cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Einar Hoff Hansen
Hoff-Hansen gikk på Valler skole i Bærum i tiden 1941-43. Skolekamerat Tor Lyshaug husker ham først og fremst som et matematisk geni, som egenhendig skrev bevis for at n-te-roten av ethvert tall går mot 1. Da han ikke husket det matematiske bevis som var skrevet noen år tidligere, regnet han det ut selv som svar på et spørsmål på en skoletentamen. Han skrev senere en utredning for matematisk logikk for universitetet i Budapest. Denne har blant annet bidratt til utviklingen av den moderne digitale computer.
1. divisjon fotball for menn 2010
7. serierunde
9. mai
8. serierunde
15. mai
Einar Hoff Hansen
Hoff-Hansen regnes også som en av de fremste norske fjellklatrere i tiden rundt andre verdenskrig, i Kolsås-miljøet som omfattet bl.a. Peter Wessel Zapffe og Arne Næss sr. Hoff-Hansen ledet den første bestigningen av Andersnatten i 1941 med Bengt Christiansen. I 1942 ledet han bestigningen av en ny rute sammen med Egmont Nørregaard. Han forulykket under klatring i Østveggen på Kolsås. «Hans død betyr et stort tap for oss alle, ja for tindesporten selv,» skrev Arne Næss i sin nekrolog over ham.
1. divisjon fotball for menn 2010
8. serierunde
16. mai
Parafinlampe
Parafinlampe er en lyskilde som første gang ble konstruert av den polske oppfinneren Ignacy Łukasiewicz i år 1853. Det er to hovedtyper parafinlampe, begge brenner parafin, men har ulik virkemåte, vekelampe og trykklampe. Dette var den mest vanlige lyskilden fra slutten på 1800-tallet og et stykke inn på 1900-tallet. En kjent produsent i Norge var Høvik Verk. En vanlig variant av vekelampene er fjøslykt, som fortsatt produseres.
1. divisjon fotball for menn 2010
8. serierunde
{|
9. serierunde
23. mai
Einar Hoff Hansen
Professor Karl Egil Aubert sørget for å få utgitt noen av Hoff-Hansens etterlatte skrifter.
1. divisjon fotball for menn 2010
9. serierunde
24. mai
10. serierunde
30. mai
3. juni
14. juli
11. serierunde
14. juli
28. juli
12. serierunde
4. juli
{|
13. serierunde
11. juli
14. serierunde
18. juli
5. august
15. serierunde
25. juli
8. september
16. serierunde
1. august
{|
17. serierunde
8. august
18. serierunde
25. august
19. serierunde
22. august
20. serierunde
29. august
{|
21. serierunde
5. september
15. september
6. oktober
23. serierunde
19. september
24. serierunde
26. september
25. serierunde
3. oktober
26. serierunde
10. oktober
20. oktober
27. serierunde
17. oktober
28. serierunde
24. oktober
{|
29. serierunde
31. oktober
30. serierunde
7. november
20. juli-attentatet
20. juli-attentatet var et bombeattentat og et mislykket forsøk på statskupp fra en rekke høyere offiserer innen Wehrmacht, det regulære forsvaret i det nasjonalsosialistiske Tyskland, 20. juli 1944.
Planene omfattet likvidering av landets leder og nazistpartiets fører Adolf Hitler, avsettelse av nazistpartiet og arrestasjon av sentrale representanter for naziregimet, dannelse av en ny ikke-nazistisk regjering og umiddelbar innledelse av forhandlinger med de vestallierte for å avslutte krigen i vest.
De fleste aktive konspiratørene var yrkesoffiserer med et konservativt politisk ståsted, men støttespillerne omfattet også sosialdemokrater, liberale og kristendemokrater. Generalfeltmarskalk Erwin von Witzleben var tiltenkt rollen som ny leder for Wehrmacht.
Attentatet mot Hitler skjedde på Wolfsschanze i Rastenburg i Øst-Preussen, et av hovedkvarterene for den tyske ledelsen under andre verdenskrig, og ble utført av oberst grev Claus von Stauffenberg.
Synet på 20. juli-attentatet har vært preget av den kalde krigen; i Vest-Tyskland og det gjenforente Tyskland blir konspiratørene bak attentatet æret som helter i etterkrigstiden og overlevende konspiratører var sentrale i grunnleggelsen av Bundeswehr; i DDR og østblokken ble konspiratørene sett på som «reaksjonære agenter for den amerikanske imperialismen».
Attentatet
Planen innebar at Stauffenberg plasserte en tidsinnstilt bombe nær Hitlers stol ved Wolfsschanze-hovedkvarteret, og deretter straks reiste til Berlin for å kommandere troppene under opprøret. En ny regjering var allerede dannet. Kodenavnet for operasjonen var «operasjon Valkyrie», basert på reservehærens operasjonsplan («Ersatzheer») ved situasjoner med nasjonalt kaos.
Det var Wilhelm Keitels tilstedeværelse som gjorde attentatet mulig. Stauffenberg visste at når han ble eskortert inn i sperreområdet av Keitel, generalfeltmarskalk og øverste sjef for Wehrmacht, slapp han å få mappen undersøkt. «Min fører, De lever!» var Keitels første ord etter eksplosjonen. Alfred Jodl (sjef for den operative staben og assistent for Keitel), som pådro seg en mindre hodeskade, mintes at Keitel «tok Hitler i sine armer og med fullkommen ro førte ham ut i det fri, varsomt som med et barn.»
Åstedet var da et eneste virvar siden brakken tok fyr etter eksplosjonen og taket var falt ned.
Imidlertid førte tre forhold til at Hitler overlevde bomben:
Flere ganger tidligere hadde sprengladningen vært sendt til Hitlers hovedkvarter og returnert på grunn av teknisk defekt.
Mussolinis besøk samme dag
Samme dag, 20. juli, var Mussolini ventet på besøk i Rastenburg. Da toget ankom tidlig på ettermiddagen, stod Hitler likblek på perrongen og tok imot. Han fortalte Mussolini om sin mirakuløse redning få timer tidligere.
Etter en runde i ruinen var det tid for te. Himmlers representant i Italia, SS-mannen Eugen Dollmann, har gitt en skildring av dette teselskapet, der Ribbentrop og Karl Dönitz skjelte ut generalene, mens generalene kjeftet tilbake.
