cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det irske opprøret 1798
Dannelse av Society of United Irishmen
Mens Neilson, Drennan og de andre radikale fra Belfast var presbyterianere, ble en annen klubb opprettet måneden etter i Dublin av en mer representativ blanding av anglikanere, presbyterianere og katolikker fra byens profesjonelle samfunnsklasser. Ett medlem, advokat Theobald Wolfe Tone, foreslo navnet Society of United Irishmen («Foreningen av forente irlendere»), som ble vedtatt av hele organisasjonen. Selskapet tok opprinnelig en konstitusjonell tilnærming, men utbruddet av krig med Frankrike i 1793 tvang organisasjonen under jorden da Pitts regjering satte igang aksjoner for å undertrykke de politiske klubbene. Tone flyktet til Amerika, og Drennan ble arrestert og siktet for opphissende injurier; selv om han ble frikjent, deltok han i liten grad i hendelsene. Som svar begynte Neilson og andre i Belfast-gruppen å restrukturere de forente irlenderne etter revolusjonære ideologiske linjer.
I mai 1795 godkjente Belfast-delegatene et «nytt system» for organisering: dette var basert på celler eller små «samfunn» på 20–35 menn, med en lagdelt struktur av baroner-, grevskap- og provinskomiteer som rapporterte til én enkelt nasjonal komité, som speilte strukturen til den presbyterianske kirke. I 1796 ble det nye systemet omgjort til en militær struktur, der hver gruppe på tre «samfunn» dannet ét selskap. Medlemstallene vokste raskt; mange presbyterianske butikkeiere og bønder ble med i nord, mens rekrutteringsarbeid til Defenders resulterte i opptak av mange nye katolske medlemmer over hele landet.
I samme periode ble en gruppe nye ledere valgt til United Irishmens direktoratet i Dublin, særlig to radikale menn fra aristokratiet, Arthur O'Connor og parlamentsmedlemmet Lord Edward FitzGerald. Andre medlemmer av komiteen som advokat Thomas Addis Emmet, lege William McNevin og sekretær for den katolske komité Richard McCormick. For å øke deres økende styrke, bestemte ledelsen i United Irishmen for å søke militær hjelp fra den nåværende franske revolusjonære regjeringen. Tone reiste fra USA til Frankrike for å forhandle med franskmennene til en intervensjon, og gikk i land ved Le Havre i februar 1796 etter en stormfull vinteroverfart.
Invasjonsforsøket i 1796
Tone hadde ankommet Frankrike uten verken instruksjoner eller akkreditering fra United Irishmen, men nesten på egenhånd overbevist han franskmennene til å endre sin politikk. Hans skrevne opptegnelser om situasjonen i Irland fikk oppmerksomheten til Lazare Carnot (som hadde vært medvirkende i å forvandle den franske revolusjonshæren til en effektiv kampstyrke), som, da han så en mulighet til å destabilisere Storbritannia, anmodet om å utvikle en formell invasjonsplan. I mai hadde den franske general Henri Clarke, sjef for krigsdepartementets Bureau Topographique, utarbeidet en innledende plan som tilbød de irlenderne 10 000 tropper og våpen for 20 000 flere menn, med streng insistering på at United Irishmen ikke forsøkte å gjøre opprør før franskmennene hadde gjort landgang i Irland. I juni skrev Carnot til den erfarne franske generalen Lazare Hoche og ba ham om å fungere som kommandør og beskrev planen som «undergangen til være farligste fiender. Jeg ser i det Frankrikes sikkerhet i århundrer framover.»
En styrke på 15 000 veterantropper ble samlet ved Brest under Hoche. De seilte ut den 16. desember, fulgt av Tone, og den franske invasjonsflåten ankom kysten av Irland kyst ved Bantrybukten den 22. desember 1796 etter å ha unngått Royal Navy. Men uavlatelige stormer, uflaks og kombinert med dårlig sjømannskap forhindre landgang. Tone bemerket at England hadde ikke sluppet heldigere fra det siden den spanske armada. Den franske flåten ble tvunget til å seile tilbake og den hæren som var utstedt til å kjempe mot engelskmennene i Irland ble isteden splittet opp og sendt ut til andre krigsskueplasser i de franske revolusjonskrigene.
Motopprør og undertrykkelse
I 1797 begynte det å komme rapporter til Storbritannia om at en hemmelig revolusjonær hær ble forberedt i Irland av Tones medarbeidere. Mytterier ved de britiske marinebasene Spithead og Nore antydet at franskinspirerte agitatorer prøvde å spre revolusjonen til England; krisen så imidlertid ut til å passere, og i oktober beseiret den britiske marinen en invasjonsflåte fra Frankrikes søsterrepublikk, Den bataviske republikk, i slaget ved Camperdown.
En rekke voldelige angrep tidlig i 1798 på sorenskrivere i grevskapet Tipperary, Kildare og King's County (som det het den gang) alarmerte de britiske myndighetene. De fikk også informasjon om at en fraksjon av United Irishmen, ledet av Fitzgerald og O'Connor, mente at de var «tilstrekkelig godt organisert og utstyrt» til å starte et opprør uten fransk hjelp, men de ble motarbeidet av Emmet, McCormick og NcNevin, som favoriserte en tilnærming som beskyttet liv og eiendom og ønsket å vente på en fransk landing. Lord Camden kom under økende press fra harde irske parlamentsmedlemmer, ledet av Speaker John Foster, om å slå ned på uorden i sør og midtlandet og arrestere ledelsen i Dublin.
Camden holdt seg i noen tid, delvis fordi han fryktet at et undertrykkelse i seg selv ville provosere fram et opprør: den britiske innenriksministeren Lord Portland var enig, og beskrev forslagene som «farlige og ubeleilige». Situasjonen endret seg da dokumenter fra Irish Irishmen, ble lekket av en informant, som var silkehandler Thomas Reynolds. Dokumentene antydet at til sammen nesten 280 000 menn i Ulster, Leinster og Munster forberedte seg på å bli med i den «revolusjonære hæren». Den irske regjeringen fikk vite av Reynolds at et møte i Leinster hadde blitt satt til 10. mars i Dublin-huset til ullhandler Oliver Bond, hvor et forslag om umiddelbar oppreisning ville bli stemt over. Camden bestemte seg for straks å få opprørsledelsen arrestert, og hevdet til London at han ellers risikerte å få det irske parlamentet til å vende seg mot ham. De fleste moderate blant ledelsen, som Emmett, McNevin og Thomas Traynor, delegaten fra Dublin ble arrestert: flere av de andre delegatene kom for sent til møtet og rømte, det samme gjorde McCormick. Det eneste andre medlemmet som rømte var Fitzgerald selv, og som gikk i skjul. Arrestasjonene fikk den effekt at det styrket Fitzgeralds fraksjon og presse ledelsen mot opprør.
