cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Battlestar Galactica (2004)
Sesong 2
Battlestar Galactica fikk masse positiv kritikk fra media, inkludert utnevnelsen som #1 show of 2005 av Time Magazine, og havnet på talløse Top Ti-lister av publikasjoner som The Boston Globe. The American Film Institute satte også serien opp som en av de 10 beste TV-seriene i 2005.
Der var noe negativ kritikk mot noen a episodene, som etterfulgte episoden "Resurrection Ship, Part 2", da en mente at disse ikke var på samme nivå som forgjengerne, bl.a gjaldt det episoden "Black Market" der til og med Ron Moore kom med litt misnøye. Moore skrev i sin blog at han følte at dette var resultatet av hardere arbeidspress med 20 episoder, istedenfor 13 som i Sesong 1. Men i episode 15 "Scar" var tenkt å skulle bringe serien opp på sin vanlige kvalitetsnivå, og de påfølgende episodene "The Captain's Hand," "Downloaded" og den to-delte sesongfinalen "Lay Down Your Burdens," var rost av både fans og kritikere. Moore uttrykte at den lengre pausen mellom Sesong 2 og 3 (7 måneder istedenfor 2) ville hjelpe til å sikre at alle episodene var på det samme høye kvalitetsnivået som teamet bak serien prøvde å oppnå.
«Webisoder»
10 «webisodes» under navnet Battlestar Galactica: The Resistance ble laget for å fokusere på hendelser som hendte på New Caprica mellom Sesong 2 og 3 av Battlestar Galactica, og ble sendt på nettstedet SCI FI PULSE. På grunn av juridiske hensyn, kom det nesten ingen andre nyheter om dette etter den første annonseringen men sendingsdatoen ble etter hvert avslørt 28. august 2006 på Sci-Fi's nettsted av Sci-Fi's leder for Internet Programming, Craig Engler. Sendingen ble to ganger i uken, på tirsdager og torsdager. Den første webisoden ble sendt 5. september 2006, og den siste 5. oktober 2006, en dag før Sesong 3 startet.
Webisodene har medført en konflikt mellom NBC og de som var involvert i utviklingen av episodene, på grunn av royaltiene som utviklerne skulle motta. NBC Universal, hoved-dstudioet bak serien, nektet å betale penger eller kreditere skribentene av webisodene på grunn av at de ble regnet som promo-materiale. Som et svar på dette, sa Ronald D. Moore at han ikke lenger ville slippe flere webisoder til studioet. NBC Universal tok så kontroll over webisodene, og tok ut søksmål mot Writers Guild of America. Fagforening fortalte Moore og de andre produsentene hos NBC Universal til å stoppe produksjonen av ytterligere webisoder før en avtale om betaling hadde blitt nådd.
Det har blitt offisielt kjent at Resistance webisodene vil bli inkludert i DVD-en med Sesong 3, og vil faktisk være utvidet i forhold til sin originale utgave på nettet.
Sesong 3
The Sci-Fi Channel bestilte nok en 20 episoder lang tredje sesong 16. november 2005, som hadde premiere i USA 6. oktober 2006, i Canada 7. oktober 2006, med de to første episoden vist sammen. Sesong 3 hadde ikke en lang pause i midten av sesongen slik sesong 2 hadde hatt. Produksjonen begynte i april 2006 i Vancouver, British Columbia. The Sci-Fi Channel flyttet visningstidspunktet for serien til søndager fra 21. januar 2007, den første gangen serien hadde endret dag siden det begynte sending.
Etter den første 5 episodene lange New Caprica-historien, fortsatte Sesong 3 med hovedsakelige selvstendige episoder. I podcasten for finalen av Sesong 3, uttalte Ron Moore at i et forsøk på å tiltrekke nye seere, hadde Sci-Fi Channel trykket på for å lage selvstendige episoder, i stedet for å fokusere på tidligere etablerte historielinjer i serien. Dette ble imidlertid tatt imot med negativ kritikk, og Moore uttalte at på slutten av Sesong 3, hadde kritikken og den nedagående seer-ratingen sørget for at Sci-Fi Channel måtte innrømme at selvstendige episoder rett og slett ikke ville fungere i det formatet som serien hadde etablert, og Moore fortsatte med å si at på grunn av dette hadde Sci-Fi Channel lovt at de ikke lenger ville trykke på for selvstendige episoder i Sesong 4.
Razor
Battlestar Galactica: Razor er en TV-film som ble produsert og sendt mellom sesong 3 og 4. Filmen omhandler hendelser på Battlestar Pegasus over en totimersperiode, som i henhold til kontinuiteten skjer i fortiden i forhold til sesong 4. Scenene fra nåtiden skjer under Lee Adamas kommando på Pegasus mot slutten av sesong 2, mens tilbakeblikksscenene omhandler Helena Cain sin kommando mellom perioden der Cylonene angriper og gjenforeningen med Galactica i episoden Pegasus fra sesong 2. Filmen ble sendt i USA og Canada 24. november 2007, og i Storbritannia og Irland 18. desember. En utvidet utgave ble sluppet på DVD 4. desember 2007.
Sesong 4
The Sci-Fi Channel bekreftet 22. mars 2007 at Battlestar Galactica ville fortsett for en fjerde sesong på 20 episoder, en økning fra de forhåndsannonserte 13. Det ble opprinnelig annonsert som en sesong på 22 episoder, som inkluderte den to-timer lange tv-filmen "Razor" som bevegde seg tilbake i tiden og fortalte en historie om Battlestar Pegasus  og ble sendt i det fjerde kvartalet av 2007. Den vanlige 20 episoder lange fjerde sesongen skal etter ryktene, bli delt i to halvdeler, de 10 første episodene skal begynne å sendes i mars 2008, og de siste 10 skal sendes så sent som i 2009.
Etter annonsering av den nye sesongen, dukket det opp rykter om at Sesong 4 ville bli den siste av Battlestar Galactica, spesielt etter uttalelser fra Olmos and Sackhoff. Produsent David Eick benektet til og begynne med dette, og sa at ingen avgjørelse var tatt på seriens fremtid. Men 31. mai 2007, slapp Eick og co-produsent Ronald D. Moore en pressemelding som annoserte at den fjerde sesongen ville avslutte serien. Ronald Moore og David Eick slapp en uttalese der de sa: «''This show was always meant to have a beginning, a middle and, finally, an end. Over the course of the last year, the story and the characters have been moving strongly toward that end, and we've decided to listen to those internal voices and conclude the show on our own terms. And while we know our fans will be saddened to know the end is coming, they should brace themselves for a wild ride getting there — we're going out with a bang.''» Noe senere innrømmet Moore at på grunn av skribent-streiken i 2007, at serien kanskje ikke kom til å bli avsluttet etter planen. Produksjonen av serien ble utsatt 16. november 2007, med permitteringer av alle ansatte, og kun 13 av 22 episoder var ferdige (inkludert de to episodene med "Razor"). Skriving av manus og innspilling av resterende episoder fortsatte etter at streiken ble avsluttet.