Hitler og Mussolini forholdt seg tause inntil noen plutselig nevnte et annet kupp, Röhm-affæren i 1934, og utrenskningen etterpå. Brått sprang Hitler opp og raste i en halvtime foran de målløse gjestene. Han skrek at forsynet igjen hadde utpekt ham som den utvalgte, og raste om drakoniske straffer «mot kvinner og barn», uten at noen forstod hva de hadde med saken å gjøre.
«Jeg vet ikke hvorfor jeg ikke straks gikk over til de allierte,» sa en av gjestene senere. Hele tiden gikk hvitkledde tjenere rundt og skjenket te. Opptrinnet ble avbrutt av en telefon fra Berlin, der Goebbels forsøkte å ordne opp. Hitler skrek inn i røret at alle skulle skytes: «Jeg begynner å tvile på om det tyske folk er mine høye idealer verdig!» Straks begynte gjestene å forsikre ham om sin lojalitet. Ifølge Dollmann langet Göring ut etter Ribbentrop med marskalk-staven sin, mens Ribbentrop ropte: «Jeg er fremdeles utenriksminister, og mitt navn er von Ribbentrop!»
Nå var det bare Hitler som satt taus, bare med enkelte utbrudd med trusler om blod og konsentrasjonsleire, mens Mussolini var brydd.
Resultatet av kuppet
I antagelsen om at Hitler var død, fløy Stauffenberg og Haeften til Berlin for å møtes med sine sammensvorne i krigsministeriet i Bendlerblock. General Friedrich Olbricht hadde hørt radiomeldinger om attentatet og at Hitler hadde overlevd, og hadde derfor ikke satt i gang «operasjon Valkyrie» umiddelbart etter likvideringsforsøket, selv om Stauffenberg hadde rapportert at Hitler var død.
Dermed kunne det først startes fire timer senere, da Stauffenberg ankom. Det var en alvorlig feil ved planen at Stauffenberg både skulle utføre attentatet og lede aksjonen fra Berlin. Meldingen om at Hitler fremdeles var i live, lammet de sammensvorne, når de burde ha aksjonert som om han var død.
Under opprøret klarte ikke konspiratorene å ta kontroll over radiostasjoner, og dermed ikke å undertrykke nyheten at Hitler hadde overlevet. Reservestyrker i Berlin, som først hadde adlydt Stauffenbergs ordrer, nektet snart å gjøre dette, og kuppforsøket kollapset.
Da attentatet ble kjent, samlet ca. 350.000 mennesker seg i Wien for å vise sin støtte til regimet. I Paderborn samlet en femtedel av innbyggerne seg i en støttedemonstrasjon for nazi-styret. Også i byer som hadde vært utsatt for voldsomme allierte bombetokt, som Hamburg og Stuttgart, markerte store deler av befolkningen sin avsky for attentatet.
Flere tyske soldater falt mellom 20. juli 1944 og 8. mai 1945, enn i de foregående fem årene. Så lenge krigen varte i 1945, ble i gjennomsnitt tusen sivile drept hver dag. Togene fortsatte å rulle mot konsentrasjonsleirene så lenge infrastrukturen tillot det. Når lojaliteten mot Hitler var såpass stor hos gjennomsnittstyskeren, kan det jevnføres med observasjonene i den britiske journalisten John Gunthers bok Europa bak kulissene fra 1936, der han skrev at tyskerne «identifiserer seg med Føreren. Hvert eneste individ får del i hans autoritet(...)Tyskerne påstår f.eks. at det ikke er de som kjemper for Hitler, men Hitler som kjemper for dem.»
Følgene for de impliserte
Stauffenberg, Haeften, general Friedrich Olbricht og oberst Albrecht Mertz von Quirnheim ble arrestert og henrettet i bakgården i Bendlerbock samme natt etter en hastig standrett organisert av generaloberst Friedrich Fromm. Generaloberst Ludwig Beck hadde fått beholde sin pistol «til personlig bruk», men feilet i to forsøk på selvmord. Han fikk til slutt nådeskudd av en Feldwebel. Minneplaten i Bendlerblock inneholder derfor fem navn. General Erich Hoepner ble hengt, mens kone og barn etter reglene for Sippenhaft ble sendt i konsentrasjonsleir. Generalfeltmarskalk Erwin Rommel, som var mistenkt for delaktighet, ble tvunget til å begå selvmord, da myndighetene ikke ønsket en åpen rettssak på grunn av Rommels umåtelige popularitet.
Hele generalstaben var implisert eller under mistanke. Mer enn femti generalstabsoffiserer døde. Hundrevis av personer ble i stillhet forflyttet. Günther von Kluge tok sitt liv. Også friherre Wessel Freytag von Loringhoven som var leder av sabotasjeavdelingen og hadde skaffet sprengstoffet derfra, tok sitt liv. Hans forgjenger, Erwin von Lahousen, unnslapp ved et mirakel og forklarte seg om saken under Nürnbergprosessen. Franz Halder ble kastet i fengsel og så ikke dagslys på fire måneder. Carl-Heinrich von Stülpnagel som lot SS og Gestapo i Paris arrestere, skjøt seg i en skog ved Verdun, men ble bare skadet og siden henrettet.
Hitler var etter attentatet først svært oppstemt over å ha overlevd, og mente dette var skjebnebestemt. I den første forvirringen var det ulike teorier om hendelsen, da det hvite lysglimtet i eksplosjonen avslørte at det var britisk sprengstoff, og man antok at bomben kunne ha blitt kastet inn i rommet av en britisk agent eller ved heldig presisjonsbombing. Sjokket var derfor stort, da det utpå ettermiddagen ble klart at sentrale krefter innen Wehrmacht sto bak. Dette førte til at Hitlers tillit til Wehrmacht ble ytterligere svekket.
Kaltenbrunner-granskningene om sammensvergelsens omfang og medlemmer kom til den konklusjon at «i den videre krets av sammensvorne ... hadde representanter for den politiske katolisisme spilt en hovedrolle». Selv om det var et sannhetskorn i dette, betød det slett ikke at hver eneste profilerte katolikk som ble arrestert etter attentatet, faktisk hadde hatt noe med attentatet å gjøre.