Den irske regjeringen innførte krigslov 30. mars, selv om sivile domstoler fortsatte å sitte. Den overordnede kommandoen over hæren ble overført fra Ralph Abercromby til Gerard Lake, som støttet en aggressiv tilnærming mot mistenkte opprørere.
En oppreisning i byen Cahir i grevskapet Tipperary brøt ut som reaksjon på arrestasjonene, men ble raskt knust av oberst Thomas Judkin-Fitzgerald, som fungerte som High Sheriff. Militanter ledet av Samuel Neilson og Lord Edward FitzGerald med hjelp av medsammensvorne Edmund Gallagher dominerte lederskapet i United Irishmen og planla å gå til opprør uten fransk hjelp, og besluttet at datoen for 23. mai.
Opprøret
Den opprinnelige planen var å ta Dublin, med grevskapene som hadde grenser til Dublin for å øke støtten og forhindre ankomsten av forsterkninger, deretter etterfulgt av resten av landet som skulle beleire andre britiske garnisoner. Signalet for å gå til askjon skulle spres ved avlytting av postvognene fra Dublin. Imidlertid ga etterretning fra informanter i siste øyeblikk regjeringen detaljer om opprørernes samlingspunkter i Dublin, og en stor militærstyrke okkuperte dem knapt én time før opprørerne skulle samles. Hæren arresterte deretter de fleste av opprørslederne i byen. Avskrekket av militæret spredte de samlende opprørsgruppene seg raskt, forlot de tiltenkte samlingspunktene og dumpet våpnene sine. I tillegg mislyktes planen om å avskjære postvognene, med bare hestevognen med kurs mot Munster som ble stoppet ved lansbyen Johnstown, nær Naas, den første natten av opprøret.
Selv om den planlagte kjernen til opprøret hadde implodert, gikk opprøret de omkringliggende distriktene rundt Dublin som planlagt og ble raskt fulgt av de fleste grevskapene rundt Dublin. De første sammenstøtene i opprøret fant sted like etter daggry 24. mai. Kampene spredte seg raskt over hele Leinster, med de tyngste kampene i grevskapet Kildare hvor, til tross for at hæren lyktes med å slå tilbake nesten hvert opprørsangrep, fikk opprørerne kontroll over store deler av grevskapet da militærstyrker i Kildare ble beordret til å trekke seg tilbake til Naas av frykt for de kunne bli isolert og utslettet som i slaget ved Prosperous den 24. mai 1798. Imidlertid førte opprørernes nederlag ved Carlow og på Tara Hill i grevskapet Meath til at opprøret mislyktes i disse grevskapene. I grevskapet Wicklow spredte nyhetene om den stigende panikk og frykt blant lojalister; de svarte med å massakrere mistenkte opprørere holdt i varetekt i Dunlavin Green og i Carnew. En protestantisk adelsmann, Edward Crosbie, ble funnet skyldig i å lede opprøret i Carlow og raskt henrettet for forræderi, mens hans familie og andre hevdet at han var uskyldig.
Spredning av opprøret
I grevskapet Wicklow gikk et stort antall til opprør, men ble hovedsakelig engasjert i en blodig rural geriljakrig med militære og lojale styrker. Opprørsgeneral Joseph Holt ledet opp til 1000 mann i Wicklowfjellene og tvang britene til å holde betydelige styrker i området fram til hans kapitulasjon i oktober.
I nordøst var det hovedsakelig presbyterianske opprørere ledet av den unge Henry Joy McCracke i grevskapet Antrim den 6. juni. De holdt kortvarig det meste av grevskapet, men framgangen kollapset etter nederlaget i kampen ved byen Antrim. I grevskapet Down, etter innledende suksess i det korte, men blodige slaget ved Saintfield den 9. juni, ble opprørere beseiret den 11. juni ved Portaferry og deretter ble opprørerne ledet av Henry Munro i det lengste slaget i opprøret ved Ballynahinch den 12, hvor de led endelig og avgjørende nederlag.
Opprørerne hadde størst suksess i det sørøstlige grevskapet Wexford der styrker først og fremst ledet av den katolske presten John Murphy tok kontroll over grevskapet, men etter en rekke blodige nederlag i slaget ved New Ross, slaget ved Arklow og slaget ved Bunclody forhindret at opprøret spredte seg til utenfor grevskapet. 20 000 tropper ble til slutt fraktet inn i Wexford og beseiret opprørerne i slaget ved Vinegar Hill den 21. juni. Opprørerne ble spredt i to kolonner gjennom midtlandet, Kilkenny, og til slutt mot Ulster. De siste restene av disse styrkene kjempet videre til deres endelige nederlag 14. juli i slagene ved Knightstown Bog i grevskapet Meath og Ballyboughal i grevskapet Dublin.
Fransk intervensjon
Den 22. august, nesten to måneder etter at hovedopprørene var blitt beseiret, ble rundt 1000 franske soldater under general Humbert landsatt nordvest i landet, ved Kilcummin i grevskapet Mayo. Sammen med opptil 5000 lokale opprørere fikk de innledningsvis en suksess, og påførte britene et ydmykende nederlag i slaget ved Castlebar (også satirisk kjent som «Castlebar-løpene» i minnet av hastigheten på retretten) og opprettet en kortvarig «Irsk republikk» med John Moore som president for en av dens provinser, Connacht. Dette utløste noen støttende opprør i Longford og Westmeath som raskt ble slått ned.
Den fransk-irske styrken vant nok et mindre engasjement i slaget ved Collooney før hovedstyrken ble endelig beseiret i slaget ved Ballinamuck i grevskapet Longford den 8. september 1798. Den nyopprettede irske republikken hadde bare eksistert i tolv dager fra dens uavhengighetserklæring til dens kollaps. De franske troppene som overga seg ble sendt tilbake til Frankrike i bytte mot britiske krigsfanger, men hundrevis av de fangede irske opprørerne ble henrettet. Denne episoden i opprøret i1798 ble en vesentlig begivenhet i det kollektive minnet i vestlige Irland og ble kjent på irsk som Bliain na bhFrancach og på engelsk som «The Year of the French», året med franskmennene.
