk politiker (A). Ulltveit var ordfører i Gjerstad for Arbeiderpartiet i fire perioder fra 1967–1975 og fra 1983–1991.
Øst-Tyskland
Fjernsyn
DDR hadde to tv-kanaler; DDR 1 og DDR 2. Fjernsynet var fullstendig kontrollert av staten og intet ble sendt som ikke var godkjent av regimet; fjernsynet var et helt nødvendig ledd i den totalitære statens propaganda. I DDR kunne alle borgere, så lenge de ikke bodde i et område som lå rundt Dresden (omtalt som Tal der Ahnungslosen, «de uvitendes dal»), se vestfjernsyn. Dette var regimet klar over og forsøkte å møte den påvirkningen som lå i vestprogrammene med propagandaprogrammet Der schwarze Kanal. Programmet og dets leder, den aristokratiske kommunisten Karl-Eduard von Schnitzler, ble etter hvert beryktet. Historier ble fortalt om at programmet var så upopulært at DDRs kraftstasjoner holdt på å få kortslutning når programmet ble sendt fordi så mange borgere slo av fjernsynsapparatene samtidig.
Det mest kjente nyhetsprogrammet i DDR het Aktuelle Kamera og det mest populære underholdningsprogrammet het Ein Kessel Buntes.
Musikk
Det var lenge forventet at artister sang sanger på tysk i DDR. Dette forandret seg på slutten av 1960-årene. Det var strenge regler for kunstnerisk aktivitet og sensuren ble brukt hele tiden. Bandet Renft, for eksempel, hadde lett for å opptre politisk ukorrekt og ble oppløst.
Knut H. Ulltveit
Ulltveit gikk i bresjen for utviklingen av Brokelandsheia, som i dag er Gjerstads viktigste næringsområde, sentralt langs E18 mellom Kragerø og Risør.
Øst-Tyskland
Musikk
To av de mest populære gruppene, Puhdys og Karat, formidlet kritiske tanker i sine tekster uten at det ble eksplisitt. Liksom aksepterte grupper opptrådte de hyppig i ungdomsblader som Neues Leben og Magazin. Andre populære rockegrupper var Wir, City, Silly og Pankow. De fleste av disse artistene ble gitt ut av det statseide plateselskapet AMIGA.
Litteratur
«Østtysk litteratur» omfatter både litteratur fra DDR og fra tiden som sovjetisk okkupasjonssone 1945–1949. Litteraturen i 45–49 er sterkt preget av sosialistisk realisme og kontrollert av den kommunistiske regjeringen. Litteraturen fra det senere DDR ble i årevis etterpå avvist som «Gutt møter Traktor-litteratur», men den er likevel en av de mest pålitelige kildene til forståelse av det tidlige DDR. Georg Lukács hadde sterk innflytelse på den østtyske litteratur. Hans teorier fungerte som en bro mellom den nødvendige uavhengige kreativiteten til forfatteren og teorien om sosialistisk realisme som var dominerende i Sovjetunionen. Dette banet vei for en østtysk litteratur som var mer uavhengig og original enn i Sovjetunionen.
I Vest-Tyskland ble 1945 generelt ansett som «År Null», en frase som var ment å definere en ny begynnelse etter nazismens grusomheter, men som også kunne antyde at det var best å glemme det som hadde skjedd. I motsetning til dette mente regimet i den sovjetiske okkupasjonsonen og DDR, at kulturen deres sprang ut av en kommunistisk antifascistisk tradisjon samtidig som den hadde forfedre i den liberale humanistiske kulturelle arv fra 1700- og 1800-tallet. Dette førte til en kombinasjon av eldre borgerlig litterær og nåtidig marxistisk litterær innflytelse.
Mellom 1949 og 1961 ble litteraturen og andre kunstformer en offisiell del av regjeringens planlegging. Kultur og kunst skulle reflektere sosialismens idealer og verdier og fungere som midler i utdannelsen av massene (sosialistisk realisme). Det ble satt opp særlig avdelinger i statsapparatet, som Amts für Literatur und Verlagswesen (Kontor for litteratur og forlag) og Staatlichen Kommission für Kunstangelegenheiten (Statlig kunstkommisjon). Litteraturen i 1950-årene tok for seg emner som industrietablering og mønsterarbeidere, og ble kalt Aufbau (oppbygning, konstruksjon).
Etter at Berlinmuren ble bygget i 1961 hersket i årene frem til 1965 en liberal kultur- og ungdomspolitikk. SED-ledelsen lovet ungdommen i sitt Jugendkommunique i 1963 mer selvstendighet og medbestemmelsesrett. På samme tid kunne kritiske musikere og intellektuelle igjen opptre offentlig, som Wolf Biermann som etter lang tid i stillhet igjen fikk gi konserter. I det litterære felt gjaldt dette også. Bitterfelder-konferansen i 1959 (som var ment å styrke DDR-litteraturen og gjøre den til en nasjonal litteratur) sammen med det faktum at etter Berlinmurens oppbygging var DDR helt stengt, gav grunnlag for en ny dreining i litteraturen. Brigitte Reimanns Ankunft im Alltag fra 1961 og Christa Wolfs Der geteilte Himmel er typiske eksempler. I disse verkene finner man unge intellektuelle mennesker som mest er opptatt av å bevare og forsvare seg selv. Det er på samme tid en økende tendens til å bruke kvinnelige hovedfigurer.