Innledende tekst på episodene
Den innledende teksten på episodene endret seg fra sesong til sesong, mest bemerkelsesverdig er midten av sesong 1 og den andre og tredje linjen har byttet plass flere ganger.
Sesong 1 The Cylons were created by Man.
They Evolved.
They Look
And Feel
Human.
Some are programmed to think they are Human.
There are many copies.
And they have a Plan.
They Rebelled.
Sesong 3 The Cylons were created by Man.
Sudans geografi
Sudan er Afrikas tredje største land og verdens sekstende største. Landet grenser til sju andre land og har Rødehavet som eneste tilgang til hav innen landegrensene. Det strømmer mange elver igjennom Sudan og videre til verdens lengste elv, Nilen, som igjen strømmer til Middelhavet.
Landegrenser
Sudans grenser strekker til sammen over 6 767 km.
Stater
Sudan består av 15 delstater. Den største av dem, den nordlige provinsen, har et areal på 348 765 km² og en befolkning på over 600,000 innbyggere (år 2000). Den minste av dem, Khartoum, har et areal på 22 122 km² og en befolkning på over 4,700,000 innbyggere (år 2000).
Battlestar Galactica (2004)
Caprica
I det Battlestar Galactica gikk mot slutten, startet produksjonen av en ny TV-serie, Caprica, som finner sted over 50 år før hendelsene i Battlestar Galactica. Serien følger Adama-familien og Graystone-familien i tiden før den første Cylon-krigen, og viser blant annet hvordan Cylonene ble til.
Caprica ble først annonsert 26. april 2006, men det skulle ta noen år før den ble en realitet. 26. mars 2007 sa Ronald D. Moore at Sci Fi Channel ikke ville lage Caprica som en pilot eller serie, selv om mulighetene for en film eller DVD-utgivelse fremdeles var mulig. Ifølge Moore, var showet utsatt inntil videre.
Uleåborg lufthavn
Uleåborg lufthavn (IATA: OUL, ICAO: EFOU, fi. Oulun lentoasema) er en flyplass som ligger i Oulunsalo kommune i Finland, cirka 15 kilometer sørvest for Uleåborg. Flyplassen er den nest største i Finland målt etter antall passasjerer med 810 000 i 2005, etter Helsingfors-Vanda lufthavn.
Battlestar Galactica (2004)
Battlestar Galactica: Blood & Chrome
I oktober 2010 annonserte Syfy at de hadde bestemt seg for å produsere en to timer lang pilot for Battlestar Galactica: Blood & Chrome, en historie fra slutten av den første Cylon-krigen. Piloten skulle fokusere på William Adamas første møte med krigen ombord på Battlestar Galactica. Blood & Chrome ville benytte digitaliserte utgaver av interiøret fra 2004-serien som hadde blitt scannet før de ble revet. Innspillingen av piloten startet i februar 2011 og musikken var ferdig i februar 2012. Piloten ble til slutt sluppet som en serie på 10 episoder på nettstedet Machinima/YouTube, med sendestart 9. november 2012. Det er også planer om å sende piloten i sin helhet på Syfy i 2013, og å gi den ut på DVD.
Skoddevarre
Skoddevarre (nordsamisk: Skoađđovárri) er en fjellformasjon i Alta kommune. Nordtoppen er 434 meter høy. Vestveggen på Skoddanvarre er 200 m høy og egner seg godt til å klatre i. Veggen gjør inntrykk når man kommer via E6 sørfra mot Alta. Berggrunnen består av sandstein og grønnstein. Fjellformasjonen «Gubben» er en pinakkel midt i berget.
Battlestar Galactica (2004)
Priser
Listen under er ikke komplett, se Internet Movie Database – Battlestar Galactica: Awards
Eksterne lenker
Звёздный крейсер «Галактика»
Lillemor Johnsen
Lillemor Johnsen (født 10. desember 1920, død 13. juli 1997 i Oslo) var en norsk fysioterapeut som utviklet en metode for helhetsterapi kalt integrert respirasjonsterapi.
Johnsen arbeidet som ung ved Dikemark sykehus som fysioterapeut, og senere ved Rikshospitalets nevrologisk avdeling. I tiden på Rikshospitalet utviklet hun sin diagnosemetode, med teorien om hyperton og hypoton muskulatur, og laget sin fargekodemetode for beskrivelse av muskulatur. En tidlig engelskspråklig presentasjon av metoden ble utgitt i 1970, og hovedverket Integrert respirasjonsterapi utkom på Universitetsforlaget i 1975.
Elektrisk komponent
Komponenter som er produsert til bruk i elektroniske apparater og anlegg kalles i dagligtale ofte også «elektroniske komponenter».
Elektriske komponenter kan klassifiseres på ulike måter:
Passive komponenter
Definisjon: En passiv komponent er en komponent som ikke kan levere energi som gjennomsnittlig er større enn null i uendelig tid.
Aktive komponenter
En aktiv komponent kaller vi en komponent som kan benyttes til å forsterke energiinnholdet av et analogt signal, sammen med andre, passive, komponenter. Energien blir tilført kretsen som forsterker signalet utenfra, oftest som en likespenning.
EM på skøyter 1949, menn
EM på skøyter 1949, menn ble avholdt på Eisstadion i Davos den 5. og 6. februar 1949 med 31 deltagere fra 10 nasjoner.
Reidar Liaklev var tittelforsvarer fra Hamar året før. Sverre Farstad tok sitt første og eneste europamesterskap.
Farstad tangerte verdensrekorden på 500 meter, var bare 0,1 sek bak verdensrekorden på 1,500 meter og satte ny personlig rekord på 10,000 meter. Dette resulterte i ny verdensrekord sammenlagt. Kornél Pajor gikk inn til ny verdensrekord på 5,000 meter. På den siste distansen, 10,000 meter, satte Pajor også ny verdensrekord før Hjalmar Andersen (Hjallis) overtok rekorden med et enda raskere løp. For denne verdensrekorden mottok han Morgenbladets gullmedalje. Hjallis satt for øvrig personlig rekord på alle fire distanser i løpet av mesterskapet.