Til tross for sin generelle anti-klerikalisme (motstand av kirkevelde) og fiendtlighet mot Bourbon-monarkiet, foreslo det franske regjeringsorganet Direktoriet for United Irishmen i 1798 at de kunne å gjenopprette den jakobittiske kongsemnet, kardinal Henry Benedict Stuart, som Henrik IX, konge av Irland. Dette var på grunn av at general Jean Joseph Amable Humbert landet en styrke i grevskapet Mayo for det irske opprøret i 1798 og han innså at lokalbefolkningen var troende katolske (et betydelig antall irske prester støttet opprøret og hadde møtt Humbert, selv om Humberts hær hadde vært veteraner fra den anti-geistlige kampanjen i Italia). Direktoriet håpet at dette alternativet ville tillate opprettelsen av en stabil fransk klientstat i Irland, men Wolfe Tone, den protestantiske republikanske lederen, hånet forslaget og det ble opphevet.
Den 12. oktober 1798 forsøkte en større fransk styrke bestående av 3000 mann, og også Wolfe Tone selv, å gjøre landgang i grevskapet Donegal nær havinnløpet Lough Swilly nord på øya Irland. Den ble fanget opp av en større skvadron fra den britiske marinen, og overga seg til slutt etter en tre timer lang kamp uten å komme i land på irsk jord. Wolfe Tone ble stilt for krigsrett i Dublin og funnet skyldig. Han ba om døden ved skyting, men da dette ble avslått, snytt Tone bøddelen ved å skjære over sin egen strupe i fengselet 12. november, og døde en uke senere. I ettertid er det også hevdet at det ikke var et selvmord, men at han ble myrdet.
Etterspill
Små fragmenter av de store opprørshærene fra sommeren 1798 overlevde i en årrekke og førte en form for geriljakrig i flere grevskap. I grevskapet Wicklow kjempet general Joseph Holt fram til han forhandlet fram en overgivelse høsten 1798. Det var ikke før Robert Emmets opprør mislykket i 1803 at de siste organiserte opprørsstyrkene under kaptein Michael Dwyer kapitulerte. Små lommer med opprørsmotstand hadde også overlevd i Wexford, og den siste opprørsgruppen under James Corcoran ble ikke beseiret før i februar 1804. En belønning på 500 pund ble satt for hodet til Corcoran, og presset tvang ham snart til å dele opp gruppen sin i mindre fraksjoner. Slutten kom den 11. februar 1804 da en informant til å forråde Corcoran og hans gjenværende få kamerater. De ble omringet i skogsfeltet Killaughrim Woods ved Enniscorthy. Etter hard motstand ble hele enheten drept eller tatt til fange, Corcoran døde av sårene sine kort tid etter kampene. Liket hans og kameratene hans ble brakt til byen Wexford hvor de ble hengt opp utenfor byens fengsel for en tid.
Religiøs, om ikke økonomisk, diskriminering av det katolske flertallet ble gradvis avskaffet etter innføringen av Unionsloven, men ikke før utbredt mobilisering av den katolske befolkningen under den irske politikeren og aktivisten Daniel O'Connell. Vedvarende misnøye førte til klager og harme, men motstanden mot britisk styre manifesterte seg nå stort sett langs anti-skattelinjer, som i den såkalte tiendekrigen 1831–1836 ved motstanden til de irske katolikker til at de ble tvunget til betale tiende for underholde av Den anglikanske kirke og dens presteskapet.
Presbyteriansk radikalisme ble effektivt temmet eller forsonet med britisk styre ved en ny form for protestantisk herredømme, i motsetning til kun en anglikansk. I midten av 1798 hadde det utviklet seg et skisma mellom presbyterianerne og katolikkene, med radikale presbyterianere som begynte å vakle i deres støtte til revolusjonen. Regjeringen utnyttet dette ved å aksjonere mot katolikkene i den radikale bevegelsen i stedet for de nordlige presbyterianerne. Før opprøret ble alle som innrømmet å være medlem av United Irishmen utvist fra Yeomanry (en form for britisk hjemmevern i form av frivillig kavaleri), men tidligere presbyterianske radikalere var nå i stand til å verve seg dit, og de radikalene som vaklet så nå en sjanse til å bli reintegrert i det irske samfunnet. Regjeringen fikk også nyheter om den sekteriske massakren av protestanter ved Scullabogue spredt for å prege protestantisk frykt og øke den økende splittelsen. Den anglikanske presten Edward Hudson hevdet at «kjærlighetens brorskap er over», da han vervet tidligere radikalere til sitt Portglenone Yeomanry-korps. Den 1. juli 1798 i Belfast, fødestedet til United Irishmen-bevegelsen, ble det hevdet at alle hadde nå på seg den røde frakken til Yeomanry. Imidlertid var det protestantiske bidraget til saken og engasjementet til United Irishmen ennå ikke helt ferdig, da flere av lederne for opprøret i 1803 var anglikanske eller presbyterianske.
Ikke desto mindre betydde denne gjenoppblomstringen av religiøs splittelse at irsk politikk i stor grad, inntil den politiske og kulturelle bevegelsen Young Ireland på midten av 1800-tallet fjernet seg fra den samlende visjonen til de egalitære United Irishmen og basert på sekterisk brudd med unionisme og Dublin Castle og dets enkeltpersoner ved roret for makten i Irland. Etter Robert Emmets opprør i 1803 og ble Ulster pasifisert av den britisk anglikanske makteliten med industri og skipsbygging, og utover 1800-tallet minsket de radikale og republikanske oppfatningene. Det har blitt bemerket av ledende myndigheter at hovedmålet med jordloven (Land Act) fra 1881 var løsrive Ulster fra irsk nasjonalisme. Hvis denne påstanden er riktig, kan det konkluderes med at landpolitikken var unik, men ekstremt vellykket.
Grusomheter og krigsforbrytelser
Konfliktens intime karakter gjorde at opprøret til tider fikk de verste egenskapene til en borgerkrig, særskilt i Leinster. Katolsk harme ble drevet av de gjenværende straffelovene som fortsatt var i kraft.
Myndighetene
Ettervirkningene av nesten hver eneste britisk seier i opprøret var preget av massakren av fangede og sårede opprørere med noen i stor skala som ved Carlow, New Ross, Ballinamuck og Killala. Britene var ansvarlige for spesielt grusomme massakrer ved Gibbet Rath, New Ross og Enniscorthy, og brente opprørere levende i de to sistnevnte. For de opprørerne som ble tatt til fange levende i kjølvannet av slaget, og de ble vrudert som forrædere mot den britiske kronen. Av den grunn ble de ikke behandlet som krigsfanger, men ble direkte henrettet, vanligvis ved henging. Lokale styrker henrettet offentlig mistenkte medlemmer av United Irishmen uten rettssak i Dunlavin i det som er kjent som Dunlavin Green-henrettelsene, og i Carnew dager etter utbruddet av opprøret.