At Kaltenbrunners granskning hverken avdekket eller i liten grad reflekterte over Stauffenbergs rolle som attentatmann, skyldtes at den som opprinnelig var tiltenkt denne rolle, i siste øyeblikk ble beordret bort fra Wolfsschanze, og denne offiseren var en bekjennende protestantisk kristen. Konspirasjonen mot Hitler var altså ikke et gjennomgående katolsk prosjekt, selv om både Stauffenbergs og andre deltakeres motivasjon var tuftet på deres katolske etikk og bakgrunn.
Troika (sjokolade)
Troika lages ved å først legge ut en tynn marsipanleiv, som så dekkes av flytende trøffel. Videre legges den røde bringebærgeleen på. Til slutt kuttes dette i riktig størrelse, før det dekkes med flytende, mørk sjokolade.
Produktvarianter
Troika Troikasjokoladen selges som en sjokoladebar på 66g med taglinen «Ta deg tid til Troika». Opprinnelig ble sjokoladeplaten lansert med en vekt på 45g, men har siden økt til 66g.
Troika Små Fristelser
I 2010 ble Troika Små Fristelser gitt ut med slagordet: «Til de små kosestundene i hverdagen». Dette er en pose på 105g med 7 små, emballerte porsjonsbiter på 15g hver. Dette gir Troika Små Fristelser et energiinnhold på 60 kcal per bit.
Næringsinnhold
Per 100 gram:
Sjokoladen inneholder mandler. Den kan inneholde spor av nøtter.
Mosegråedderkopp
Mosegråedderkopp (Haplodrassus signifer) er en av edderkoppene i gruppen flatbukedderkopper (Gnaphosidae).
Utseende
Mosegråedderkopp er en middelsstor, litt flat edderkopp med kraftige bein. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene danner to tverr-rader. De midtre øynene i den bakerste raden er mer eller mindre uregelmessig (ikke sirkelrundt) formet.
Machadorythidae
Machadorythidae er en familiegruppe av døgnfluene. De er tilknyttet et liv i ferskvann som nymfer (larve), de voksne tar ikke til seg føde og lever ikke så lenge. Men de fleste lever lengre enn ett døgn.
Mosegråedderkopp
Utseende
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Machadorythidae
Utbredelse
Gruppen finnes bare i det vestlige Afrika, der den er funnet sør til Namibia.
Kingen
Kingen (svensk: Stor-Kingen, sørsamisk: Giengelsjaevrie – «Djupsjøen» ) er en innsjø på grensen mellom Norge og Sverige. Den norske delen ligger i Lierne kommune i Trøndelag, den svenske ligger i Krokom kommune i Jämtland.
Albanias sosialdemokratiske parti
Albanias sosialdemokratiske parti (på albansk Partia Socialdemokrate e Shqipërisë, PSD) er et sosialdemokratisk parti i Albania grunnlagt 22. april 1991. Det har i mange år vært ledet av Skënder Gjinushi, som var utdanningsminister fra 1987 til 1991. Partiet er medlem av Sosialistinternasjonalen.
John Sevier kraftverk
John Sevier kullkraftverk er et kullkraftverk i Hawkins County, delstaten Tennessee i USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 800 MW, fordelt på 4 like store blokker / turbiner.
Anlegget ble påbegynt omkring 1955 og stod ferdig i 1957. Brenselkilden er kull. Operatør er selskapet Tennessee Valley Authority. Utslippene av CO2 i 2007 var totalt 5,1990 mill tonn.
Anlegget er oppkalt etter guvernøren John Sevier.
São Luiz Gonzaga
São Luiz Gonzaga er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Syre–base-reaksjon
En syre–base-reaksjon er en kjemisk reaksjon mellom syrer og baser. Det finnes flere ulike forklaringsmodeller og definisjoner for å beskrive reaksjonene og problemer knyttet til dem. Forskjellene er viktige fordi de gir mulighet for å studere syre-base reaksjonene ved hjelp av ulike metoder, som kan brukes i ulike miljøer der reaksjonene finner sted. Syrer og baser ble først vitenskapelig beskrevet av den franske kjemikeren Antoine Lavoisier rundt 1776. Teorien om syre-base-reaksjon ble først beskrevet i 1923 av Johannes Brønsted og på samme tid av Martin Lowry.
Hans Marius Stormoen
Hans interesse for bass ble vekket i Danmark, der han tidlig ble kjent med Niels-Henning Ørsted Pedersen, og derpå i Oslos jazz- og bluesmiljø på 60- og 70-tallet. Han var med i Arild Wikstrøms kvartett (1961–63), i Jan Garbareks første band der han ble Norgesmester i jazz 1963. Stormoen var således sentral i miljøet på Club 7 (sammen med Bill Mulholland), hvorfra han produserte og medvirket på 25-årsalbumet (MAI, 1988). Han spilte også i rhythm & blues-band som Public Enemies, Dream med Terje Rypdal, samt Bryggerigangen Bluesband. På 60-tallet samarbeidet han med George Russell og Karin Krog.
Etter flytting til Frankrike arbeidet han under kunstnernavnet «Jean Marie bassist», drev jazzklubb med Nissa Nyberget, turnerte med gitaristen Jan Berger og i 1997–98 med saksofonist Archie Shepp Quartet. Stormoen var også engasjert som oversetter, blant annet av Bob Dylans selvbiografi (Damm 2004).
Skathelle
Skathelle er en presisjonsidrett med røtter i Jostedalen i Sogn og Fjordane, der målet er å oppnå poeng og sett ut i fra hvor nære målet man klarer å kaste en steinhelle.
Regler
Skathelle spilles vanligvis som et lagspill med tre kastere på hvert lag, og der to lag konkurrerer i en kamp. Man spiller på en rett bane der det er ca 25 meter mellom to steiner på rundt 3x2 cm kalt for målene. Rundt målene er det gjerne en sirkel med jord/grov sand for å bedre oversikteligheten og gjøre at hellene ikke spretter for mye. Hellene man kaster er naturstein man gjerne hogger til for å bli en effektiv kastehelle. Den bør være flat under, gjerne svakt buet oppå, og ha et godt grep for kastehånden. Vekt og størrelse er valgfri, men å ha styrke til å kaste en større helle er gjerne en fordel. Normalvekt ligger nok i overkant av kiloen, men kan både være lettere og tyngre etter egne preferanser.