Letjevannbukk
Letjevannbukk eller Letvannsbukk (Kobus leche på latin) er en art innenfor gruppen klovdyr som blant annet kan kjennetegnes ved at de har et partall tær, eller klauver og horn som er cirka mellom 50 og 90 cm lange.
EM på skøyter 1949, menn
Sammenlagt
NCxx = ikke kvalifiserte for den avsluttende 10 000 meteren
Letjevannbukk
Letjevannsbukken har en tykk, grov og langhåret pels, men den har ingen man over nakke eller rygg slik som f.eks. hester har. letvannsbukkens klauver er lange og spisse. Bukkens farger kan variere fra svart til kastanjebrunt over ryggen, men magen er hvit eller lyst brunt. Høyden er vanligvis mellom 100 og 150 cm og hannbukken er litt høyere enn hunn-bukkene. Bukkene veier cirka mellom 25 og 30 kilo. Letjevannsbukkene regnes som et meget sårbart dyr og den er nært beslektet med arten rørbukk. Bukken finnes i Zambia, Botswana, Angola, Namibia og i Kongo. Bukken trives best i nærheten av vannkilder som elver og innsjøer, eventuelt der det finnes oversvømte gressmarker.
Nordpolen (Oslo)
Nordpolen og Sandakerplassen er uoffisielle navn på plassen i krysset mellom Sandakerveien og Grefsenveien på Sandaker i bydel Sagene i Oslo. Opprinnelig var det navnet på en restaurant som lå i Sandakerveien 71, i et trehus som ble revet i 1950-årene. Navnet har etterhvert blitt tatt i bruk for plassen samt for en skole i Hans Nielsen Hauges gate 1. I 1962 fikk plassen en fontene med en bronseskulptur utført av billedkunstner Arne Vigeland. Figuren er en ung jente som bader i vannspruten fra fontenen.
Steven Chu
Steven Chu (kinesisk: 朱棣文; pinyin: Zhū Dìwén) (født 28. februar 1948 i St. Louis i Missouri) er en amerikansk fysiker og demokratisk politiker.
Han har doktorgrad i fysikk fra University of California, Berkeley fra 1976. I 1987 ble han professor ved Stanford University. Som forsker er han særlig kjent for sitt arbeid innen kjøling og lagring av atomer med laserlys, som han ble tildelt Nobelprisen i fysikk for i 1997. Han delte prisen med amerikanske William D. Phillips og franske Claude Cohen-Tannoudji.
Chu var energiminister under president Barack Obama 2009–2013. Chu er en uttalt tilhenger av mer forskning på fornybar energi og kjernekraft. Han mener at utfasing av fossilt brensel er avgjørende for å hindre global oppvarming.
Chu er av kinesisk avstamning, og har sin kinesiske hjemstavn i Taicang i Jiangsu.
Triumph TR5
Triumph TR5 ble produsert i 13 måneder i 1968–9 av Triumph Motor Company i England.
TR5 lignet veldig på sin forgjenger TR4A. De største forandringene befant seg under karosseriet, og den største endringen var motoren. Motoren var en 2498cm³ rekkesekser med Lucas bensininnsprøytning som utviklet om lag 150hk. I USA ble det montert forgassere pga. strenge utslippskrav, og motoren utviklet da kun 104hk. Modellen for det amerikanske markedet het derfor TR250) Denne motoren satt også i etterfølgeren, TR6. Triumph påsto at toppfarten var 195km/t og at den akselererte 0–80km/t på 6,5 sekunder, men resultatene fra forskjellige tester varierte. Når bilen ble testet i bilblader oppnådde den følgende resultater:
På den tiden var innsprøytning svært uvanlig på landeveisbiler. Triumph annonserte bilen som "Den første britiske landeveisbilen med innsprøytning".
Bilen hadde skivebremser foran, uavhengig fjæring bak og en firetrinns girkasse. Tilgjengelige alternativer var overdrive, eikefelger og targatak (på den tiden kjent som Surrey Top).
Bilen var identisk med TR250 bortsett fra noen få detaljer. TR250 akselererte 0–100 på 10,6 sekunder.
Jeremy Clarkson i BBC-programserien Top Gear hyllet bilen som "beste TR noensinne" og satte den som nr 74 på sin liste over de 100 beste bilene.
Kapasitet: Beste akselerasjon: Kvart mil med stående start: (0,25 miles eller 402m): 16,5s
Eidsvoll Verk
Eidsvoll Verk er en herregård og et delområde på Eidsvoll i Akershus. Navnet stammer fra Eidsvoll Jernverk som ble opprettet av kong Christian 4 i 1624 som smelteverk for jern, drevet av vannkraft fra ett av vannfallene i Andelva. I 1688 var verket eid av direktøren ved Kongsberg Sølvverk, Heinrich von Schlanbusch, og var i hans families eie fram til 1781. I 1794 tok Carsten Tank Anker over og flyttet inn i verkseierboligen i 1811. Seinere etablerte Eidsvoll Verk både teglverk og tresliperi i tilknytning til elva. Verkseierboligen, Eidsvollsbygningen, var møtested for Riksforsamlingen som vedtok den norske grunnloven i 1814. Godset omfatter også skogeiendommer. Det eneste som står igjen etter selve jernverket er Krutthuset.
Eidsvoll Jernverk
Sin beste epoke opplevde jernverket under overberghauptmann Heinrich von Schlanbusch (1688–1705) som fikk Eidsvold Jernværk i gave av kong Christian V, og sønnen Theodor Georg (1705–1750). Denne etterlot verket til sin brorsønn Frederik Legaard von Schlanbusch, som ble den siste av slekten som drev det. Han var høyt aktet av de ansatte, og i sitt testamente overførte han bruk og plasser til deres beboere. Da verkets nye eier Carsten Anker skulle overta, ble han dermed møtt med rettssaker fra verkets ansatte, som gjorde krav på de testamentariske gavene. Til Carsten Ankers overraskelse gav retten de ansatte medhold. Sogneprest Legangers sympati er på Ankers side, og han skildrer hvordan drukkenskap og krangel florerte. Ifølge presten fikk Schlanbuschs behandling av sine ansatte dem til å føle seg hevet over sin stand. Moralen hadde riktignok vært god mens Schlanbusch levde, men etter hans død «udbrød Lasterne strømmevis». At de også vant rettssaken, «ophævede al den Harmonie og Kjærlighed, der bør være mellem Herre og Tjenere».