I tillegg ble ikke-stridende sivile myrdet av militæret, som også utførte mange tilfeller av voldtekt, spesielt i grevskapet Wexford. Mange individuelle forekomster av drap ble også uoffisielt utført av lokale Yeomanry-enheter før, under og etter opprøret, da deres lokalkunnskap førte til at de angrep mistenkte opprørere. «Tilgivne» opprørere var et spesielt mål.
I følge den israelske historikeren Guy Beiner ble de presbyterianske opprørerne i Ulster påført flere henrettelser enn noen annen arena under opprøret i 1798, og brutaliteten som opprøret ble stanset med i grevskapene Antrim og Down ble lenge minnet med bitterhet i lokale folketradisjoner.
Opprørerne
Grevskapet Wexford var det eneste området som ble påført utbredte grusomheter av opprørerne under Wexford-opprøret. Massakrer av lojalistiske fanger fant sted i Vinegar Hill-leiren ved Enniscorthy og på Wexford-broen. Etter nederlaget til et angrep av opprørne ved New Ross, skjedde Scullabogue Barn-massakren, der mellom 80 og 200, for det meste protestantiske menn, kvinner og barn som ble fengslet i en låve som deretter ble satt i brann. I Wexford by ble den 20. juni rundt 70 lojalistiske fanger marsjert til broen, først strippet nakne, ifølge historikeren James Lydon, ) og deretter stukket ihjel med spyd.
Arven etter opprøret
Samtidige beregninger fra myndighetene i Dublin Castle plasserte dødstallet løselig fra minimum 20 000 og til så mange som 50 000 hvorav 2000 var militære og 1000 lojalistiske sivile. En del moderne forskning hevder at disse tallene kan være for høye. For det første, en liste over britiske soldater som ble drept, satt sammen for et fond for å hjelpe familiene til døde soldater, oppførte bare 530 navn. For det andre, professor Louis Cullen, gjennom en undersøkelse av utarming av befolkningen i grevskapet Wexford mellom 1798 og 1820, satte dødsulykkene i dette grevskapet på grunn av opprøret til 6000. Historiker Thomas Bartlett hevder derfor, «et dødstall på 10 000 for hele øya» synes å være mer passende. Andre moderne historikere mener at dødstallet kan være enda høyere enn dagens estimater antyder, ettersom den utbredte frykten for undertrykkelse blant slektninger til drepte opprørere førte til at ofre ble holdt skjult.
Ved hundreårsjubileet for opprøret i 1898 ville konservative irske nasjonalister og den katolske kirke begge hevde at United Irishmen hadde kjempet for Faith and Fatherland («Tronen og fedrelandet»), og denne versjonen av hendelsene er fortsatt, til en viss grad, en del av det kollektive minnet om opprøret. En rekke med populære «98-klubber» ble dannet. Ved 200-årsjubileet i 1998 ble de ikke-sekteriske og demokratiske idealene til opprøret framhevet i offisielle markeringer, noe som gjenspeiler ønsket om forsoning på tidspunktet for Langfredagsavtalen som man håpet ville gjøre slutt på konflikten og volden, «The Troubles», i Nord-Irland.
Dion Boucicaults skuespill Arrah-na-Pogue fra 1864 er regnet som et av de største irske dramatiske verkene i den litterære kanon, har handling satt til under opprøret i 1798.
Odd Langholm
Odd Langholm (født 8. november 1928) er professor emeritus ved Norges Handelshøyskole. Han er særlig kjent for sine arbeider om tidlig økonomisk idehistorie.
Langholms studier viser at økonomifaget oppstod i skjæringsflaten mellom jus og moralfilosofi. Skolastikerne måtte på bakgrunn av blant annet Aristoteles' etikk, Bibelen og kirkefedrenes skrifter ta stilling til konflinkter om privat eiendomsrent, rente, åger-begrepet, og hvor høy pris varene kunne selges for. Langholm har vist at de la vekt både på hva som førte til effektiv bruk av ressursene i samfunnet, og på moralnormer om begreper som «rettferdig pris». Økonomisk makt ble ifølge Langholm vurdert på samme måte som fysisk makt.
Ginevrabotnen
Ginevrabotnen er den innerste delen av Storfjorden, og utgjør bukta mellom Barentsøya og Olav V Land på Spitsbergen.
Ginevrabotnen er oppkalt etter den skotske utforskeren James Lamonts jakt «Ginevra», som var på Spitsbergen i 1858 og 1859. Mot øst smalner bukta inn og går over i Heleysundet nord for Kükenthaløya og Ormholet syd for samme.
Nesbyen Idrettslag
Nesbyen Idrettslag (stiftet i 1902) er et idrettslag fra Nesbyen i Buskerud, som blant annet driver med fotball, friidrett og håndball. Klubben har et fotballag i 7. divisjon, samt aldersbestemte lag.
Paul Johann Anselm von Feuerbach
Paul Johann Anselm Ritter von Feuerbach (født 14. november 1775 i Hainichen ved Jena, død 29. mai 1833 i Frankfurt am Main) var en tysk jurist. Han regnes som grunnlegger av den moderne tyske strafferett, den psykologiske avskrekkingsteorien og som far til den bayerske straffeloven av 1813. Han er også kjent som overformynder og velgjører for Kaspar Hauser, som han i 1832 utgav en bok om: ''Kaspar Hauser. Beispiel eines Verbrechens am Seelenleben des Menschen''.
I sitt rettsteoretiske arbeid er han blant annet blitt kjent for grunnprinsippet nulla poena sine lege («ingen straff uten lov»), et prinsipp som rett nok også finnes i den gamle romerretten men som fikk en fyndigere formulering av Feuerbach, og særlig har brodd bot tilbakevirkende lover innen strafferett.
Bakgrunn
Paul J.A. Feuerbach var advokatsønn og studerte filosofi og jus ved Universitetet i Jena.
Karriere
I 1801 ble han professor i rettsvitenskap ved samme universitet. Senere innehadde han lærestoler i Kiel (1802) og Landshut (1804), hvor han fikk i oppdrag å utarbeide en bayersk straffelovskodikasjon. I 1805 ble han geheimesekretær i det bayerske Justis- og politidepartementet i München og senere forfremmet til virkelig geheimeråd. I 1806 utarbeidet han et forslag om å avskaffe tortur i rettspleien.