Walter Ulbrichts avgang i 1971, der han ble fortrengt av Erich Honecker, var en viktig hendelse for DDR-litteraturen. Man snakker i denne sammenheng om den andre generasjon. Honecker la frem et liberaliseringsprogram for hele kunst- og litteraturområdet. I begynnelsen fikk DDR-forfatterne mer frihet så lenge landets sosialisme lå som en basis i det de skrev. Viktig i denne sammenhengen er den «subjektive autentisitet», som ble sterkt preget av Christa Wolf (for eksempel i hennes Nachdenken über Christa T, 1968). I Christa Wolfs subjektive autensitetskonsept står ikke lenger sosialismen i forgrunn, men individets problemer i et sosialistisk samfunn.
I 1990 ble DDR og Vest-Tyskland gjenforent. Dette plasserte de østtyske forfatterne i en uvanlig kontekst. Den verdenen de hadde skrevet i var borte. På samme tid ble den verdenen også sett på som irrelevant for fremtiden til den nye forente Tyskland.
Idrett
Systemet oppfordret til masseidrett. Walter Ulbrichts uttalelse: «Alle på et sted skal en gang i uken drive sport» lå til grunn for dette. Etter hvert ble «en gang» til «flere ganger». I 1988 fantes det 10,674 sportsklubber med nesten 3,8 millioner aktive, 159,006 idrettsdommere og 264,689 øvelsesledere. Det fantes 330 idrettsstadioner og 1,220 sportsplasser. I krets- og distriktsleker deltok i 1988 til sammen 1,064,000 barn og ungdom.
I 1974 iverksatte DDRs ledelse et dopingprogram for å kunne øke prestasjonene. Programmet var svært omfattende og gjennomsyret snart DDRs eliteidrett på alle plan. Toppidrettsutøvere ble dopet systematisk gjennom hele sin idrettskarriere. Dopingsystemet hadde betegnelsen Staatsplanthema 14.25 og ble først offentlig kjent etter murens fall.
DDR-ledelsen forsøkte med statens imponerende resultater i idrett å oppnå en anerkjennelse av landet. Under de olympiske leker i 1968 i Mexico fikk DDR 25 medaljer, i 1972 i München 66 medaljer og i 1988 i Seoul 102 medaljer. Fra 1986 til 1988 hadde landet 90 verdensmestre og 77 europamestre.
DDR i film og TV
Om livet i DDR og Øst-Berlin:
DDR og Norge
DDR ble i liten grad anerkjent av ikke-sosialistiske stater før starten av 1970-årene. DDRs historie i utlandet var frem til dette tidspunkt preget av DDR-regimets ønske om å anerkjennes som en suveren stat, og av Vest-Tysklands forsøk på å forhindre dette i tråd med Hallsteindoktrinen. Historikeren Sven G. Holtsmark har, med henblikk på Norge, omtalt dette som «avmaktens diplomati».
DDR ble ikke anerkjent av Norge som selvstendig stat før 1973. Dette innebar at DDRs regime benyttet andre virkemidler enn de tradisjonelt diplomatiske for å vinne frem i Norge med sitt syn; et såkalt «para-diplomati», som Holtsmark kaller det.
Paradiplomati gjennom ulike organisasjoner
Flere organisasjoner spilte en viktig rolle i DDRs politikk overfor Norge. Organisasjoner med base i Norge var Sambandet Norge-Folkedemokratiene (SNF) der den mangeårige sekretæren Georg Rosef lenge var DDRs viktigste forbindelse i Norge, DDR-komiteen innad i SNF som var ledet av Sigurd Mortensen i mange år og Norges Kommunistiske Parti, som var SEDs broderparti og som i hele etterkrigstiden mottok betydelige beløp fra Sovjetunionen og andre sosialistiske land.
Alle disse organisasjonene arbeidet for å spre et positivt bilde av DDR. Organisasjoner med base i DDR var landets utenriksministerium (MfAA) og Ministeriet for Statens Sikkerhet (Stasi) som arbeidet aktivt i forhold til dem. Blant annet hadde Georg Rosef tilknytting til Stasi. Fra Stasis arkiver vet vi at flere norske statsborgere ble vervet av organisasjonen. Dette skjedde gjerne i tilknytning til arrangementer der det deltok mennesker fra mange land og DDR stod som vert; som for eksempel Østersjøuken.
Gjennom handelen mellom Norge og DDR ble det østtyske statsapparatet involvert. Inntil Norge anerkjente DDR i 1973 ble det lagt relativt få restriksjoner på kontakten på handelsplanet. Østtyske eksport- og handelsorganisasjoner ble svært ofte benyttet som instrumenter for å utvikle politiske forbindelser. Ministeriet for utenlandshandel i DDR, Ministerium für Aussenhandel und Innerdeutschen Handel (MAI) hadde ansvaret for denne kontakten.
Fra 1949 til 1973 drev DDR et aktivt Kontaktarbeit i forhold til Norge der målet var å bygge opp et størst mulig kontaktnett for å tjene DDRs sak. Arbeidet involverte alt fra kulturarbeid og internasjonale vennskapstreff/organisasjoner som Østersjøuken og SNF til direkte kontakt med politikere som Knut Løfsnes i Sosialistisk Folkeparti, som en stund var en av DDRs vikigste kontakter i Norge.