Napoleonskrigene og politiske uroligheter i Europa førte til nedgang i eksporten av jern over flere tiår og i 1822 gikk til slutt Carsten Anker konkurs og Eidsvoll Verk falt i hendene på britiske kreditorer. Eidsvollsbygningen symbolske verdi som «det moderne Norges vugge» la grunnlaget for en privat pengeinnsamling der bl.a. Henrik Wergeland var en av pådriverne. I 1837 ble Eidsvoldsminnet etablert og Eidsvollsbygningen med tilhørende sidebygninger og ca 25 mål av hagen ble kjøpt for å bevares som nasjonalmonument. I 1851 ble dette gitt videre til den norske stat som folkets eiendom.
Resten av eiendommen som var Eidsvoll Jernverk er i dag godseiendommen Eidsvoll Verk med en nyere hovedbygning like øst for Eidsvollsbygningen. Denne delen av eiendommen og store skogeiendommer har i flere generasjoner vært eid av Mathiesen-slekten som også eide Linderud gård i Oslo, og andre eiendommer. Disse eiendommene blir drevet gjennom selskapet Mathiesen Eidsvold Værk.
Floyd Landis
Floyd Landis (født 14. oktober 1975 i Lancaster County, Pennsylvania) er en amerikansk syklist.
Landis begynte å sykle profesjonelt i 1999, og begynte å sykle på Lance Armstrongs lag (US Postal Service) i 2003. Fra 2004 til 2006 syklet han for Phonak. Landis fikk beste tid i Tour de France 2006, men ble diskvalifisert på grunn av doping.
Landis vokste opp i et mennonitt-samfunn, som er en del av den anabaptistiske tradisjonen. Mennonittene er strengt bibeltro, driver voksendåp og er ofte pasifistiske. Han syklet også om natten fordi hans foreldre ikke likte at han syklet eller drev med idrett.
Dopingskandalen
Laget til Landis, Phonak, bekreftet 27. juli 2006 at Landis hadde testet positivt på doping. Etter å ha sprukket totalt på den 16. etappe i Tour de France 2006, slo Floyd Landis grusomt tilbake på den 17. etappen og vant hele 5,42 minutter foran Carlos Sastre. Men dopingprøven som ble tatt etter denne etappen, viste at Landis hadde for høye testosteron- og epitestosteronverdier i kroppen da han ble testet. Den 5. august ble han sparket ut av laget etter at også B-prøven viste seg å være positiv.
Saken var svært lenge til behandling i USADA, det amerikanske antidoping-forbundet, hvor det til slutt ble erkjent at han hadde brukt ulovlige midler. Reglene til UCI, det internasjonale sykkelforbundet, krever at kjennelsen om diskvalifisering er gjort i syklistens hjemland. Landis ble utestengt fra proffsykling i to år. Han vant ikke frem med sin anke, og i september 2007 ble Óscar Pereiro Sio utropt til vinner av Tour de France 2006.
Landis hevdet at han ikke var dopet helt til han overraskende tilstod i mai 2010.
Per Palle Storm
Per Palle Storm (født 1. desember 1910 i København, død 6. januar 1994 i Oslo ) var en dansk-norsk kunstner og billedhugger og professor ved Statens kunstakademi.
Liv og virke
Storm vokste opp i Buenos Aires, hvor han var elev av billedhuggerne Tasso og Soler 1927-29. Han kom til Norge og studerte på Statens Kunstakademi under Wilhelm Rasmussen i 1930–33. Tidligere hadde han studert kunst i Tyskland, Spania, Frankrike og Italia. Han debuterte ved Høstutstillingen i 1934. I 1947 ble han selv professor ved Statens Kunstakademi, en stilling han beholdt til 1980.
Floyd Landis
Søksmål
I 2013 skrev media at Lance Armstrong er blitt formelt anklaget av Floyd Landis for brudd på loven om falske krav (False Claims-loven). Hvis USAs føderale rettsvesen dømmer Armstrong til å betale en erstatning til USA, så kan Landis «oppnå en belønning på rundt 15-25 prosent av det utmålte erstatningsbeløpet».
Comeback
Etter utestengelsen fortsatte han sykkelkarrieren for det amerikanske laget OUCH Pro Cycling Team Presented by Maxxis.
Per Palle Storm
Liv og virke
Han var en sterk og toneangivende kunstner i sin generasjon og arbeidet i en naturalistisk stil. Billedhuggeren Nils Aas (1933–2004) var en av mange kunststudenter som gikk i lære hos Storm. I 1967 fikk Storm 2. pris for sitt bidrag til Haakon 7.-monumentet i Oslo. Konkurransen ble vunnet av nettopp hans tidligere elev, Nils Aas.
Storm var innehaver av Kongens fortjenstmedalje i gull (1950). Han var ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden (1980), ridder av den danske Dannebrogordenen og Grand Commander av den liberiske Star of Africa. Han var også kommandør av Purpurneseordenen.
Om et godt kunstverk sa han at det var som en fuglekasse. Var formen bra, ville fuglen føle seg hjemme og flytte inn.
Arbeider
Blant hans arbeider er:
Ved etableringen av Fearnleys olympiske ærespris i 1952, fikk Storm i oppdrag av skipsreder Thomas Fearnley (1880–1961) å utforme prisen. Storm laget da en statuett i bronse etter den antikke hellenske Myronstatuen Discobolus («diskoskasteren»). Den statuetten har fulgt æresprisen siden. LOs ærespris Pioneren består av en statuett som er en kopi av hans arbeidermonument på Youngstorget.
Storm sto for utformingen av kong Olavs første myntrekke som ble utgitt fra 1958 til 1973. Myntrekken bestod av 1 krone, 50-øre, 25 øre, 10 øre, 5 øre, 2 øre og 1 øre. Denne myntrekken brøt med tidligere tiders formuttrykk, hvor myntenes revers (bakside) var forbeholdt riks- eller heraldiske symboler. Storms myntrekke var revolusjonerende ved at han benyttet naturalistiske dyrebilder. Én-kronen var myntens syvende utgave, slått i kobbernikkel, der revers viste en hest, 50-øren en elghund, 25-øren en meis, 10-øren en bie, 5-øren en elg, 2-øren en orrhane og 1-øren et ekorn. Utformingen førte til debatt, bl.a. på Stortinget. 5-kronen som ble utgitt i 1963 var ikke formgitt av Storm.
To av hans kunstverk er vist på norske frimerker, jfr Liste over kunstverk på norske frimerker: «Pioneren» (1957) på et frimerke til LOs 100-årsjubileum i 1999, og «Mann som drikker» (1960) på et frimerke fra 2010 i serien Norsk kunst.