Etter oppdrag fra Kongen omarbeidet Feuerbach også Code Napoléon til en sivil lovbok for Bayern. Den utkom delvis i 1808 og 1809, men trådte aldri i kraft.
Sarpsborg Bandyklubb
Sarpsborg Bandyklubb er en bandyklubb fra Sarpsborg i Østfold. Klubben ble stiftet 14. juni 1989, men regnes som en videreføring av bandyavdelingen i Sarpsborg Fotballklubb, som tok bandy på programmet i 1935. SFK/SBK har deltatt i norsk toppbandy i en årrekke, og klubbens A-lag spiller i høyeste divisjon. Klubbens farger er blå og hvit, og de spiller hjemmekampene sine på Sarpsborg grus/kunstis. Banen har vært kunstfrossen siden 1986.
Paul Johann Anselm von Feuerbach
Karriere
Ved gjenopprettelsen av den tyske uavhengighet etter Napoleonskrigene viste Feuerbach sitt nasjonale sinn gjennom flere skrifter, blant annet Über deutsche Freiheit und Vertretung deutscher Völker durch Landstände (Leipzig 1814).
Sarpsborg Bandyklubb
Meritter
Sarpsborg Bandyklubb har ett norgesmesterskap på seniornivå. Det kom da klubben slo Drafn fra Drammen med 5-1 i finalen på Sarpsborg stadion 8. mars 1992. Laget hadde også vunnet seriemesterskapet sesongen 1991/92 og 2022/23. Sarpsborg har i tillegg tapt NM-finale to ganger, i 1993 og 2003.
Elsassisk
Elsassisk eller elsassertysk (elsassisk: Elsässisch eller Elsässerditsch, standard-høytysk: Elsässisch eller Elsässerdeutsch, fransk: Alsacien) er en nederalemannisk dialekt som snakkes i Alsace (tysk: Elsass). Alsace ble etter den andre verdenskrigen lagt til Frankrike, men har i løpet av historien en rekke ganger skiftet mellom å tilhøre fransk og tysk overherredømme.
Sarpsborg Bandyklubb
Meritter
Sarpsborg Bandyklubbs mest kjente spillere gjennom tidene er Christer Lystad, som innehar norgesrekorden i antall landskamper, og russeren Vladimir Plavunov, som flere ganger ble kåret til verdens beste bandyspiller.
Elsassisk
Elsassisk språk ble i 1946 talt av 90 % av befolkningen. Dette tallet har siden vært synkende til dagens (2012) 46 %.
Paul Johann Anselm von Feuerbach
Karriere
I 1814 ble han utnevnt til president for appellretten i Bamberg og i 1817 til president for appellretten i Ansbach. I 1821 ble han virkelig statsråd. Han ble slått til ridder i 1813.
Han var far til filosofen Ludwig Andreas Feuerbach og matematikeren Karl Wilhelm Feuerbach, og bestefar til maleren Anselm Feuerbach.
Elsassisk
Selv om språket ikke lett forstås av personer som snakker vanlig tysk, slekter det på andre nærliggende alemanniske dialekter, som sveitsertysk, schwabisk og badensk med fransk innflytelse. Det forveksles ofte med frankisk, en tysk vest-frankisk dialekt.
Jon Magne Lund
Jon Magne Lund (født 1945) er tidligere sjefredaktør og redaktør i avisen Vårt Land. Han var i en periode også leder i Oslo Redaktørforening.
Elsassisk
Mange som snakker elsassisk skriver på standardtysk. Gatenavn som er skrevet på to språk, spesielt i Strasbourg) kan være skrevet med lokal stavemåte.
Jon Magne Lund
Til Vårt Land kom han fra stillingen som redaktør i Budbæreren, hovedorganet til Den evangelisk-lutherske frikirke. Han er utdannet som teolog fra Menighetsfakultetet.
Elsassisk
Siden Frankrikes grunnlov konstaterer at fransk er landets eneste offisielle språk, er ingen lokale språk offisielle. Men den franske regjeringen har inkludert elsassisk i en liste over landets språk.
Elsassisk slang
Ord i kursiv er hentet fra en fransk ordbok hvor ordene har etymologisk bakgrunn fra elsassisk og tysk:
Entendais-tu le schproum!? Ça schlingue que le schupo, schnock me controle à la schlague après il m'attrappait schlass avec de la schnouff et un schlass! Alors faisons-nous avancer le schmilblick avec du schnaps!
Oversatt: Hørte du oppstyret!? Det stinker at den dumme, tyske politimannen kontrollerer meg med jernhånd etter han fanget meg full med narkotika og en kniv. Så la oss sette i gang utfordringen med brennevin!
Se også
Euromosaic – tysk i Frankrike – Informasjon om elsassisk i Frankrike
Kværner (strøk)
Kværner er et strøk i Oslo som ligger i bydel Gamle Oslo. Navnet refererer til Kværner gårds tidligere marker på oppsida og nedsida av Kværnerfossene. Kværner gamle sentrum ligger «på Kværner», nærmere bestemt ved krysset Valhallveien – Konows gate. På Kværner ligger blant annet Kværner bensinstasjon og Kværner bussholdeplass. Nord og nordøst ligger Kværnerkolonien, Kværnerskogen og Kværnerparken. Nede i Kværnerdumpa er Kværnerbyen under utvikling. Kværnerfallene, Alnas største fossefall, ble lagt i rør i 1948.
What the World Needs Now Is Love
«What the World Needs Now Is Love» er en populær amerikansk sang fra 1965 med melodi av Burt Bacharach og tekst av Hal David. Den ble først spilt inn på plate og gjort populær av Jackie DeShannon. Hennes innspilling fant sted 22. mars 1965 i New Yorks Bell Sound studios. Platen ble utgitt 15. april 1965 på platemerket Imperial med katalognummeret 66110 etter at en utgivelse på søstermerket Liberty Records ble kansellert måneden før.
Kværner (strøk)
Beliggenhet
Topografisk ligger Kværner i den østlige delen av dalsøkket Lodalen (Kværnerdumpa som nå er Kværnerbyen), samt Svartdalen (Kværnerkolonien) og åsen mellom Svartdalen og Ryenberget (Kværnerskogen). Kværner slutter i nord, øst og sør (Ekeberg og Ryenberget) der dalsøkkene møter høydedrag.
Strøksmessig grenser Kværner dermed mot Gamlebyen i vest, med Lodalsbruene som grense. Her går blant annet en arm av mellom Ekebergtunnelen og Vålerengtunnelen. I nord utgjør Gjøvikbanen grensa mot Vålerenga og Etterstad. I øst grenser Kværnerområdet til Høyenhall. I sør grenser man mot Ekebergskrenten og Simensbråten (sistnevnte tidligere del av Ryen gård), her kan Ryenbergveien sies å utgjøre grensa i vest-øst retning.