Selv om Norge anerkjente DDR i 1973 slik at landet kunne anvende ordinære diplomatiske virkemidler, fortsatte Stasis virksomhet mot Norge inntil DDR opphørte å eksistere.
Øst-Tyskland i dag
Etter den tyske gjenforeningen forsvant mange spor av DDR. De fleste DDR-institusjoner ble oppløst, en rekke byer og gater fikk tilbake sine før-kommunistiske navn, og flere markante byggverk fra DDR-tiden er revet. Dette gjelder spesielt i hovedstaden Berlin, der det er få spor igjen etter Berlinmuren og en rekke andre DDR-byggverk som Palast der Republik, Hotel Unter den Linden, Palasthotel og Utenriksministeriet har blitt revet. Andre svært kjente bygg står fortsatt og fortsetter å spille en viktig rolle. Fernsehturm, kanskje det mest kjente symbolet på det kommunistiske Øst-Berlin, er en viktig turistmagnet i dag.
Mange bygg ble revet fordi de var helseskadelige og inneholdt mye asbest. Allikevel har det vært lett for tidligere DDR-borgere å mistenke myndighetene i Tyskland for en viss forskjellsbehandling. Berlinerne i øst laget en ny vits da det ble snakket om at asbestrammede bygninger i Vest-Berlin ble restaurert mens de oftere ble revet i Øst-Berlin: «Det er forskjell på AsbOST og AsWEST»
Flere museer behandler undertrykkelsen i DDR. I Berlin ligger bl.a. Gedenkstätte Berlin-Hohenschönhausen, et tidligere Stasi-varetektsfengsel for «republikkflyktninger», opposisjonelle og spioner. Forschungs- und Gedenkstätte Normannenstraße er et annet forskningssenter og minnesmerke for ofrene for kommunistregimet i DDR. Museet som holder til i Stasis gamle lokaler i Normanenstasse er drevet av en ideell stiftelse og får ingen statlig støtte. Murmuseet i Berlin er en av byens største turistattraksjoner, og ble grunnlagt allerede i 1963 i Vest-Berlin. Museet dokumenterer Berlinmurens historie og de mange fluktforsøkene over og under muren.
Den føderale stiftelsen Bundesstiftung zur Aufarbeitung der SED-Diktatur driver forskning og kunnskapsformidling om SED-diktaturets historie i det tidligere DDR.
En del kommunistfunksjonærer har blitt stilt for retten og sonet fengselsstraffer, men historikeren Hubertus Knabe mener straffeoppgjøret med DDR-regimet har vært for svakt. Han kritiserer også skolen for å ha for lite fokus på uretten i DDR, og viser til at mange skolebarn for eksempel ikke har hørt om Stasi.
Sandra Hovland
Sandra Daniore Hovland (født 8. mars 1962 i Italia) er en italiensk-norsk næringslivsleder.
Hovland er cand.mag. fra Universitetet i Oslo, MBA fra Handelshøyskolen BI, og har tidligere studert i Storbritannia. Hun har også en idrettskarrière bak seg, som stuper og svømmer på det italienske juniorlandslaget, og har deltatt i prøve-OL.
Etter dette tiltrådte hun rollen som «turistdirektør» i Innovasjon Norge, en rolle som av Dagbladet er beskrevet som «en av de mest innflytelsesrike i norsk reiseliv». I 2006 gikk hun av fra stillingen, som ble overtatt av Per-Arne Tuftin. Hovland gikk da til stillingen som direktør i strategiavdelingen. I 2008 ble hun hentet inn til Nordea hvor hun ble i seks år, blant annet som nordisk direktør i Nordea. I april 2014 tiltrådte hun stillingen som salgs- og markedsdirektør i KPMG.
Mühlenkopfschanze
Mühlenkopfschanze (norsk: Mühlenkopfbakken) er en hoppbakke i Willingen i Tyskland. Bakken ligger på nordøstsiden av fjellet Mühlenkopf, i dalen ca. 700 meter sør for sentrum i landsbyen Stryck. Bakken har K-punkt 130 m (bakkestørrelse 147 m), og er verdens største homologerte (sertifiserte) hoppbakke utenom skiflygingsbakkene. Den er eid av Ski-Club Willingen. Bakken har årlig renn i verdenscupen, og har tidligere også hatt renn i kontinentalcupen.
Historie
I 1950 ble bakken ombygd og utvidet til storbakke, og fikk et tårn av tre. I det første internasjonale hopprennet i Mühlenkopfschanze i 1951 satte Sepp Weiler bakkerekord med 101 meter, en rekord som ble stående i nesten 20 år. Under et renn i 1954 døde Max Höfer etter et fall i bakken. Et nytt tårn av tre ble bygd i 1964, og ved siden av storbakken ble det bygd en normalbakke. I årene 1972–1976 kunne det ikke arrangeres renn i bakken på grunn av snømangel, og også andre ganger har snømangel gitt arrangørene i Willingen store problemer. Ved den siste ombyggingen av bakken ble det imidlertid installert snøkanoner i anlegget.