Political Animals
Political Animals er en amerikansk miniserie skrevet og regissert av Greg Berlanti. Serien ble sendt i USA på USA Network fra 15. juli til 19. august 2012. Sigourney Weaver spiller hovedrollen, mens Carla Gugino, Ciarán Hinds, James Wolk, Sebastian Stan og Ellen Burstyn medvirker i biroller.
TV-serien handler om politikeren Elaine Barrish (Weaver), USAs utenriksminister, som forsøker å balansere politikerkarrièren med familieliv. Hun bestemmer seg for å stille i primærvalgene mot den sittende presidenten, noe som påvirker resten av familien. I tillegg til politikk er journalistikk et sentralt tema i serien; særlig forholdet mellom Barrish og journalisten Susan Berg (Gugino), som skal skrive en artikkel om henne.
Det gikk rykter om at serien skulle få en hel sesong, men 2. november 2012 offentliggjorde USA Network at de skulle holde seg til planen om en miniserie. TV-serien består av seks episoder som varer i cirka 50 minutter hver.
Political Animals fikk god kritikk, spesielt for rolleskildringene til skuespillerne. Flere sammenlignet Elaine Barrish med politikeren Hillary Clinton, og Weaver kalte serien en hyllest til politikere som henne, både på godt og vondt. Miniserien ble nominert til fem Primetime Emmy Awards i 2013, blant annet for beste miniserie eller TV-film og beste kvinnelige hovedrolle i en miniserie eller TV-film for Weaver. Burstyn, som spilte Elaines mor, vant en Emmy-pris for sin rolletolkning. Weaver ble også nominert til en Golden Globe, en Screen Actors Guild Award og en Satellite Award for rolletolkningen, men vant ingen av dem.
Episode 1: «Pilot»
Tidligere førstedame Elaine Hammond (Sigourney Weaver) spør mannen Bud (Ciarán Hinds) om skilsmisse etter at hun taper primærvalgene i USA til Paul Garcetti (Adrian Pasdar). To år senere er paret skilt, og Elaine har tatt tilbake sitt pikenavn Barrish og er utenriksminister i Garcettis regjering. En dag blir hun intervjuet av journalisten Susan Berg (Carla Gugino) fra The Washington Globe, som har vunnet Pulitzerprisen for spalten om Buds mange affærer. Siden den gang har Berg vært krass mot Elaine for å ha holdt ut med Bud og så skille seg, for å få noe som kan virke som en politisk gevinst.
Episode 2: «Second Time Around»
«Second Time Around» er delt opp i nåtidsscener og tilbakeblikk. I tilbakeblikket er Bud fremdeles president og Elaine førstedame. Hun konfronterer Bud med å ha hatt sex med en annen kvinne, men Bud benekter ryktene. Elaine tror på ham, og bestemmer seg for å stille opp til et intervju med kvinnen som påsto dette. Før hun rekker å gjennomføre intervjuet, tilstår imidlertid Bud at ryktene var sanne. Han forsøker å be om unnskyldning, og råder Elaine til å forlate ham, siden han kommer til å være utro igjen. Elaine svarer imidlertid at hun blir, fordi hun har en plikt som førstedame.
I nåtiden får Elaine overbevist presidenten om å sende Bud til Oman for å forhandle om gislene som blir holdt i Iran, men visepresident Fred Collier (Dylan Baker) er ikke enig. Han sier i nyhetene at noe vil skje i Oman i forbindelse med gisselkrisen, som vil forårsake at forhandlingene blir avsluttet. Elaine rekker imidlertid å megle en avtale med den tyrkiske ambassadøren om en ny forhandling i Istanbul. Bud får hjelp av journalisten Susan med forhandlingene, og redder gislene. Samtidig oppdager Elaines sønn Douglas (James Wolk) at T. J. har begynt med narkotika igjen, men han lover å ikke si det til noen. T. J. stjeler penger fra bestemor Margaret (Ellen Burstyn) for å kunne starte sin egen nattklubb; noe han tror kan være løsningen på problemene sine. Han får imidlertid for dårlig samvittighet til å bruke pengene han har stjålet, og etter hvert får han penger av Douglas. Episoden slutter med at Douglas forteller Susan om Elaines valgdeltakelse. Han er redd valget vil ødelegge familien.
Episode 3: «The Woman Problem»
I tilbakeblikk er Bud på TV for å promotere Elaines første valgdeltakelse. Elaine skremmes av mannens språkbruk, og spør Douglas om å få Bud «tilbake i form». En viktig kveld i Elaines presidentkampanje får Douglas ecstasy av T. J., og spør Anne (Brittany Ishibashi) impulsivt om å gifte seg med ham. Samtidig mislykkes Bud nok en gang med å fremme Elaines kandidatur i pressen. Etter hvert får T. J. og Douglas vite at Bud iscenesatte de dårlige TV-intervjuene så pressen ville klandre Bud for Elaines kommende valgtap, slik at hun kunne stille og eventuelt vinne primærvalgene en annen gang.
I nåtid vil ikke Garcetti at Elaine skal stille til valg i mot ham, og ber derfor Elaines tidligere lærer, dommer Diane Nash (Vanessa Redgrave), om å pensjonere seg fra høyesterett for å kunne gi plassen til Elaine. Nash vurderer å takke ja for å kunne tilbringe mer tid med sin dødssyke kone. En kilde i Det hvite hus tipser The Washington Globe om det som skjer, og Susan får ansvaret for å skrive artikkelen. Hun forteller det videre til Elaine, som får overbevist Nash om å takke nei til Garcettis forslag. Elaine forteller familien at hun skal stille som presidentkandidat. Margaret synes ikke det er en god idé, men vet at datteren vil bli ulykkelig om hun ikke gjennomfører det. Bud, Douglas og T. J. drar på fisketur, og får bo hos Buds gamle venn. Vennen tror Elaine vil vinne primærvalgene så lenge Bud ikke blander seg inn. Douglas ber Susan vente med artikkelen om morens kandidatur; i bytte vil Susan høre om Elaines planer for å vinne valget.
Episode 4: «Lost Boys»
I tilbakeblikk blir det avslørt at T. J. hadde et forhold med Sean Reeves (David Monahan), et republikansk kongressmedlem som ikke hadde fortalt at han var homofil. Elaine konfronterer T. J. om forholdet, men han sverger på at han elsker Sean. Visepresident Collier bruker forholdet til å tvinge Sean til å stemme for et av regjeringens lovforslag. Senere nekter Sean for kjærlighetsryktene, og T. J. forsøker å ta sitt eget liv ved eksosforgiftning. Elaine finner ham før det er for sent.