What the World Needs Now Is Love
«What the World Needs Now Is love» ble opprinnelig tilbudt Dionne Warwick, men hun avslo, selv om hun senere spilte den inn for sitt album, Here Where There Is Love.
Den har blitt spilt inn på plate og fremført live av over hundre artister, innbefattet Ed Ames, Rick Astley, Judy Garland, Wynona Judd, Barry Manilow, Aimee Mann, Andrea Ross, The Staple Singers, The Supremes, McCoy Tyner og Luther Vandross.
Kværner (strøk)
Beliggenhet
I overgangen mellom Svartdalen og Kværnerdumpa – d.v.s. like sørvest for krysset Enebakkveien / Arnljot Gellines vei – ble Alnaelva lagt i rør i 1946. Før denne tid var det et fossefall her, kalt Kværnerfossene, og Alnaelva (Loeva) rant nedover hele Kværnerområdet, nærmere bestemt nedover Svartdalen (det trange partiet langs Alna øst i Kværnerområdet der Alna har ligget åpen hele tida) og videre gjennom Kværnerdumpa. Et 90 mål stort område i Svartdalen ble parkmessig opparbeidet på 1930-tallet, og en mindre del rehabilitert som Svartdalsparken i 1993.
Navnet
«Kværner» er første gang nevnt i skriftlige kilder i 1611, «Kværner gård» i 1683. Gården Kverner, som opprinnelig ser ut til å være et bruk under Volin gård, hadde navnet sitt fra kverna ved Alnaelvas største fossefall. Kverna er omtalt i skriftlige kilder allerede på 1200-tallet, da som en kvern i tilknytning til Volin. Kværners hovedbøl lå oppe på nordsida av Kværnerfossene som skapte et naturlig skille mellom Svartdalen og Lodalen fram til midten av 1900-tallet da vannfallene ble lagt i rør. Gårdshusene på Kværner ble revet rundt 1900 da Gjøvikbanen ble bygget. Det ble i 1957 også bygget en stasjon for togekspedering på denne linjen, Kværner stasjon. Denne ble nedlagt i 1977.
What the World Needs Now Is Love
Tom Clays versjon
«What the World Needs Now Is Love» tjener som basis for en særegen remix fra 1971.
Disc jockeyen Tom Clay arbeidet på radiostasjonen KGBS i Los Angeles, California, da han skapte singlen What the World Needs Now Is Love/Abraham, Martin and John, en sosial kommentar som ble en overraskende slagerplate sommeren 1971.
Kværner (strøk)
Navnet
Kværner bussholdeplass ligger i Konows gate like vest for krysset med Enebakkveien. Kværnerkolonien er navnet på rekka av toetasjers murhus reist i 1914 på Kværner gårds gamle marker på sørsida av Svartdalen i skråningen opp mot Ryenberget. Bensinstasjonen på Kværner har adresse Konows gate 77. På kollen øverst i Arnljot Gellines vei ble det bygget høye punktblokker i 1960 – også disse på Kværner gårds tidligere marker.
What the World Needs Now Is Love
Tom Clays versjon
Etter dette følger en sound bite med en drillsersjant som leder en bataljon til trening, sammen med lydeffekter av geværild. Deretter høres biter av de to sangene, begge innspilt av The Blackberries, en sessioninnspillingsgruppe.
Kværner (strøk)
Kværnerbyen på 2000-tallet
Den delen av Kværner som ligger nede i Lodalen, det vil si der støperibedriften Kværner Brug holdt det gående mellom 1853 og 1999, vil fra 2007 gi plass til cirka 1800 leiligheter. Området med disse leilighetene har fått navnet Kværnerbyen. Det er OBOS som står for utbyggingen av dette området som opprinnelig var planlagt å hete «Quærnerbyen». Innflytting i de første leilighetene skjer i 2007, mens byggearbeidene vil foregå i 10-15 år til. I samarbeid med kommunen er det tilrettelagt for parkområde med vannspeil, nytt torg med serveringssteder og butikker, gang- og sykkelveier til sentrum og marka. Busslinje 32 har fått sin nye endeholdeplass i Kværnerbyen. Det er i tillegg planer om flere kollektivforbindelser med buss og trikk. Kværnerområdet nede i Lodalssøkket går under den folkelige benevnelsen Kværnerdumpa, noe som skiller Kværnerområdet i Lodalen fra det øvre Kværner-området.
What the World Needs Now Is Love
Tom Clays versjon
Spredt er utdrag av taler med John F. Kennedy, Robert F. Kennedy, eulogien etter mordet på Robert av Edward Kennedy og Martin Luther King jr. og sound bites av nyhetsdekningen av mordene på hver av dem. Slutten på sangen er identisk med introduksjonen.
Listeplasseringer
Jackie DeShannons versjon nådde en syvendeplass på den amerikanske Billboard Hot 100-singlelisten i mai 1965.
What the World Needs Now Is Love/Abraham, Martin and John nådde en fjerdeplass på Billboard Hot 100-singlelisten i august 1971 og var Tom Clays eneste Top 40-slager.
Salim Tahar
Salim Tahar (født 1978) er en norsk basketballspiller for osloklubben Høybråten Basket Har tidligere vært spiller for Centrum Tigers og Ammerud basket i BLNO. Han har også spilt et år for ullern basket som junior. Han er av marokkansk/norsk opprinnelse. Salim deltok på første BLNO Allstarlag i bergen i 1999. Har vunnet 1.divisjon 3 ganger, 1gang med Centrum Tigers og to ganger med Ammerud Basket.
Olav Steinnes
Olav Martinius Knutsen Steinnes (født 9. januar 1886 i Ørsta, Sunnmøre, død 26. juni 1961) var en norsk lærer, Ap-politiker, skoledirektør og utdanningsminister. Han var stortingsrepresentant i fem perioder 1922–36. I 1928 var han statsråd og sjef for Kirke- og undervisningsdepartementet i den kortvarige Hornsrud-regjeringen.
Han var medlem av Tinn herredsstyre fra 1915, stortingsrepresentant for Arbeiderpartiet 1922–1936. På Stortinget satt han i skolekomiteen.
Steinnes meldte seg inn i NS under okkupasjonen, og ble under landssvikoppgjøret dømt til 6 måneders fengsel og tap av stilling.