De seks kasterne på de to lagene i en kamp kaster annenhver gang mot et av målene. Laget som har hellen som ligger nærmest målet får tildelt 1 poeng. Hvis målet treffes og faller, vil man tildeles 3 poeng hvis dette er det første av de to målene som treffes i et sett, og 2 poeng hvis dette er det andre av de to målene. Poengsummen man tildeles ved slag på de respektive steinene forblir konstant til man begynner et nytt sett. Vinneren av hver runde er pliktig til å kaste først i den neste runden. Hvis flere spillere treffer målet er det det siste slaget som gjelder. Det kreves 5 poeng for å oppnå et sett, men man er også nødt til å lande på akkurat 5 poeng. Det er dermed mulig å oppnå et sett ved å slå målet både frem og tilbake på banen. Slår man derimot målet som gir 3 poeng to ganger på rad, vil man oppnå 6 poeng og dermed være 1 poeng over summen som gir sett. Man nedgraderes da til 1 poeng. Har man f.eks. 4 poeng og slår 3´er-målet, får man 2 poeng over, og er dermed tilbake på 2 poeng. Man har også muligheten til å slå seg opp igjen. Dvs at hvis en fra samme lag slår målet i samme runde som en annen fra det laget har slått seg ned, vil man kansellere ut det forrige slaget og bli stående på summen man hadde fra før. Man kan også velge å stå over å kaste i en runde av taktiske grunner. Første laget som når 5 sett står som vinnere. Lengden på matchene varierer stort ut ifra hvor mange ganger lagene slår seg ned igjen i poengsum.
Mesterskap
Et årlig mesterskap holdes i Dølaheimen i Jostedalen en helg i juli. De siste årene har det ligget mellom 6-10 konkurrerende lag. Man spiller seg videre til dag to og finalene ved å slå ut laget man møter den første dagen. Vinneren og andreplassen blir premiert.
Et mesterskap for kvinner holdes samtidig ved godt nok oppmøte. Her spiller man 3-settsmatcher med en noe kortere bane.
Annet
Det er mulig å kaste Skathelle individuelt.
Andkjelvatnet
Andkjelvatnet (også skrevet Andkilvatnet) er en innsjø i Sørfold kommune i Nordland. Andkjelvatnet har utløp gjennom Andkjelfossen og Tørrfjordelva til Tørrfjorden.
AaFK Fortuna
AaFK Fortuna (stiftet 25. august 1991 som Fotballklubben Fortuna Ålesund) er et norsk kvinnefotballag fra Ålesund, som spiller sine hjemmekamper på Color Line Stadion og Aksla Stadion. A-laget spiller 2022-sesongen på nivå 2 i 1. divisjon.
Før 2020-sesongen kom det i stand en samarbeidsavtale mellom Aalesunds Fotballklubb og FK Fortuna. En avtale som blant annet innebar at klubben skiftet navn til AaFK Fortuna og tok i bruk AaFK sine drakter.
Opprinnelse (1991)
Klubben ble stiftet 25. august 1991 av en utbrytergruppe fra Sportsklubben Guard, etter uenigheter om satsing på kvinnefotball.
Sammenslått med Spjelkavik (1995)
I 1995 tok de over plassen til Spjelkavik Idrettslag, som i sin ene sesong på topp i 1. divisjon 1992 hadde endt sist, og slet med videre rekruttering. Etter ett år som Spjelkavik IL/Fortuna i 1. divisjon (andre nivå), fikk de navnet Fortuna Ålesund i 1996.
I 2000 vant laget 1. divisjon avdeling 5, og spilte kvalifisering mot Liungen Idrettsforening og Fløya IF. Fortuna tapte på målforskjell, og måtte fortsette i 1. divisjon. Imidlertid betydde kvalifiseringen at Fortuna hadde kvalifisert seg til den nasjonale 1. divisjon.
Sesongene 2001–06 plasserte de seg 6., 6., 6., 5., 5. og 6. Haugen takket av etter 2003, avløst som trener av Magne Kvalø, som fikk tre sesonger 2004–06, før han gikk til Valder.
Med Svein Slinning som trener i 2007 var laget svært nære å kvalifisere seg. Seier mot Fotballaget Fart i siste runde hadde holdt, men i stedet ble det tap og 4. plass.
Det ble enda mer spennende i 2008, da Fortuna knivet med Medkila Idrettslag og Manglerud/Star om den siste opprykksplassen bak IL Sandviken. Det så ut til å gå til Medkilas fordel da Fortuna tapte det innbyrdes oppgjøret. I siste runde falt avgjørelsen. Fortuna vant 5–1 mot Gjøvik Fotballklubb, mens Medkila noe overraskende tapte borte mot Fotballklubben Voss.
Ett år i toppdivisjon (2009)
Andrelaget til Fortuna samarbeidet i 2008 med Sportsklubben Guard, og laget vant 3. divisjon avdeling Sunnmøre overlegent. I januar 2009 var det snakk om å slå sammen Guard og Fortuna igjen, men Fortuna stemte nei på det ekstraordinære årsmøtet. I stedet valgte de samarbeid med Aalesunds Fotballklubb, og fikk dermed bruke Color Line Stadion i Toppserien 2009, der de ble sist og rykket ned med bare tre poeng etter 22 kamper. Slinning ga seg som trener etter 2009-sesongen.
Andre nivå (2010–2016)
Trener i 2010 var Karl Oskar Fjørtoft, det ga fjerde plass i 1. divisjon og cupens tredje runde. I 2011 var Ronny Ødegård hovedtrener. Laget endte på 7. plass og kom til tredje runde i cupen.
I perioden 2012–14 var Magne Elde hovedtrener. Den irske landslagsspiller Marie Curtin spilte en sesong i klubben. Dårlig økonomi ga permitteringsvarsel til både trener og daglig leder, men man berges av banken.
Laget endte i 2012 på en 9. plass og tok seg til andre runde av cupen. Året efter ble det 7. plass og ut i tredje runde av cupen. I 2014 ble det fjerdeplass og 3. runde i cupen.
Den islandske landslagstrener Helena Ólafsdóttir (født 1969) var trener fra 2015, ifølge styreleder Jan Ove Ervik, også delvis utleid til andre lokale fotballformål. Anita Lisa Svansdottir var spiller og assistent og trente også Fortuna/Aksla i 3. divisjon. Helena ga seg i april 2016. Svein Arne Sunde overtok, men det ble nedrykk etter 11. plass og 17 poeng.