I nåtid får Elaine problemer når en kinesisk ubåt synker utenfor California-kysten. I ubåten er et innesperret mannskap som blir forgiftet av radioaktiv stråling. Collier fraråder presidenten å hjelpe mannskapet, så Elaine henvender seg til Kina for hjelp. De vil ikke fremstå svake, og heller ikke de hjelper til. Hun forteller Garcetti at hun vil offentliggjøre kandidaturet sitt med mindre han redder det kinesiske mannskapet.
Samtidig lurer Susans journalistkollega Georgia Gibbons (Meghann Fahy) Anne til å bekrefte Elaines valgdeltakelse. Susan får avverget publisering ved å love Gibbons en byline i artikkelen hennes om Elaine. Etter hvert åpner T. J. den nye nattklubben. Ingen av foreldrene kan imidlertid komme på åpningen; Bud kommer ikke fordi han tror klubben vil forårsake et tilbakefall, og Elaine fordi hun har hørt at Sean skal være der. T. J. sier at han klarer seg fint på egen hånd, men tar imot kokain fra en narkolanger på nattklubben. Han besvimer etter hvert av overdose. Episoden slutter med at Bud finner ham.
Episode 5: «16 Hours»
I tilbakeblikk avsløres det at Susan arbeidet hardt for å bli den anerkjente journalisten hun har blitt. Hun ble kritisert for sin harde behandling av Elaine i spalten sin, og hadde et dårlig forhold til moren (Blair Brown). I nåtiden ber Elaine Susan om å dikte opp en falsk historie for å redusere fokuset på sønnens overdose. Susan takker ja når Elaine tilbyr henne eksklusiv dekning av ubåtredningen som betaling. Hun blir sendt på et fly til San Diego med Douglas for å skrive artikkelen. De forteller hverandre om oppvekst og kjærlighetsliv, og har etter hvert sex.
Margaret forteller Anne at hun vet om spiseforstyrrelsen hennes, og oppfordrer henne til å fortelle det til Douglas. På sykehuset våkner T. J. med Elaine sittende ved siden av seg; han beklager før han sovner igjen. Bud får høre om Colliers utpressing av Sean, og slår ham ned i Det ovale kontor foran presidenten. Elaine konfronterer Garcetti og får vite at Kinas planer om å bore i senk ubåten vil forårsake en radioaktiv sky over San Diego. Elaine overbeviser Garcetti om å ignorere de kinesiske truslene, og får omsider reddet ut det kinesiske mannskapet, som takker USA for hjelpen. Det blir en moralsk seier for presidenten, som kan koste Elaine kandidaturet. Episodetittelen viser til tiden mellom sykehusbesøket og redningen av ubåtmannskapet, 16 timer.
Episode 6: «Resignation Day»
Elaine sier opp stillingen som Garcettis utenriksminister, men han avslår oppsigelsen. Han ber henne om å stille til valg som visepresidenten hans, i stedet for å stille imot ham. Elaine takker ja til tilbudet for å kunne tilbringe mer tid med familien.
Douglas tar en kopi av oppsigelsesbrevet og gir det til Susan som et siste bidrag til artikkelen hennes. Susan forteller det videre til Georgia, som ivrer etter å publisere brevet. Susan nekter henne imidlertid å gjøre det, og mener det ikke er moralsk riktig. Georgia forteller det videre til sjefen, som sier til Susan at brevet må publiseres. Susan sier det til Elaine, men får vite at hun ikke lenger skal stille som presidentkandidat.
Presidentflyet kræsjlander i Frankrike, president Garcetti og et titalls andre mennesker dør. Collier bestemmer seg for å stille som presidentkandidat i Garcettis sted. Douglas føler seg skyldig for å ha vært utro med Susan, og rømmer vekk for å gifte seg med Anne. T. J. vet imidlertid hvor de dro, og forteller det til resten av familien som ankommer bryllupet i tide. På festen etterpå forsøker Bud å overtale Elaine om å stille til valg mot Collier. Han sier at folket «trenger en sterk, robust, kompetent leder for å få dem gjennom [det som har skjedd]. Fred Collier er ikke den mannen. Men du er den kvinnen. (...) Si at du skal stille.» Elaine smiler inn i kameraet før bildeutsnittet går i sort.
Tema
Sigourney Weaver spilte hovedrollen som Elaine Barrish. Hun kalte Political Animals en hyllest til politikere som Hillary Clinton, «både på godt og vondt». Weaver har sagt at figuren er inspirert av Clinton (som i likhet med Elaine var USAs utenriksminister da serien gikk på TV), og har kalt rollefiguren «en begavet politiker». Hun beskrev Elaine som «matriarken» i en «svært levende» og «dysfunksjonell» familie». «Jeg føler at Elaine virkelig er venstreorientert på best mulig måte. I en tid da liberale blir kastet ut, er hun den liberale.» Flere kritikere sammenlignet forholdet mellom Elaine og eksmannen Bud med Hillarys forhold med Bill Clinton. Ifølge The Guardian tilbyr Political Animals «en mulighet for [Hillary] Clintons tilhengere å tilpasse historien til sin egen smak».
Carla Gugino spilte journalisten som skal skrive en artikkel om Elaine. Gugino har sammenlignet rollefiguren med journalisten Bob Woodward, som skrev en rekke artikler om Richard Nixon. Hun har sagt at Woodward ville vært Susans rollemodell. Gugino har også sammenlignet Susan med forfatteren Maureen Dowd fra The New York Times, som skrev mye om Clinton-familien i 1990-årene. Ciarán Hinds spilte Elaines eksmann Bud, og Berlanti sammenlignet karakteren med Bill Clinton, «på grunn av figurens atferd», og Lyndon B. Johnson, «på grunn av måten [Johnson] snakket på».
Utgivelse
Political Animals gikk på TV-kanalen USA Network fra 15. juli til 19. august 2012. Den ble markedsført med taglinen «Makt går i familien.» (Power runs in the family.) TV-serien fikk lave seertall sammenlignet med kanalens andre TV-programmer. «Pilot» ble sett av 2, 62 millioner amerikanske seere, mens «Resignation Day» ble sett av 2, 34 millioner. Skuespillerne i miniserien skrev under en kontrakt for eventuelle flere sesonger. Berlanti planla en sesong 2 om Elaines presidentkampanje. I den ville Collier, som skulle stille som presidentkandidat i Garcettis sted, gi plassen sin til Bud, slik at Elaine og Bud stiller i mot hverandre. Dette ville tære på familien ytterligere. 2. november 2012 ble det offentliggjort at det ikke vil komme flere episoder av Political Animals. TV-serien ble utgitt på DVD i USA 6. august 2013.