Europacupen, i dag kontinentalcupen, startet opp i 1981/82, med Willingen på rennprogrammet. Verdenscuprenn ble først arrangert i Mühlenkopfschanze i 1995, og er blitt holdt årlig siden 1999. I 2000, da de to bakkene i anlegget hadde størrelse K89 og K120, ble de to tretårnene revet og erstattet av et nytt tårn i betong. På toppen av det 107 meter lange ovarennet ble det bygd et utsiktstårn, det såkalte «Ørneredet» (Adlerhorst). Etter ombyggingen satte Adam Małysz (Polen) bakkerekord med 151,5 meter. I 2003, etter at Sven Hannawald hadde vunnet og satt poengrekord med 328,2 poeng, ble K-punktet endret fra 120 til 130 meter, uten videre ombygging.
Verdenscuprennene i Willingen inngår i FIS Team Tour, som første gang ble arrangert i 2009. Turneringen ble sist gang arrangert i 2013, da det individuelle rennet i Willingen ble avlyst. En ny sammenlagtturnering ved navnet Willingen Five ble arrangert fra 2. til 4. februar 2018. Hoppanlegget har en tilskuerkapasitet på 38 000, og brukes også til friluftskonserter i sommerhalvåret. Hoppbakken er åpen for turister året rundt, men for skihopping kan bakken kun brukes om vinteren, siden den ikke er utstyrt med plastmatter. En 300 meter lang kabelbane går fra sletta og opp til hoppet. En restaurant ble åpnet ved sletta i bakken i 2005.
I tilknytning til Mühlenkopfschanze har SC Willingen et skiskytteranlegg, der det blant annet har blitt arrangert sommerrenn i skiskyting og sprintrenn i langrenn.
Bakkerekorden
Den anerkjente bakkerekorden i Mühlenkopfschanze er 153 meter, satt av Klemens Murańka (Polen) under kvalifisering til verdenscupen 29. januar 2021. Timi Zajc (Slovenia) hoppet 161,5 meter under mikslagkonkurransen i verdenscupen 3. februar 2023, men falt. Da finske Janne Ahonen satte bakkerekord 9. januar 2005, ble lengden først oppgitt til 155,5 meter, men deretter korrigert til 152 meter. Den elektroniske lengdemålingen i bakken var ikke satt opp til å måle lengre enn 152 meter, og det ble den offisielle lengden, selv om blant annet Ernst Marpe, sjef for lengdemålerne i bakken, mente at hoppet i virkeligheten var lengre.
Internasjonale renn 1951–1981
Alle renn ble holdt i storbakken, med unntak av rennene merket normalbakke.
1982–1994
Europacuprenn / (inter)kontinentalcuprenn («B-verdenscup»).
Geert Mak
Geert Ludzer Mak (født 4. desember 1946 i Vlaardingen, Zuid-Holland) er en nederlandsk jurist, journalist og historiker. Han har universitetsutdannelse i jus og rettssosiologi i Amsterdam. Mak fikk arbeid på universitetet i Utrecht. Siden 1975 har han arbeidet som journalist i NRC Handelsblad, De Groene Amsterdammer samt i nederlandsk radio. I 1980-årene jobbet Mak som parlamentarisk assistent for Pacifistisch Socialistische Partij.
Han brukte landsbyen Jorwerd i Friesland som utgangspunkt for boken Hoe God verdween uit Jorwerd (1996) som på norsk blir oversatt som Hvordan Gud forsvant fra Jorwerd. Mak beskriver forandringene som har innvirket på landsbyen under det seneste århundret og skriver om menneskene og deres opplevelser.
In Europa (Europa) (2004) er en skildring av Geert Maks reiser rundt i Europa. Den er på 800 sider. Flere av menneskene som Mak har truffet på sine reiser, er med i denne boken. I 1999 engasjerte den nederlandske avisen NRC Handelsblad Mak til å besøke steder som har hatt betydning for historien på 1900-tallet. Europa var den bestselgende boken skrevet av en nederlandsk forfatter i 2004 og solgte i mer enn 200.000 eksemplarer. Den er per 6. september 2008 blitt oversatt til elleve språk og blitt en TV-serie i Nederland. Europa, som er den første bok av Mak som er oversatt til norsk, har vært i salg i Norge fra 8. september 2008. Han er programleder for TV-serien Europa - en reise gjennom det 20. århundret, som NRK1 sendte i 2010. I 2012 utga han Reizen zonder John, i John Steinbecks fotspor 50 år etter; på norsk i 2013, USA: en reise.
De brug (2007) beskriver den kulturelle virkningen til Galata-broen i Istanbul og menneskene som bruker den.
I tillegg har Mak blant annet skrevet bøkene De engel van Amsterdam (1992), Een kleine geschiednis van Amsterdam (1995) samt De eeuw van mijn vader (1999).
Mak er delvis bosatt i Leeuwarden i Friesland, hvor han vokste opp, og delvis i Amsterdam.
Tan Son Nhat internasjonale lufthavn
Tan Son Nhat internasjonale lufthavn (vietnamesisk:Cảng Hàng không Quốc tế Tân Sơn Nhất) er en flyplassen som ligger utenfor Ho Chi Minh-byen i Vietnam. Den er landets største og betjente 11 millioner passasjerer i 2007.