Tredje nivå (2017–2021)
Med Magne Elde tilbake som trener vant Fortuna sin første sesong på tredje nivå (6. avdeling i 2. divisjon) men tapte for 1–6 for Nanset Idrettsforening i kvalifiseringen og rykket ikke opp. I cupen tapte de 0–7 for LSK Kvinner. Med Magne Elde som trener vant Fortuna Norgesmesterskapet i fotball for jenter 19 år med seier 2–1 over Arna-Bjørnar den 17. november 2017. Magne Elde fortsatte i 2018 og 2019 og ledet klubben i 2. divisjon.
I forkant av 2020-sesongen kom det i stand en samarbeidsavtale mellom Aalesunds Fotballklubb og FK Fortuna. Avtalen, som i første omgang hadde en varighet på tre år, innebærer en videreutvikling av det som i mange år har vært FK Fortuna. Navnet ble endret til AaFK Fortuna, og laget skulle heretter spille i AaFK-drakter. Den nye satsingen vil ligge i Fortuna med adskilt organisasjon, økonomi og inntekter, men med nært samarbeid for å utvikle klubbene.
Tidlig i 2021 overtok tidligere AaFK-spiller Frode Fagermo som trener. I 2021-sesongen vant AaFK Fortuna sin avdeling i 2. divisjon, med ni av ni seiere og 41–2 i målforskjell. Et høydepunkt i sesongen var når de vant 4–1 over Toppserielaget Lyn i cupens 2. runde. I opprykkskvalifiseringen slo de Frigg og Bossekop og rykket dermed opp til 1. divisjon. Etter sesongen signerte Frode Fagermo en ny kontrakt som hovedtrener ut 2023-sesongen.
Spillerstall
''oppdatert 16. august 2023.''
Gammel Strand metrostasjon
Gammel Strand er en metrostasjon på Københavns nye metroprosjekt, Cityringen. Gammel Strand stasjon kommer til å ligge på Gammel Strand, med hovedtrapper ut mot Højbro Plads.
Gammel Strand kommer til å ligge i takstsone 1.
Byggingen forventes å begynne 1. januar 2010 med ledningsarbeid og arkeologiske utgravninger. Selve utgravningen forventes å begynne i begynnelsen av 2013 og stasjonen forventes å stå ferdig ca. 1. januar 2017.
Village People
Village People er en amerikansk discogruppe grunnlagt i 1977, og har solgt over 65 millioner musikkalbum.
Historie
Bandet ble skapt av den franske låtskriveren Jacques Morali, som flyttet til New York tidlig på 1970-tallet. Han skapte den kvinnelige disco-trioen The Ritchie Family. Etter å ha vært på et diskotek for homofile ble han fascinert av kostymene til flere av danserne, og kom opp med en idé om et bandkonsept med medlemmer i stereotypiske homofile amerikanske roller. Han ble partner med Henri Belolo, og det første musikkalbumet ble laget i 1977 med studiomusikere. Albumet ble en suksess i homofile kretser og diskoteker, og Morali skjønte at dette var noe å bygge videre på. Han skaffet så medlemmer til bandet, blant annet Victor Willis som sang på det første albumet. Macho Man og Cruisin '  ble gitt ut i 1978. Etterhvert ble bandet oppdaget utenfor de homofile kretsene, og tittelsporet «Macho Man» og «Y.M.C.A.» fra sistnevnte album ble internasjonale hiter. I 1979 kom albumet Go West, og sporene In The Navy og Go West ble også hiter.
Nedgang
I 1980 «døde» diskoen, noe bandet merket. Det ble laget en film med bandet med tittelen Can't Stop the Music, som ble en fiasko. Bandets neste album innebar en stor forandring. Borte var de spesielle kostymene, og medlemmene hadde nå kraftig sminke for å prøve å få innpass i den nye «new romantic»-stilen. New wave-albumet floppet, og det gjorde også de neste albumene, selv om new romantic stilen ble dumpet, og en litt mer diskre stil lik den opprinnelige ble tatt tilbake. På bandets siste studioalbum Sex Over the Phone i 1985 var det et desperat forsøk ved å ta tilbake den opprinnelige stilen for fullt. Bandet ble så oppløst, men gikk så sammen igjen uten Jacques Morali ledelse. De fikk tillatelse av Morali til å turnere med navnet Village People, og de turnerte rundt i USA og holdt mindre konserter. Morali døde av aids 15. november 1991, 44 år gammel. Etter dette opptrer bandet kun sammen ved spesielle anledninger.
Großschönau (Sachsen)
Großschönau er en kommune i den sørøstlige delen av Landkreis Görlitz i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Kommunen har 6 200 innbyggere (31. desember 2008) og er sete for Forvaltningsfellesskapet Großschönau-Hainewalde.
Stedet ble grunnlagt på en eng (Aue) og stedsnavnet betyr «den store, skjønne eng» (Große schöne Aue).
Arcus
Arcus ble skilt ut fra Vinmonopolet 1. januar 1996, for å skille mellom salg og omsetning (Vinmonopolet) og import, eksport, produksjon og lagring (Arcus). Arcus produserer blant annet akevitt og whisky.
Arcus sitter i dag på både lagre med drikke som ble med da selskapet ble skilt ut, og på oppskrifter fra Vinmonopolet. Noen av disse stammer fra langt tilbake i tid, blant annet oppskrifter som Vinmonopolet overtok fra Løitens Brænderi i 1927. Arcus-Gruppen flyttet fra Hasle i Oslo til nye lokaler på Gjelleråsen i 2011.
Eierselskapet Sucra
Sucra AS var et selskap som ble opprettet i 2001 for å eie aksjene i vin- og brennevinsdistributøren Arcus. I juli 2001 solgte den norske staten (Nærings- og handelsdepartementet) 66% av sine aksjer i Arcus til Sucra AS. Selskapet fikk samtidig forkjøpsrett på de resterende aksjene, som så ble kjøpt i 2003. Sucra ble opprinnelig eid av blant annet TINE, Norsk Kjøttsamvirke, Norske Potetindustrier og vin- og brennevinsimportøren Ekjord.
Großschönau (Sachsen)
I 1867 ble kommunen Neuschönau innlemmet i Großschönau. En ny kommunesammenslåing fant sted den 1. januar 2003, da kommunen Waltersdorf med stedene Herrenwalde og Saalendorf ble innlemmet i Großschönau.