Anmeldelser
TV-serien fikk god kritikk. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes anslo at 63 % av totalt 31 anmeldelser var positive. Ifølge siden er kritikernes konsensus som følgende: «Political Animals utspiller seg ofte mer som en høynivå-såpeopera enn et politisk drama, men den tilbyr likevel litt bitende, såpete moro takket være et formidabelt cast.» Entertainment Weekly kalte serien en «velspilt, underholdende dramasåpe» som «som tilbyr en morsom og troverdig titt på den kompliserte krysningen mellom kjærlighet, kjønn og politikk». San Francisco Chronicle skrev: «Til tross for den overfylte handlingen og den undertenkte dialogen, er Weaver overbevisende og til og med tiltalende i rollen. Hun er faktisk god nok til å få deg til å tenke på hvor mye potensial Greg Berlanti har sløst bort».
Molly Eichel fra The A.V. Club anmeldte de seks episodene hver for seg. Etter første episode skrev hun at «spissfindighet ikke er seriens styrke», men roste kvinnefigurene, henholdsvis Sigourney Weaver, Carla Gugino og Ellen Burstyn. Hun skrev: «Disse kvinnene er ikke bare papirtynne ballbusters. De har lov til å være sårbare, men de har også lov til å ta seg sammen igjen. Sjeldent har feminin kraft vært såpass feiret og synliggjort». Eichel skrev at Weaver spilte dårligere i tilbakeblikkscenene i «Second Time Around», og mente at Elaines naivitet gjør henne til en helt annen figur. Hun skrev at tonen i episoden var «deflatert», men roste serien for skildringen av «subtil kjønnsdiskriminering».
I forbindelse med episoden «The Woman Problem» skrev hun at seriens dårligste egenskap var «karikatur uten et budskap eller en overbevisende rollefigur». Eichel skrev imidlertid at en av seriens styrker var «å uformelt ta for seg politikkens skitne spill». Eichel mente at «Lost Boys» «endelig treffer den perfekte balansen mellom seriens alvorlige ytre, og dens deilige, melodramatiske senter». Hun roste også utviklingen av Sebastian Stans figur. Eichel skrev at Susans tilbakeblikk i «16 Hours» ikke passet inn i episodens tema, men roste seriens evne til å være tvetydig.
Molly Eichel mente at «Resignation Day» var seriens beste episode, «fullført med en jevn tone, en sjokkerende vri til å sparke i gang i andre halvdel, og en åpen slutt som rydder vei for en potensiell andre sesong». Hun kommenterte at tilbakeblikkene i de fire midtepisodene gjorde serien treg. Eichel roste James Wolks figur Douglas: «Du ønsker å heie på ham og han vil godt, men han begår menneskelige feil og skaper andre bisarre handlingsforløp. Han er ekte uten å bli kjedelig, komplisert uten å være for dramatisk.» Hun var misfornøyd med Stans figur, og skrev at «T. J. forblir en tapt mulighet; i stedet for å se på årsakene for T. J.s problemer, slutter serien nok en gang med å se på utslagene.» Til slutt roste hun Weavers arbeid: «Alt i alt er «Resignation Day» Sigourney Weavers episode: åpningsscenen når hun våkner og gjør seg klar for dagen (...), den hjerteskjærende samtalen med den franske presidenten, sammenbruddet foran Susan.»
Utmerkelser
I juni 2012 ble Political Animals, blant fire andre TV-serier, kåret til årets mest spennende nye serie av Broadcast Television Journalists Association (BTJA). Sigourney Weaver ble nominert til en Satellite Award, en Screen Actors Guild Award, en Golden Globe, en Critics' Choice Television Award og en Primetime Emmy Award for rolleskildringen i TV-serien, men vant ingen av prisene. Serien ble nominert til en Golden Globe, Primetime Emmy Awards og Critics' Choice Television Award for beste miniserie eller TV-film, men prisene gikk til henholdsvis Game Change, Mitt liv med Liberace og Sherlock i stedet. Ellen Burstyn vant en Emmy-pris for rolletolkningen sin. Miniserien ble også nominert til to andre Emmy-priser for hårstyling og rollebesetning.
Henri Druey
Daniel-Henri Druey (født 12. april 1799 i Faoug i Vaud, død 29. mars 1855 i Bern) var en sveitsisk liberal-radikal politiker. Han var sekretær for komiteen som fremla forslaget til ny forfatning, vedtatt 12. september i 1848. Han var også medlem av den første regjeringen som deretter ble dannet, i november samme år.
Liv og virke
Druey ble født i Faoug i kantonen Vaud. Han studerte juridikum, først ved akademiet i Lausanne, og deretter i Heidelberg, Paris og London.
I 1845 ble han valgt inn i storrådet i kantonen Vaud. Druey som var fransktalende, ble sekretær for forfatningskomiteen. I 1848 ble han medlem landets første regjering.
Druey var medlem av Forbundsrådet helt til 1855, herunder en periode som forbundspresident i 1850. Han døde 29. mars 1855, mens han fortsatt var medlem av i Forbundsrådet.
Rikspartidagene i 1929
Rikspartidagene i 1929, de 4. rikspartidagene for det nasjonalsosialistiske tyske arbeiderparti, NSDAP, ble gjennomført i Nürnberg 1. – 4. august 1929. Partidagene samlet 150 000 deltakere.
Det finnes en 89 minutter lang 16 mm film fra rikspartidagene. Filmen er regissert av Karl Friedrich Reimers og inneholder:
Eduardo Andersen
Eduardo Hans «Doddo» Andersen (født 16. oktober 1963) er en norsk musiker, forfatter og lokalpolitiker i Bergen. Han er kjent som frontfiguren i bandet Unge Frustrerte Menn som eksisterte fra 1991 til 2002 og ga ut syv album. Doddo er også medlem av sportsredaksjonen i Bergens Tidenes Ballspark. 3. november 2022 ble Andersen utnevnt som byråd for kultur, frivillighet og inkludering av byrådsleder Rune Bakervik.