Marija Gusjtsjina (sportsskytter)
Marija Gusjtsjina (russisk: Мария Гущина) er en russisk sportsskytter med 3 VM-gull med pistol i Production Lady-kategorien (2011, 2014 og 2017). Hun konkurrerer for Team CZ. I tillegg til å være dominerende i Lady-kategorien har hun også hevdet seg kraftig i Overall-kategorien mot mannlige skyttere på flere store Level 3-stevner og høyere, og gjorde en imponerende opptreden under VM i 2017 da hun både vant kvinneklassen i Production og kom på sjetteplass i Production samlet med 98.23% av Ben Stoeger på førsteplass. Produksjonsdivisjonen var også den divisjonen med den tøffeste konkurransen og størst antall deltakere. Gusjtsjina har også hevdet seg i dynamisk rifle, og kom på tredjeplass i 2017 IPSC Rifle World Shoot i Open Lady-kategorien og andreplass i EM i 2015.
Utskarpen barne- og ungdomsskole
Utskarpen barne- og ungdomsskole er en barne- og ungdomsskole med adresse i Glansberget 10 i Utskarpen i Rana kommune, på Helgeland i Nordland. Skolen ble nyrenovert høsten 2013.
I 2013 hadde skolen omkring 100 elever.
Elisabeth Klein
Biografi
Elisabeth Klein ble født i Trenčín i Slovakia (som da var en del av Østerrike-Ungarn), men flyttet 3 år gammel med sin familie til Budapest hvor hun vokste opp og ble ungarsk statsborger. Hennes far, som var en velhavende forretningsmann, var en ivrig musikkmesen og samler av moderne kunst, og Klein ble tidlig tatt med på konserter og kunstutstillinger. Seks år gammel ble hun «prøvekanin» for vordende klaverpedagoger ved Franz Liszt-akademiet i Budapest, etter hvert også ordinær pianostudent, og i 1934 gikk hun opp til avgangseksamen ved akademiet med en konsert som vakte stor begeistring. Etter konserten kom Béla Bartók fram til henne med tilbud om privatundervisning. Bartók var i tillegg til komponist en fremragende pianist, men han var ikke tilknyttet akademiet. Årene 1934–1936 studerte hun derfor privat hos Béla Bartók og gikk blant annet gjennom hans komposisjoner for klaver.
Da nazistene inntok Østerrike og Ungarn i 1938 tiltok urolighetene i Budapest og Bartók oppfordret alle unge musikere om å forlate landet. Ved en tilfeldighet havnet Klein i Danmark hvor hun i 1939 begynte å spille underholdningsmusikk rundt omkring på hoteller og restauranter i provinsen. Her møtte hun den danske offiseren Jørgen Petersen som hun giftet seg med i desember 1941. I 1943 ble Petersen arrestert av nazistene men klarte å flykte til Storbritannia hvor han ble værende fram til krigens slutt. Klein ble værende i København hvor hun i disse årene livnærte seg som akkompagnatør for operasangere.
Etter krigen debuterte Klein offisielt som klassisk konsertpianist i Danmark med en konsert i Odd Fellow Palæet i København (1945), og fra 1950 til 1956 arbeidet hun som repetitør ved Det kongelige teater i København. Mellom 1956 og 1960 fulgte to år i Oslo (1956–1958) og deretter to år i Kiel (1958–1960), hvor hennes mann var utstasjonert som NATO-offiser. I perioden i Oslo underviste hun pianoelevene ved Musikkonservatoriet i Oslo (forløperen til Norges musikkhøgskole).
Klein hadde en stund hatt et ønske om å fornye sitt solorepertoar for piano som til da var svært tradisjonelt. Tilbake i København i 1960 anbefalte musikksjefen for Danmarks Radio henne om å begynne å spille samtidsmusikk. Klein begynte etter dette å engasjere seg i foreningen Det Unge Tonekunstnerselskab, og i foreningens regi gjorde hun en rekke konserter med ny musikk. Blant annet framførte hun den teknisk krevende ''Pianosonate nr. 2'' av Pierre Boulez. Sonaten ble også fremført i Danmarks Radio og på konserter i Sverige, Norge og Israel med stor suksess. Av Danmarks Radio ble hun belønnet med radioens «Pause-signalspris» for sin framførelse.
I 1968 flyttet Klein tilbake til Oslo hvor hun raskt etablerte et nært samarbeid med en rekke norske komponister i tillegg til NRK. Blant annet bestilte NRK et verk for solo piano av Arne Nordheim som Klein skulle framføre. Pianoverket «Listen» (1971) ble Nordheims eneste verk for solo piano og ble også dedikert til Klein. Mange norske komponister fulgte etter, bl.a. Bjørn Fongård, Folke Strømholm og Magne Hegdal. Parallelt med karrieren som utøver hadde Klein også en aktiv karriere som pedagog, og hun pendlet mellom undervisningsstillinger ved Det Kongelige Danske Musikkonservatorium i København (1966–1980) og Norges musikkhøgskole i Oslo (1968–1981).