Arcus
Eierselskapet Sucra
Sommeren 2005 solgte Sucra sitt eierskap i Arcus til det svenske investeringsselskapet Ratos, deriblant også deleierskapet hos cognachuset Braastad.
Großschönau (Sachsen)
Großschönau var en kommune i Kreis Zittau fra 1952 til 1990, og i Landkreis Zittau fra 1990 til 1994. Fra 1. august 1994 frem til 1. august 2008 var den en del av i Landkreis Löbau-Zittau, og siden 1. august 2008 har den vært en del av Landkreis Görlitz.
Arcus
Selskapsstruktur
Arcus AS eies av Arcus-Gruppen AS, som også eier Arcus Wine Brands AS, Vinordia AS, Vectura AS og Vingruppen i Norden AB.
Arcus-Gruppen AS er heleid av Arcus-Gruppen Holding AS. Hovedeiere i Arcus-Gruppen Holding AS er det svenske investeringsselskapet Ratos AB (83,5 prosent) og Hoff SA (9,9 prosent). De resterende aksjene eies av enkeltpersoner i konsernledelsen og styret.
EM i fotball for kvinner 2009
Deltakerland
De deltakende land var:
26. serierunde i Premier League 2008/09
26. serierunde i Premier League 2008/09 begynte lørdag 21. februar 13:45 med Aston Villa – Chelsea. 16:00 ble det spilt fire kamper før Manchester United og Blackburn avslutta dagen 18:30. Søndag 22. februar ble det spilt tre kamper. Runden ble avslutta mandag 23. februar med Hull – Tottenham 21:00.
Arcus
Selskapsstruktur
I september 2020 kunngjorde Arcus at selskapet skal fusjonere med finske Altia for å danne det nye selskapet Anora notert på Nasdaq Helsinki. Arcus vil dermed opphøre.
EM i fotball for kvinner 2009
Deltakerland
Som vertsnasjon var Finland automatisk kvalifisert til EM. Gjennom kvalifiseringen til EM vant England, Sverige, Frankrike, Tyskland, Danmark og Norge sine grupper og kvalifiserte seg direkte. Italia, Island, Nederland, Ukraina og Russland kvalifiserte seg via omspill. Ukraina hadde ikke tidligere deltatt i Europamesterskapet. Dette var også første gang Island deltok i et sluttspill arrangert på ett sted, deres eneste tidligere erfaring var fra EM i 1995, da samtlige kamper ble spilt på hjemme- og bortebane bortsett fra finalen.
Dommere
Ni dommere ble valgt ut til å dømme kampene. Bare tre av dem var fra land som ikke deltok i turneringen. Dommerne delte ut til sammen ett rødt og 33 gule kort. Dommerne var:
Gruppespill
I EM ble lagene plassert i tre forskjellige grupper. De to beste fra hver pulje og de to beste treerne gikk videre til kvartfinalen. Ved poenglikhet mellom to eller flere lag i gruppene telte:
Sluttspillet
Sluttspillet ble gjennomført fra kvartfinale til finale. De to beste lagene og de to beste av de tre treerlagene kom til sluttspillet. Stillingen de tre beste lagene imellom var slik:
England og Norge kvalifiserte seg videre, mens Danmark var ute.
Opplegget for videre spill var slik:
På grunn av en rekke uventede resultater, ble dermed de fire lagene som kjempet om den ene finaleplassen betydelig «tyngre», det vil si at de flere forhåndsfavoritter enn den andre. De fire som kjempet om den ene finaleplassen besto av regjerende og to tidligere europamestre og en finalist, mens den andre gruppen besto av lag som aldri hadde vunnet EM, og to av lagene hadde ikke engang vært i semifinale.
Germania
Germania var den romerske betegnelsen på det geografiske området på andre siden av Alpene, i nordlige og sentrale Europa, og som var befolket med germanske folk. Området strakte seg fra elven Donau i sør og til Østersjøen i nord, fra elven Rhinen i vest og til elven Wisła i øst. De romerske delene utgjorde to provinser av Romerriket, Germania Inferior i nord (som tilsvarer dagens Nederland, Belgia og vestlige delen av Tyskland), og Germania Superior i sør (Sveits, sørvestlige Tyskland, og østlige Frankrike).
Germania var befolket av ulike germanske stammer (ved at de snakket germansk), men også keltere, tidlige slavere, baltere og skytere. Befolkningene blandet seg over tid ved assimilering, og særlig ved folkevandring. Antikkens grekere var det første som i skrift omtalte stammene i området. Senere skrev Julius Cæsar om de krigerske germanske stammer og den trussel de utgjorde for romerske Gallia, og det var militære sammenstøt mellom romere og de stedegne stammene. Det mest fullstendige redegjørelse som har overlevd til ettertiden er Tacitus' De Origine et situ Germanorum, «Om germanernes opprinnelse og skikker. I moderne utgaver kalles det gjerne Germania.
Bakgrunn og etymologi
Navnet Germania kom i bruk etter Julius Cæsar fra hans bok Commentarii de Bello Gallico, men om det i større grad var bruk før ham er ukjent. Cæsar selv oppga at han hørte det fra sine galliske allierte blant remerne (latin: remi) i dagens Belgia at betegnelsen germani var benyttet på en gruppe stammer, germani cisrhenani («germanere på denne siden av Rhinen»), i nordøstlige Gallia. Disse stammene hadde historisk kommet over Rhinen, og den geografiske betegnelsen for kjerneområdet til germanerne, uansett stamme, ble da Germania. En del generasjoner senere hevdet Tacitus i 98 e.Kr. i en kommentar i sitt verk Germania, nevnt over, germani var det opprinnelige stammenavnet på tungerere (latin: tungri) på hans tid, som bodde i området til germani cisrhenani:
Opprinnelsen til germanere er således ikke av latinsk, men av ukjent opphav eller muligens av gallisk opprinnelse. Det kan være navnet på en enkelt stamme, slik Tacitus nevner, men om det er av gallisk opprinnelse, kan det kanskje opprinnelig ha hatt betydningen «støyende», sammenlign med gammelirsk garim, «å rope/skrike», eller kanskje «nabo», sammenlign gammelirsk gair, «nabo».