Han var gift med Anna Vikdal (1895–1967) fra Vikna, og var dermed svoger med lærer og ordfører i Nes i Trøndelag Olav Wigdahl.
Kurt Beck
Kurt Beck (født 5. februar 1949 i Bad Bergzabern i Pfalz) er en tysk politiker fra SPD. Han var fra 1994 til 2013 ministerpresident i Rheinland-Pfalz og fra 2006 til 2008 leder av SPD.
Han er sønn av Oskar Beck og Johanna Beck, og vokste opp i det sydlige Pfalz.
Sportsklubben Høken
Sportsklubben Høken (stiftet 20. september 1933), er et fleridrettslag fra Bleik i Andøy kommune i Nordland. Klubben har avdelinger for fotball, ski, turmarsj, golf, volleyball, basketball, boccia, dart, badminton, paintball og innebandy. Fotballgruppas hjemmebane, Bleik stadion, har kunstgressdekke.
Fotball
Herresiden i fotball hadde i 2011-sesongen et seniorlag i 4. divisjon, men etter 22 spilte kamper måtte man ta turen ned igjen i 5. divisjon etter bare 10 poeng.
I 2010 spilte laget i 5. divisjon, og man vant divisjonen på overlegent vis – 14 strake seriekamper uten tap før tap i de to siste var fasiteten.
Klubben har etablert en egen TV-kanal i form av Høken TV, fått en ny nettside (hoken.no) og i 2009 ga klubben ut en times lang Sesong-DVD; fra 2010-sesongen kom det en DVD på 70 minutter – og begge har solgt godt. Klubben er i rask vekst, og mange ulike tiltak har blitt satt i gang for å øke interessen rundt klubben. Med over 900 tilhengere på Facebook, har laget den største tilhengerskaren i kretsen på Facebook, og bruker sosiale medier aktivt for å komme i kontakt med støttespillere og supportere rundt klubben – både de som bor nært og fjernt.
Foran 2010-sesongen fikk laget ny buss, som etter en navnekonkurranse ble døpt; Månestråle; den peneste indianerjenta i stammen. I november 2010 vant Høken Dagbladets Klubben i Mitt Hjerte-konkurranse, og ble belønnet med 75 000,- kr. til valgfritt sportsutstyr. Hele Landsbyen Bleik dro frem et voldsomt engasjement, og det hele beviste at oppslutningen rundt klubben er enorm.
I 2011 jobbet klubben videre med Golfstrømprosjektet som inkluderer golfbane, flerbrukshall og golfsimulator ved siden av Bleik Stadion. Klubben vant i tillegg sin andre Klubben i Mitt Hjerte-triumf på rad, og ble med det belønnet med nye 50 000,- kr. klubben kan bruke til valgfritt sportsutstyr.
Jimi Hendrix
James Marshall «Jimi» Hendrix (født Johnny Allen Hendrix 27. november 1942 i Seattle, Washington i USA, død 18. september 1970 i London i England) var en amerikansk gitarist, sanger og låtskriver. Han regnes ofte som en av de største stilskaperne og inspirasjonskildene i rockens historie. Samtidig blir han sett på som en av tidenes beste gitarist i ulike sjangre, og de fleste av dagens rock- og bluesgitarister nevner Hendrix som en av sine inspirasjonskilder. Hans teknikk og gitarstil, sammen med oppfinnsom bruk av effektpedaler og hans kontroll av feedback, gjorde ham til en unik artist.
Hendrix ble først kjent i England i 1966, sammen med sitt band The Jimi Hendrix Experience. Han ble også stjerne i USA etter at han opptrådte på Monterey Pop Festival i 1967. Han oppnådde ikonstatus etter sin opptreden som hovedattraksjon på Woodstockfestivalen i august 1969.
Som gitarist var han inspirert av bluesgitarister som blant andre B. B. King, Muddy Waters, Johnny «Guitar» Watson, T-Bone Walker, Albert King, Link Wray. Stilmessig har han også hentet inspirasjon fra soulgitarister som Steve Cropper og Curtis Mayfield. Carlos Santana mener at han også var påvirket av sin indianske bakgrunn. Hans sceneopptredener kan ha vært inspirert av rockepioneren Little Richard, som Hendrix turnerte sammen med som en del av Little Richards backingband, The Upsetters. En av hans store idoler var Bob Dylan, og han hadde alltid med seg platene hans når han var på reise. Han spilte gitar venstrehendt, men skrev med høyre hånd.
Han ble opptatt i Rock and Roll Hall of Fame i 1992, og i UK Music Hall of Fame i 2005. Han fikk en stjerne på Hollywood Walk of Fame i 1994. I 2006 ble hans debutalbum, Are You Experienced, opptatt i United States Recording Preservation Board's National Registry. Musikkmagasinet Rolling Stone plasserte Hendrix som nummer én på sin liste over tidenes beste gitarister noensinne.
Barndom
Moren het Lucille Jeter Hendrix, og var 17 år da hun fikk sin førstefødte, som ble døpt Johnny Allen Hendrix. Faren het James Allen Hendrix og var soldat i US Army da sønnen ble født. Moren slet med dårlig økonomi. De bodde vekselvis hos hennes søster Delores og venninnen Dorothy Harding. Moren ble sammen med en mann ved navn John Page som mishandlet henne i den grad at hun havnet på sykehus i Portland, Oregon. Page ble dømt til fem års fengsel for dette. Etter en tur til Berkeley i California lot Lucille sønnen være igjen hos en venn. Det var meningen at det skulle være et kortere opphold, men oppholdet trakk ut i den grad at det ble snakk om adopsjon. Da faren ble dimittert fra hæren i 1945 flyttet han inn hos sin svigerinne Dolores. Etter å ha besøkt slektninger i Vancouver, Canada i et par måneder, dro han til California for å hente sønnen. Han så da sin sønn for første gang. Den gjenforente familien flyttet inn hos Lucilles søster Delores. I 1946 ble Johnny Allen omdøpt til James Marshall Hendrix. I familien hadde han imidlertid kjælenavnet «Buster».
Hendrix ble tatt for biltyveri av politiet to ganger. Han fikk valget mellom to år i fengsel eller å verve seg til militæret. Han valgte militæret, og ble innrullert 31. mai 1961. Etter rekruttskolen fikk han tjeneste i 101st Airborne Division og ble stasjonert i Fort Campbell i Kentucky. Hans sjefer i det militære anså ham å være en dårlig soldat. Han sov på vakt, viste liten respekt for regler og var en dårlig skytter. På grunn av dette ble det anbefalt at Hendrix ble dimittert etter å ha avtjent kun ett år.