Da hun nådde pensjonsalderen i 1981 fortsatte hun sin omfattende konsertvirksomhet i tillegg til seminarer og plateinnspillinger. Mellom 1996 og 1999 spilte hun inn 9 CD-er for det danske plateselskapet Classico, og totalt gjorde hun et tyvetalls innspillinger i løpet av sin karriere. I 1999 flyttet hun til sin eldste sønn i Liverpool hvor hun ble boende fram til sin død i 2004. Hun var aktiv inntil det siste, blant annet med en serie lecture recitals (konserter der hun innledet stykkene med verkpresentasjoner) ved Universitetet i Liverpool. Sin siste konsert spilte hun den 15. mai 2004 i Liverpool med et program bestående av Boulez’ pianosonate nr. 2 og 3.
Klein ga konserter over hele Europa, i USA, Israel, Kina og Mexico. Hun gjorde en rekke radio- og fjernsynsopptak, spesielt i Norge og Danmark, og hun jobbet aktiv for at kvinnelige komponister skulle komme fram i lyset. Hun spilte ved International Congress of Women in Music i USA og Paris, medvirket ved Wiener Festwochen i 1988, ved FNs internasjonale kvinnekonferanser og ved Nordisk Forum i Oslo i 1988 og Åbo i 1994.
Elisabeth Klein hadde to sønner: Ole Petersen (født 1943) og Nils Holger Petersen (født 1946).
Skonseng skole
Skonseng skole er en barneskole med adresse i Langfjellveien 100 i grenda Skonseng i Rana kommune, på Helgeland i Nordland.
I 2013 hadde skolen omkring 90 elever.
Gnathocera trivittata
Utseende
En middelsstor (gjerne 18-20 millimeter), litt flat, blank, brokete farget gullbasse. Hannen har ikke horn på hodet. Kroppsformen er noe avlang. Hodet og pronotum er svarte med kremgule sidekanter, pronotum også med kremgul midtstripe. De kan også være helt svarte. Dekkvingene er brunrøde med svart sømstripe og sidekant og en del kremgule flekker langs ytterkanten. Dekkvingene kan også være mye mørkere. Scutellum er svart med en smal, kremgul midtstripe.
Levevis
Larvene lever i jorda. Det har ennå ikke lykkes å avle fram disse i fangenskap. De voksne billene finnes ofte mellom høyt gress.
Utbredelse
Denne formrike arten er vidt utbredt i tropisk Afrika, vest til Senegal, nord til Sudan, sør til Sør-Afrika, øst til Tanzania.
Bibi Andersson
Hun medvirket i over 100 film- og TV-produksjoner.
Familie
Andersson var gift tre ganger. Hennes første mann var regissøren Kjell Grede; hennes andre mann var politikeren Per Ahlmark. I 2004 giftet hun seg med legen Gabriel Mora Baeza.
Andersson ble rammet av et kraftig hjerneslag i 2009. Dette førte til at hun mistet store deler av taleevnen, ble svært lammet i den ene siden og måtte sitte i rullestol. Hun døde 14. april 2019, 83 år gammel.
Teater
Hun var engasjert ved Malmö stadsteater i årene 1956–1959, og ved Dramaten 1959–1962 og fra 1963.
I Ingmar Bergmans regi ved Dramaten spilte hun hovedrollen i Eugene O'Neills Lang dags ferd mot natt (1988), rollen som Mor Åse i Peer Gynt (1991) og rollen som Paulina i William Shakespeares Vintereventyret (1994).
Film og fjernsyn
Hun filmdebuterte 1951 i en reklamefilm for såpe som Bergman regisserte, og ble etter hvert en av hans ledende skuespillere. Etter biroller i Sommernattens smil (Sommarnattens leende, 1955) og Det syvende segl (Det sjunde inseglet, 1956) kom hennes allsidighet til uttrykk i roller fra den spillevende unge haikeren i Jordbærstedet (Smultronstället, 1957), til den kriserammede sykepleieren i Persona (1966) mot Liv Ullmann. Disse og to senere Bergman-filmer, En passion (1969) og Berøringen (The Touch, 1971), gjorde henne til et verdensnavn, og hun har siden medvirket i en lang rekke filmer i Norden og internasjonalt, blant annet Brevet til Kreml (The Kremlin Letter, 1970) av John Huston og Quintet (1979) av Robert Altman. Hun hadde den kvinnelige hovedrollen i Lasse Glomms Svarte fugler (1983). I 2007 medvirket hun i to av spillefilmene om Arn, basert på Jan Guillous trilogi fra korsfarertiden.
Priser og utmerkelser
Hun ble tildelt en rekke priser i sin skuespillerkarriere, blant annet Svenska Dagbladets Thaliapris i 1962 og Sølvbjørnen i 1963.
For sin hovedrolle i Bergmans Persona (1966; med Liv Ullmann i den andre hovedrollen) vant hun en Guldbagge, og ble deretter tildelt prisen som beste skuespillerinne under utdelingen av National Society of Film Critics Awards i USA. Bibi Andersson var dessuten nominert i kategorien beste utenlandske skuespillerinne ved BAFTA-utdelingen.
Hun fikk O'Neill-stipendiet i 1988.
Sportsklubben Brann i 1997
Sportsklubben Brann i 1997 inneholder samtlige spillere, tabell og kamper som Sportsklubben Brann spilte i fotballsesongen 1997.