Biografi
Doddo har utenom bandet Unge Frustrerte Menn samarbeidet med Odd Nordstoga om å skrive revyen Kjærlighet er best på pinne som også er tittelen på en bok, skrevet av Doddo, om de fire stadiene menn går igjennom i jakten på kjærligheten. Han ga i 2018 ut sitt første soloalbum, La oss ta en idealist. For albumet vant han Spellemannprisen 2018 i klassen årets tekstforfatter.
Doddo er blant annet fast skribent i Bergens Tidendes nettutgave der han blogger om alt som vedrører Brann. Doddo har gitt ut fem bøker. Høsten 2012 kom Mitt Haukeland - En nær livet-opplevelse ut. Boken handler om Haukeland universitetssykehus, og er gitt ut i forbindelse med sykehusets hundreårsjubileum. Doddo er sønn av Knut Albrigt Andersen, og bror av musikerne gitarist Knut Luedy «Tino» Andersen og singer-songwriter og plateprodusenten Geir Luedy.
Crispin Gurholt
Crispin Anders Martin Leo Coulthard Gurholt (født 18. januar 1965 i Oslo ) er en norsk billedkunstner, med bakgrunn som maler, scenograf og filmskaper.
Gurholt tok mesterbrev som tømrer som 23-åring, og begynte året etter på Einar Granum Kunstskole. Deretter Oslo Tegne- og Maleskole, en periode som elev hos Odd Nerdrum og Statens kunstakademi 1993-98. Samtidig med kunstakademiet studerte han ved New York University SCE Film School.
Han debuterte på Høstutstillingen allerede i 1993. Han har regissert musikkvideoene Denim Demon og Get It On for Turboneger, og har arbeidet med fotografi og performance. Hans stedsspesifikke installasjoner kalt live photo er nøye scenografert, preget av små, meningsbærende detaljer, og dokumenteres-gjenskapes fotografisk.
Adorn
Adorn er en fiktiv elv fra J.R.R. Tolkiens univers Midgard.
Adorn var en av de elvene som oppsto i Midgard som har sitt utspring i Kvitklettene. Den flyter sammen med elva Jarna (Angren på Sindarin) og de skaper kongeriket Rohans vestre grense. Adorn flyter sammen med Jarna ca. 150 Númenóreanske mil vest for Rohansgapet.
Den triangel formede landtungen som er mellom elvene Jarna, Adorn og Kvitklettene var symbolsk sett en del av Kongeriket Rohan, men i den senere tiden av det tredje tidevervet var dette området delt mellom Rohirrim og Dunlendingene.
List of Middle-earth rivers Hydrografia Śródziemia
Douglas C. Engelbart
Douglas «Doug» Carl Engelbart (født 30. januar 1925 i Portland, død 2. juli 2013 i Atherton) var en amerikansk forsker og IT-utvikler.
På 1960-tallet var han laboratoriesjef ved Stanford Research Institute i California, hvor han hadde jobbet siden 1957. Her deltok han i utviklingen av det sivile internettet, og på 1970-tallet patenterte han PC-musen. Denne oppfinnelsen gjorde han sammen med Bill English. Han demonstrerte bruk av PC-mus og online telekonferanse allerede i 1968.
Engelbart var i en årrekke en viktig talsperson for digitalisering av organisasjoner og problemløsning med datateknologi. I 1988 grunnla han Bootstrap Institute, hvor han arbeidet med andre forskere for å styrke utforskningen av informasjonsteknologiens potensialer.
Engelbart fikk Turing-prisen i 1997. I 2000 ble han tildelt National Medal of Technology, den høyeste utmerkelsen i USA for teknologiske samfunnsbidrag.
Rubén Darío
Félix Rubén García Sarmiento (født 18. januar 1867 i Metapa, død 6. februar 1916 i León) var en nicaraguansk poet som skrev under pseudonymet Rubén Darío.
Han tilbrakte store deler av sitt liv utenfor sitt hjemland som journalist og diplomat. I 1888 gav han i Chile ut Azul, som er et av de innledende verkene i spansk-amerikansk modernisme.
Fødebyen Metapa ble senere til Ciudad Darío, oppkalt etter ham i 1920, fire år etter hans død.
Bøenselva
Bøenselva er en elv som renner fra Gjølsjøen ned til Lifjorden i Øymarksjøen fra øst. Elva renner for en stor del gjennom jordbrukslandskap, og er i dårlig forfatning på grunn av forurensing. Det er anbefalt tiltaksorientert overvåkning.
W. S. Gilbert
William Schwenck Gilbert (født 18. november 1836, død 29. mai 1911) var en engelsk dramatiker, librettist, poet og illustratør.
Han er best kjent for sine fjorten komiske operaer produsert i samarbeid med komponisten Arthur Sullivan, hvorav den mest kjente inkluderer H.M.S. Pinafore, The Pirates of Penzance og en av de mest spilte verker i historien om musikkteater, The Mikado. Bab Ballades er en samling av lette vers illustrert med hans egne tegneserier og tegninger.
Ole Frederik Joensen
Ole Fredrik Joensen (1876–1964), på folkemunne kalt Óli í Skúla, var en færøysk kjøpmann og politiker (Sb.) fra Klaksvík. Han var Klaksvíks sognestyreformann og medlem av det færøyske Lagtinget.
Liv og virke
Han var sønn av lærer Samuel Michael Joensen og hustru Marie Fredrikke Olsen i Klaksvík. Etter konfirmasjonen begynte han i handelslære ved kjøpmannsforretningen Jørgen Bech & Sønner i Klaksvík. Han giftet seg med Oluffa Olsen, datter av sysselmann, lagtings- og landstingsmann Clement Olsen.
Han etablerte i 1904 sin egen kjøpmannsforretning med fiskebåtrederi, eksport av klippfisk og saltfisk samt import av kull, tømmer og salt. Firmaet O.F. Joensen holdt til i Klaksvík og hadde filialer i flere andre bygder.
Joensen var innvalgt på Lagtinget fra Norðoyar 1924–1928, 1932–1946 og 1950–1954, valgt som sambandsmann. Georg L. Samuelsen beskrev ham som «så kongetro som noen kan huskes å ha vært», men «radikal i en viss god forstand». På Lagtinget arbeidet Joensen for utbygging av sykehusvesenet, sosialforsorgen og havnevesenet. Joensen tok initiativ til Færøyenes første statsgodkjente sykekasse i Klaksvík i 1905. Han var sykekassens formann i 20 år og ble en pådriver for et moderne sykehus på stedet. Han ble forstander ved sykehuset som åpnet i 1928.
Æresbevisninger
Joensen ble utnevnt til ridder av Dannebrogordenen og tildelt Dannebrogordenens hederstegn.