Tidlig karriere
De neste tre årene tilbrakte han som turnerende musiker på det som ble kalt «the Chitlin' Circuit», hvor han spilte på «svarte» steder, delvis med The King Kasuals, men også med andre blues og soulband, som Chuck Jackson, Slim Harpo, Tommy Tucker, Sam Cooke og Jackie Wilson.
I 1964 flyttet Hendrix til New York City. I 1965 spilte han sammen med Isley Brothers og Little Richard, i tillegg til et kort opphold med Ike & Tina Turner. Han ble med i det New York-baserte bandet Curtis Knight and the Squires, senere i bandet Joey Dee and the Starliters, før han igjen spilte med Curtis Knight.
15. oktober 1965 signerte Hendrix en treårs kontrakt med Ed Chalpin, der Hendrix skulle motta én dollar og én prosent av royalties fra innspillinger sammen med Curtis Knight. Selv om samarbeidet med Chalpin var kortvarig, skapte kontrakten vanskeligheter for Hendrix senere i karrieren.
Hendrix startet i 1966 sitt eget band, Jimmy James and the Blue Flames, som skapte seg et navn, særlig på Cafe Wha? i Greenwich Village. Tidlig i 1966 ble Hendrix sett av Linda Keith, kjæresten til Keith Richards i The Rolling Stones. Hun anbefalte Hendrix til Andrew Loog Oldham og produsent Seymour Stein, men ingen av disse likte Hendrix. Det var først da Linda Keith fikk The Animals-bassisten Chas Chandler på banen at ting begynte å skje for alvor.
The Jimi Hendrix Experience
Bassisten Chas Chandler hadde planer om å slutte i The Animals for å begynne en karriere som produsent, og var på jakt etter noen som kunne spille inn sangen «Hey Joe». Første gangen Chandler hørte Hendrix, spilte han denne sangen. Chandler ble imponert over Hendrix' versjon av «Hey Joe», og foreslo at Hendrix skulle bli med til England. De signerte en kontrakt sammen med Animals-manager Michael Jeffery og Hendrix flyttet til England. Chandler hjalp til med å starte bandet The Jimi Hendrix Experience sammen med Noel Redding på bass og trommeslageren Mitch Mitchell.
Hendrix' første singel var en versjon av «Hey Joe». B-siden var Hendrixs første egen komposisjon, «Stone Free». Neste suksess var, «Purple Haze». Nummer tre ble «The Wind Cries Mary». Alle tre singler gikk til Top 10 i England.
Are You Experienced?
Selv om de var populære i Europa, var de helt ukjent i USA. Muligheten kom da Paul McCartney anbefalte dem til arrangørene av Monterey Pop Festival. Dette ble gjennombruddet for Hendrix i USA, ikke minst fordi konserten ble filmet av D.A. Pennebaker, og filmen ble vist over hele landet som dokumentaren Monterey Pop.. Den innholdet blant annet en scene hvor Hendrix tente på og knuste gitaren under avslutningsnummeret «Wild Thing».
Etter festivalen turnerte Experience sammen med The Monkees. The Monkees ville ha Hendrix til å åpne konsertene for seg, men flesteparten av fansen til The Monkees likte ikke Hendrix, og samarbeidet ble raskt avbrutt.
Axis: Bold as Love
The Jimi Hendrix Experiences andre album, Axis: Bold as Love ble utgitt 1. desember 1967. Det var mer melodisk enn det første, og er også det første som er spilt inn med instrumentene stemt en halv tone lavere enn vanlig, noe som Hendrix fortsatte med på senere album og livespillinger. Den lavere stemmingen gir gitaren en litt mørkere klang, og det blir også lettere å bende strengene, en teknikk som Hendrix gjorde utstrakt bruk av.
Ved en inkurie glemte Hendrix igjen den ferdig miksede mastertapen til side 1 én en Londondrosje. Chas Chandler og Eddie Kramer prøvde å remikse den, men fikk det ikke helt til. Redningen ble en kopi som bassisten Noel Redding hadde hjemme hos seg, men den måtte strykes flat med et strykejern fordi båndspilleren hans hadde «spist» båndet. Hendrix
Electric Ladyland
Det tredje albumet ble et dobbeltalbum, Electric Ladyland, utgitt i oktober 1968. Det er innspilt i Record Plant, New York. Etter hvert som innspillingen av Electric Ladyland gikk framover ble Chas Chandler mer og mer frustrert med Hendrixs perfeksjonisme og forskjellige venner og bekjente som oppholdt seg i studioet under innspillingene.
Chandler hadde et mer forretningsmessig forhold til musikken, og var tilhenger av korte sanger, som kunne presenteres på en singel. Hans innflytelse på de to første albumene er tydelig, sett i lys av at få av låtene på disse er over fire minutter, og begge albumene er innspilt på ganske kort tid, og at de fleste komposisjonene holder seg innenfor popformatet. Etter hvert som Hendrix utviklet sin egen visjon om hvordan komposisjonene skulle være, trakk Chandler seg mer og mer tilbake fra studioinnspillingene.
Hendrix begynte å eksperimentere med forskjellige kombinasjoner av musikere og instrumenter, og elektroniske effekter. Dave Mason, Chris Wood og Steve Winwood fra bandet Traffic, trommeslager Buddy Miles og tidligere organist for Bob Dylan, Al Kooper, var med på innspillingene.
Hendrix var en perfeksjonist, noe som blant annet gjorde seg utslag i at komposisjonen «Gypsy Eyes» ble spilt inn 43 ganger. Dette var frustrerende for bassisten Noel Redding, som ofte forlot studioet i sinne eller kjedsomhet. Da han senere kom tilbake oppdaget han gjerne at Hendrix i Reddings fravær hadde spilt inn bassporet selv.
The Jimi Hendrix Experience blir oppløst
The Jimi Hendrix Experience hadde sin siste opptreden i England den 18. og 24. februar 1969 i The Royal Albert Hall, London.
Noel Redding ble mer og mer frustrert over at han ikke lenger fikk spille gitar, som var hans egentlige instrument før han ble med Hendrix. I 1968 startet han sitt eget band med navnet Fat Matress, som av og til åpnet showet for Experience. Redding og Hendrix gled fra hverandre, noe som også kan ses ved at Hendrix selv stadig spilte flere basspor på Electric Ladyland-albumet.
Den siste konserten med The Jimi Hendrix Experience var 29. juni 1969 på Barry Fey´s Denver Pop Festival, Denver, USA. Neste dag kunngjorde Redding at han hadde forlatt The Jimi Hendrix Experience.