Bibi Andersson
Priser og utmerkelser
Hun fikk to nye Guldbagger på 2000-tallet for birollene i henholdsvis Det blir aldrig som man tänkt sig (2001) og Elina – som om jag inte fanns (2004).
I 2006 mottok hun Ibsenstatuetten for sin tolkinger av Ibsens kvinneskikkelser.
Etter sin rolleprestasjon i filmen Arn: Tempelridderen (2007) mottok hun en Guldbagge for beste kvinnelige birolle.
Selvbiografi
I 1996 utgav hun selvbiografien Ett ögonblick.
«Herald of Free Enterprise»
«Herald of Free Enterprise» var en britisk ferge som gikk i linjetrafikk over Den engelske kanal mellom Zeebrugge i Belgia og Dover i England. Fartøyet var konstruert som et ro-ro-skip der kjøretøy kunne kjøre inn eller ut i både baug og akter. Fartøyet ble bygd i 1980 av Schichau Unterweser AG i Bremerhaven i det daværende Vest-Tyskland.
Den 6. mars 1987 forliste fergen rett etter avgang fra Zeebrugge havn. 193 personer (passasjerer og besetning) omkom i forliset.
Sami Hautamäki
Sami Hautamäki er en finsk sportsskytter som tok sølv i Standard-divisjonen bak Håvard Østgaard i 2017 IPSC Rifle World Shoot, og sølv i Modified-divisjonen bak Teemu Rintala i 2018 IPSC Shotgun World Shoot. I 2015 tok han gull i Standard-divisjonen i det europeiske IPSC-riflemesterskapet. Han har også 5 pallplasseringer fra det nordiske IPSC rifle-mesterskapet, hvorav 4 av dem er gull.
Hugo Award
Hugo Award er en pris som utdeles årlig for beste arbeide innen science fiction eller fantasy publisert i det foregående år. Prisen har fått navn etter utgiveren og science fiction-pioneren Hugo Gernsback. Sammen med The Nebula Award er Hugo sannsynligvis verdens mest kjente pris innen dette området. Den ble første gang utdelt i 1939.
Nominasjoner foretas og vinnere stemmes frem av deltakere ved den årlige World Science Fiction Convention («Worldcon»).
Kategorier
Før 1960 skiftet kategoriene fra år til år. Etter dette har de hovedsakelig vært:
Ytterligere en priskategori kan opprettes etter initiativ fra organisasjonskomiteen for den aktuelle Worldcon.
Småskjær
Småskjær er, som navnet tilsier, et lite skjær i Drøbaksundet i Oslofjorden, vest for Drøbak og sør for Oscarsborg Festning. Skjæret er hekkeplass for flere sjøfuglarter, bl.a. fiskemåke, gråmåke, sildemåke, hettemåke, makrellterne, ærfugl, kanadagås og tjeld. Småskjær er også mye brukt som hvileplass for storskarv.
Småskjær er i dag ikke fredet (bortsett fra generelt ilandstigningsforbud i hekketiden), men inngår i en ny verneplan for Indre Oslofjord, som er under behandling. I verneplanen er Småskjær foreslått vernet som fuglefredningsområde.
Columbus County
Columbus County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Carolina.
Chris Cheng
Chris Cheng (født 14. desember 1979 i Mission Viejo, California) er en amerikansk sportsskytter, instruktør, foredragsholder og kommentator. Han ble kjent i 2012 da han vant fjerde sesongen av TV-programmet Top Shot produsert av History Channel, og fikk en profesjonell skytterkontrakt med hovedsponsoren av programmet, Bass Pro Shops. Han konkurrerer innen IPSC, multigun, USPSA og IDPA, og har arbeidet med National Rifle Association og National Shooting Sports Foundation for å fremme skytesporten.
Han har en japansk-kubansk mor og kinesisk-amerikansk far, og snakker flytende spansk. Fra 1998 til 2003 utdannet han seg i statsvitenskap fra University of California, Los Angeles, og har en mastergrad i internasjonal politikk fra Monterey Institute of International Studies. Cheng jobbet i ulike roller for Google fra 2007 til 2012 før han forlot Google i juni 2012 for å satse på profesjonell skyting på heltid.
Cheng er nyhetskommentator hos NRA hvor han deler sine meninger og kommentarer rundt en rekke spørsmål. Han reiser også rundt og besøker Bass Pro-butikker over hele USA og hjelper kunder. Han har skrevet boken Shoot to Win hvor han deler både hvordan han trente for å vinne Top Shot og hvordan han tenker for å lykkes i livet. Han er også skribent hos The Firearm Blog hvor han skriver om skytevåpen og utstyr.
I desember 2013 kom han ut offentlig som homofil, og uttrykte et håp om at dette kunne være med på å bryte ned stereotyper både om homofile og våpenentusiaster. I 2020 ble Cheng med i styret i LGBTQ-våpenrettighetsorganisasjonen Pink Pistols.
På fritiden synger han i kor som barytonsanger for San Francisco Symphony Chorus.
Antikkens filosofi
Begrepet filosofi kommer fra det greske begrepet φιλοσοφία, Philosophia, det vil si «venn av visdom», fra «philo» = vennskapelig kjærlighet, og «-sophia» som betyr visdom. Filosofi er, som grekerne pleide å si, en rundreise man gjør for dens egen skyld ettersom filosofi ikke forsøker og heller ikke kan løse våre vanskeligheter, eller frelse vår sjel.