I de første århundrene f.Kr. ble det skrevet en del om germanerne i latinske kilder, og det fortsatt om en relativ enhetlig folkegruppe e.Kr., men i senantikken langt mindre. Ordet gikk stort sett ut av bruk omtrentlig samtidig som Vestromerriket brøt sammen på 400-tallet. Det synes som om ingen «germanere» identifiserte eller tenkte på seg selv som germanere. Isteden begynte kildene differensiere mellom ulike germanske grupper, som eksempelvis frankere og gotere, som etterhvert flyttet ganske langt fra hverandre, og det var knapt mulig å se noen kulturell eller politisk samhørighet mellom dem.
Navnet på tyskerne slik de selv omtaler seg, die Deutschen, dokumentert fra 1100-tallet, har samme rot som gammelnederlandsk duutsch, fra gammelhøytysk duitisc, til sist avledet fra urgermansk *theudo, «populær, nasjonal», det vil si «folkespråket».
Det moderne engelske navnet for tyskere, germans, folket i Germany (Tyskland), har en mer kronglete bakgrunn. Det kan riktignok dokumenteres i mellomengelske germayns på slutten av 1300-tallet, men den angelsaksiske (gammelengelsk) betegnelsen var almain, som kom fra fransk (som hadde opphav fra den germanske stammen alamannerne). Både Shakespeare og Marlowe benyttet almain i betydningen tysker. Senere ble en mann fra Dutchland (Tyskland) på engelsk omtalt som en dutchman, og språket var dutch, men da Nederland skilte seg ut som et viktigere land for England og som en selvstendig stat, måtte England skille mellom nederlandsk (dutch) og tysk, og german ble oppfunnet som betegnelse på det tysk språk. Det er dokumentert fra slutten av 1500-tallet.
Héctor Valdez Albizu
Héctor Valdez Albizu (født 10. november 1947) er sentralbanksjef i Den dominikanske republikks sentralbank (BCRD).
Han har hatt denne stillingen siden 2004, men har også tidligere hatt samme stilling; fra 1994 til 2000. Han har også skrevet mange utgivelser innen økonomifaget.
Utdanning
I 1971 fikk Albizu sin bachelorgrad innen Økonomi fra Universidad Autónoma de Santo Domingo. Etter dette tok han hovedfag ved Institutt for samfunnsfag ved Universidad Católica de Chile. Hans fagområde der var primært knyttet til sosiale aspekter ved økonomisk utvikling, reformer ved latinamerikanske universiteter og jordeier-landbruks-reformen i 1966–67. Etter dette flyttet han til Washington D.C., for å fortsette sitt arbeide ved Det internasjonale pengefondets Institutt for Spesialiserte Studier som spesialist innen pengepolitikk, offentlige finanser og utformingen av penge- og finansprogrammene i 1974 til 1977. Til slutt returnerte han til Den dominikanske republikk, for å studere og forske videre ved Organisasjonen av amerikanske stater, sentralbanken og Advanced Studies Investigation Center.
Karrieren innen BCRD
Albizu begynte å jobbe ved BCRD i 1970, som teknisk assistent i avdelingen for økonomisk forskning. Senere, fra 1984 til 1986 var han direktør ved samme avdeling. Etter dette har han hatt en mengde ledende stillinger innenfor sentralbanken. Etter to år som viseadministrerende direktør ved sentralbanken (1991–93) ble han 4. januar 1993 utnevnt til "Administrador General" (adm.dir.) for banken Banco de Reservas. Denne stillingen hadde han fram til 31. august 1994 da han første gang ble utnevnt til sentralbanksjef for BCRD. Han fikk sin periode forlenget i 1996 av president Leonel Fernández, og ble samtidig utnevnt til statsråd, en stilling han hadde fram til 16. august 2000.
Etter at to andre sentralbanksjefer styrte banken fra 2000 til 2004; Francisco Guerrero Prats-Ramírez (2000–2003) og José Lois Malkún (2003–2004), ble Albizu 16. august 2004 av president Fernández utnevnt til sentralbanksjef. Denne stillingen innehar han fortsatt.
Priser
I tillegg til å ha vært et ledende medlem av den dominikanske foreningen for økonomer (CODECO), har Valdez Albizu mottatt en rekke priser for sitt årelange arbeids for økonomisk utvikling, ikke bare i Den dominikanske republikk, men i hele Latin-Amerika.
Bergerac (TV-serie)
Bergerac er en britisk kriminalserie som gikk på BBC1 fra 1981 til 1991. Serien handler om den eks-alkoholiserte kriminalbetjenten Jim Bergerac, som holder til på øya Jersey i Den engelske kanal. Rollen som Bergerac ble spilt av John Nettles. Andre sentrale skikkelser i serien er Charlie Hungerford, en lokal rik forretningsmann og Bergeracs eks-svigerfar, spilt av Terence Alexander; Deborah, hans ekskone, spilt av Deborah Grant; og hans sjef Barney Crozier, spilt av Sean Arnold.
Serien gikk på NRK fra 1982 til 1992. Til sammen 79 episoder ble sendt på NRK. TVNorge sendte hele serien fra 1997 til 2000.
Om serien
Serien ble til da serien Ring Radio West måtte skrives om fordi hovedrolleinnehaveren, Trevor Eve, trakk seg. Produksjonsteamet bak Ring Radio West skapte da Bergerac i stedet.
Skoggråedderkopp
Skoggråedderkopp (Haplodrassus silvestris) er en av edderkoppene i gruppen flatbukedderkopper (Gnaphosidae).
Utseende
Skoggråedderkopp er en middelsstor, litt flat edderkopp med kraftige bein. Kroppen er todelt i en bakkropp (abdomen) og en forkropp (prosoma eller cephalothorax). De åtte øynene danner to tverr-rader. De midtre øynene i den bakerste raden er mer eller mindre uregelmessig (ikke sirkelrundt) formet.
Artene i denne slekten er ganske like hverandre, samtidig som de kan være fargevariable av utseende. For sikker artsbestemmelse kreves ofte nærmere undersøkelse av de kjønnsmodne edderkoppens kjønnsorganer, hos hunner epigynet og hos hanner pedipalpenes siste ledd.