Oldtidens Hellas: filosofiens opprinnelse
Hellas er et landskap av grovt tilhogde fjell, kløvd i nakne fjellpartier, og med utilgjengelige daler. Atskilte samfunn grodde opp på de fruktbare slettene, og da det ble knapphet på jord, reiste de ut over havet og dannet kolonier. Fra midten av 700- til midten av 500-tallet f.Kr. ble kystene av Egeerhavet, Sicilia, Sør-Italia og Svartehavet dekket av greske kolonier. Framveksten av koloniene fremmet handelen, og med denne også kontakt med Østen. Politisk gjennomgikk Hellas en rekke endringer som fulgte hverandre. Fra kongedømmer kom makten gradvis over hendene til aristokratiet som ble fulgt av herskere som ikke arvet makten, tyranner, og til sist kom makten over hos borgerne, det som er den egentlige betydningen av «demokrati». Makten skiftes deretter mellom demokrati og tyranni.
Det første og største monumentet i gresk litteratur er Homers epos, Iliaden og Odysseen. Verkene gjenspeilte fornuftsbetonte grunnsetninger og religionen er lite framtredende. Innenfor den greske fornuften finnes også den orfeiske villskap, knyttet sammen i dyrkelsen av Dionysos som betonte de åndelige ekstaser hvor en mystisk kunnskap søkes å oppnå. Dette kom til syne hos Pytagoras, som tilpasset den til sin egen mystisisme, og visse elementer gikk videre hos Platon.
Det er også kilden til den greske tragedie hvor sympatien ligger hos den som rystes av voldsomme lidenskaper, og Aristoteles snakker om tragedien som en renselse av følelsene i hva han kaller katarsis. Den orfiske innflytelse synes å ha fostret den lidenskapelige søken etter sannhet. For at noe skal være sant, må man skille med det som ikke er sant. Det er den objektive undersøkelse hos grekerne som har gitt deres filosofi.
Den hovedtanke som går gjennom hele den greske filosofi er begrepet logos, et uttrykk som betyr «ord» og «mål» og blitt vårt begrep logikk. Den filosofiske drøftelse og den vitenskapelige undersøkelse står derfor nært tilknyttet. Første grep innenfor filosofi er å stille spørsmål. Grekernes filosofi innebar en sondering mellom sant og usant, og i denne dualismen ligger godt og ondt, harmoni og strid, og videre ånd og materie, eller frihet og nødvendighet, til de kosmologiske spørsmål om tingene er én eller mange, enkle eller sammensatte, uendelig eller begrenset. Det var i å iaktta den dualistiske tautrekkingen mellom de rivaliserende førsokratiske tenkerne at Hegel utviklet sine forestillinger om dialektikken.
Førsokratikerne: filosofiens begynnelse
Milet var en blomstrende handelsby som lå på kysten av Jonia i Lilleasia. Mot sør lå Kypros, Fønikia og Egypt, mot nord Egeerhavet og Svartehavet, og vest for Egeerhavet det greske fastlandet og Kreta. Mot øst sto byen i nær forbindelse med Lydia og derigjennom også landene i Mesopotamia. Havnen i Milet var fylt av handelsskip fra fjern og nær. Her bodde Tales, den første av de førsokratiske filosofer som grekerne selv regnet blant de syv vise. Han var praktisk filosof som konstaterte at «alle ting er laget av vann». Vannstoff utgjør en vesentlig del av vann og blir i våre dager betraktet som et kjemiske element andre stoffer er oppbygd av. Det er nærliggende å tro at Tales observerte ved sjøens nærhet at solen fordamper vann, at det stiger tåke fra overflaten og danner skyer som igjen oppløses i form av regn. Tales' vannteori kan oppfattes som en art skapelsesteori eller teori om et slags urstoff (arché). Det er det første kjente forsøket på å stille opp en generell teori basert på observasjoner av virkeligheten.
Den neste filosofen fra Milet er Anaximander, og var som Tales en praktisk filosof. Han gikk imot sin forgjenger og mente at urstoffet måtte være noe mer fundamentalt enn vann. Alle tings opphav er ápeiron, som kan oversettes til «det ubegrensede» eller «det ubestemte» Hvis vann stadig kan bli noe som ikke er vann, deretter igjen bli vann, da kan også det som ikke er vann være opphavet. Anaximander kan ha tenkt seg at ápeiron ikke kan iakttas, men er noe som er ubegrenset i tid og rom. Hvis det er en guddom, er det noe annet enn Zevs, og hvis det er stofflig, er det ikke stofflig eller konkret i vanlig forstand.
Den tredje av de berømte filosofer fra Milet var Anaximenes. Han var yngre enn sine forgjengere, og hans teori var et skritt tilbake. Urstoffet måtte være, mente han, luften. Luft er hva sjelen er laget av, og det som holder mennesket i livet, holder verden i livet. Dette synet ble senere overtatt av pytagoreerne. Dessverre er kunnskapen om disse tre filosofene sparsommelige. Vi kjenner til titlene på en del avhandlinger, men vår kunnskap er først og fremst utledet fra omtaler ved senere skribenter.