Levevis
Skoggråedderkopp er nattaktiv og bygger ikke fangstnett, men jakter ute i det fri. De bygger seg et skjulested av edderkoppsilke under steiner, mellom død vegetasjon eller lignende steder. Hunnen spinner en eggsekk av edderkoppsilke, hvor hun legger eggene.
Piero da Vinci
Ser Piero di Antonio da Vinci (født 1426/1427, død juli 1504) var far til Leonardo da Vinci. Han var advokat og født i Vinci, en småby utenfor Firenze.
Swift County
Swift County er et fylke i den amerikanske delstaten Minnesota. Det ligger i de sørvestlige delene av staten og grenser mot Stevens County og Pope County i nord, Kandiyohi County i øst, Chippewa County i sør, Lac qui Parle County i sørvest og mot Big Stone County i vest.
Swift Countys totale areal er 1 949 km² hvorav 23 km² er vann. I 2000 hadde fylket 11 956 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Benson.
Fylket har fått sitt navn etter guvernør Henry Adoniram Swift.
São Marcos
São Marcos er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Mike Oldfield
Michael Gordon Oldfield (født 15. mai 1953) er en britisk musiker, gitarist, multiinstrumentalist, musikkprodusent og låtskriver, mest kjent for sitt debutalbum Tubular Bells utgitt i 1973. Albumet ble en uventet kommersiell suksess og gjorde Oldfield umiddelbart til en anerkjent musiker.
Oldfield er først og fremst gitarist, men behersker en lang rekke instrumenter. På flere av hans album spiller han selv blant annet flere andre strengeinstrumenter, keyboard, perkusjon og er av og til vokalist. Gjennom hele karrieren har han vekslet mellom forskjellige musikksjangre, blant annet progressiv rock, verdensmusikk, folkemusikk, elektronisk musikk, ambientmusikk, new-age og klassisk-musikk. I 2012 opptrådte han på åpningsseremonien for de olympiske leker som ble holdt i London.
Grunnkretser i Skånland kommune
Grunnkretser i Skånland kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Skånland kommune, Troms, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Mike Oldfield
Barndom og ungdom
Mike Oldfield ble født 15. mai 1953 i Reading, Berkshire. Oldfield begynte å spille gitar som tiåring. Hans første gitar var en akustisk gitar som han hadde fått av faren. Han lærte seg teknikker ved å kopiere deler fra sanger av folk gitaristene Bert Jansch og John Renbourn som han spilte på en bærbar platespiller. Han prøvde å lære å skrive noter, men var ifølge seg selv en «veldig, veldig treg elev; Hvis jeg må, kan jeg skrive ting men jeg liker det ikke». Da han var 12 år spilte Oldfield elektrisk gitar og opptrådte i lokale folkemusikklubber, ungdomsklubber og spilte til dans og han kunne tjene opptil £ 4 per spillejobb. Tidlig i tenårene tok han et halvt års pause fra musikken. I denne perioden malte han i stedet bilder. I mai 1968, da Oldfield fylte femten, ba skolelæreren han om å klippe det lange håret. Oldfield nektet og sluttet i stedet på skolen. Han bestemte seg for å satse på musikk på heltid og som karrierevei.
Sammen med søsteren Sally begynte han 14 år gammel å synge folkemusikk.
Sammenfatning
Oldfield begynte å spille gitar i en alder av ti år og forlot skolen i tenårene for å ta fatt på en musikkarriere. Fra 1967 til 1970 spilte han og søsteren Sally Oldfield i folkmusikk-duoen The Sallyangie. Han hadde bandet Barefeet som var kortlivet og 17 år gammel begynte han som bassist og sologitarist i med Kevin Ayers and The Whole World. Han innledet karrieren da den progressive rocken var på høyden på sent 1960-tall og tidlig 1970-tall med grupper som Pink Floyd og Genesis. Oldfield var solo-artist og laget symfonisk rock praktisk talt alene i studio. I 1971 startet Oldfield arbeidet med Tubular Bells, som ble den aller første utgivelse på det nye plateselskapet Virgin Records, etablert av Richard Branson. Albumet solgte over 2,7 millioner eksemplarer i Storbritannia, og åpningspartiet ble brukt i skrekkfilmen The Exorcist. Oldfield fulgte opp med albumet Hergest Ridge i 1974, Ommadawn i 1975 og Incantations i 1978. Albumene besto av hver sin lange komposisjon, kun delt i to deler på grunn av LP-formatet. Komposisjonene er hovedsakelig instrumentalstykker.
På slutten av 1970-tallet mistet han oppslutning blant de yngste etterhvert som punk og dansbar disco dominerte. Det er utpreget stemningsmusikk som inviterer til tålmodig lytting. Oldfield uttalte selv at musikken han laget var et eksperiment for eliten. På slutten av 1970-tallet begynte Oldfield å turnere og gi ut mer kommersiell og sangbasert musikk, med albumene Platinum (1979), QE2 (1980) og Five Miles Out (1982). Hans mest suksessrike album fra denne perioden var Crises (1983), som inneholder singelen «Moonlight Shadow» med Maggie Reilly som vokalist. Singelen lå høyt oppe på hitlistene i mange land. Oldfield har også gitt ut to oppfølgere til Tubular Bells; Tubular Bells II og Tubular Bells III.
Oldfield er kjent som en gitarist med særegent musikalsk uttrykk og musikken er lett gjenkjennelig. Han er også kjent for sine lange musikkstykker, at han spiller de fleste eller samtlige instrumentene på flere album og at han liker å eksperimentere med forskjellige musikksjangre.
1968–1972: Tidlig karriere
Etter han sluttet på skolen startet han og søsteren Sally folkemusikkduoen The Sallyangie. Navnet var sammensatt av søsterens navn og Mike Oldfields favorittmelodi av Bert Jansch, «Angie». De turnerte i England og Paris, og ga ut albumet Children of the Sun i 1969 på Transatlantic Records. Året etter plateutgivelsen fikk Oldfield et nervøst sammenbrudd. Han gikk på audition som bassist for bandet Family i 1969 etter at Ric Grechs hadde forlatt gruppen, men de gjenværende bandmedlemmene delte ikke Roger Chapmans entusiasme for Oldfields opptreden. Gjennom store deler av 1969 ble Mike Oldfield forsørget av sin far mens han spilte i bandet Barefoot som han dannet sammen med broren Terry. Bandet spilte elektronisk rock, men ble oppløst tidlig i 1970.