cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Vossebanen
Historikk
I en tidlig fase ble det foreslått å anlegge kanal mellom Bolstadøyri ved fjorden og Vangsvatnet (som bare er 50 meter over havet) slik at dampbåten kunne gå helt til Vossevangen. Bortsett fra Bolstadøyri har ikke Voss direkte adkomst til sjøen. Fra 1854 gikk det dampskip mellom Bergen og Bolstadøyri, og da tok turen 5-6 timer. Før Vossebanen gikk det en periode også dampbåt på Evangervatnet. Vossebygdene var rike på folk og ressurser, og før utbygging ble vedtatt, ble det fremholdt at transporten til byen var besværlig med fire kjøre- og tre båtstrekninger. Bergen hadde 35.000 innbyggere, og bygdene langs den planlagte jernbanen 25.000.
Billettprisene på 3. klasse var ved åpningen i 1883 20 øre Bergen-Fjøsanger, 35 øre fra Bergen til Hop og Nesttun, 70 øre til Haukeland, og kr 3,85 om man skulle helt til Voss. For 2. klasse var prisene doblet. Fra Bergen var det avgang kl 7 og kl 16, med ankomst på Voss kl 11:23 og 20:23.
Fédération Luxembourgeoise de Football
Fédération Luxembourgeoise de Football (FLF) er særidrettsforbundet for fotball i Luxembourg med tilholdssted i Monnerich sør for hovedstaden Luxembourg. FLF er landets øverste fotballorgan og er ansvarlig for å avholde nasjonale serie- og cupmesterskap samt landskamper for herrer og kvinner i ulike aldersklasser. Forbundet ble grunnlagt den 22. november 1908 og ble medlem av FIFA i 1910 og UEFA i 1954.
FLF arrangerer blant annet Nationaldivisioun (landets øverste divisjon) og Coupe de Luxembourg (den nasjonale cupen).
Vossebanen
Historikk
Vossebanen ble bygget ut fra datidens standard for innenlandsk sporvidde på 3,5 fot, tilsvarende 1,067 meter. Da Bergensbanen ble vedtatt bygget med europeisk standard for sporvidde på 1,435 meter, måtte Vossebanen ombygges. Dette arbeidet ble sluttført natten mellom 10. og 11. august 1904. Dermed fulgte fremdeles vossatoget den opprinnelige linjen til Bergen da Bergensbanen åpnet i 1909, hvor innkjøringen til Bergen gikk fra Minde stasjon til Solheimsviken stasjon, videre over jernbanebroen og i tunnel under Nygårdshøyden frem til jernbanestasjonen som den gang lå ved Lille Lungegårdsvannet.
Vossebanen gikk langs Bolstadfjordens sørside gjennom flere kortere tunneler. Bergensbanen ble med Trollkona-tunnelen i 1987 flyttet langt inn i berget, og en del gamle jernbanetunneler ble utvidet til veitunneler da hovedveien Bergen-Voss (E16) ble lagt langs Bolstadfjorden i 1992. Veien ble til dels lagt i rettere linje enn Vossebanen, og veitraseen krysset den gamle jernbanetraseen flere ganger. Kluftafjellstunnelen går i fjellet like innenfor Kløftefjell jernbanetunnel som ble tatt ut av bruk. Kvålsåsen tunnel på Bergensbanen ble åpnet i 1990 og erstattet en svingete strekning langs Vangsvatnet. Traseen langs Vangsvatnet ble brukt til E16.
Frem til 1960-tallet var flere bygder langs Vossebanen mellom Trengereid og Bulken uten veiforbindelse. Mellom Vaksdal og Dale var det bare jernbane, slik at kjørende fra Dale eller Stanghelle til Bergen måtte reise om Voss og Hardanger - en strekning på over 200 km sammenlignet med 40 km med toget.
Jernbanen førte til oppsving for bygdene langs traseen, med bedre samferdsel og aktivitet i anlegg og drift av banen. I anleggstiden var det særlig stor aktivitet på Bolstad, der et stort grustak forsynte banelegemet til rundt 1950. Ved Bolstad lå også Norges til da tre største tunneler.
Gjenværende, ubrukt strekning: Mjølnersporet
Den eneste gjenværende biten av Vossabanen i dag er det såkalte «Mjølnersporet» som pr 2021 er å finne på en parkeringsplass. Etter at den nye Kronstad stasjon åpnet i 1913, gikk det gamle sporet ut av bruk i daglig trafikk, men ble fra 1914 brukt som sidespor til verkstedsfirmaet Mjølner A/S, etablert i Fabrikkgaten 5 i 1915.
Vossebanevisen
Rallarnes prøvelser ble beskrevet i ett av versene i Vossebanevisen:
Europamesterskapet i terrengsykling
Europamesterskapet i terrengsykling ble arrangert første gang i 1989 og arrangeres hvert år.
Santa Maria (Rio Grande do Norte)
Santa Maria er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Fylkesvei 505 (Hedmark)
2019 ble veien del av fylkesvei 210.
Fantasifestivalen
Fantasifestivalen var en festival for musikk og annen kultur med «inspirasjon i det fantastiske, eventyrlige eller absurde». Festivalen byr på opplevelser med musikere, malere, håndverkere, eventyrfortellere, tegneserieforfattere og andre artister. Festivalen ble arrangert av organisasjonen Hyperion.
Historie
Fantasifestivalen ble arrangert for første gang i 2006, 25. til 27. august. Stedet var Bronseplassen i Høvåg 2006. Festivalen hadde konserter med blant annet Storm Weather Shanty Choir, Solblot, Die Weisse Rose, Of the Wand and the Moon, Syrach og Gyron V. Rundt 300 personer deltok på den første fantasifestivalen. Martin Nielsen var festivalsjef.
I 2007 ble festivalen avholdt 13. til 15. juli på Landa i Forsand. Blant artistene som opptrede var Sirenia, Tony Wakeford, Yoyoyo Acapulco, Binärpilot og Zywiolak. Tone Jorunn Tveito stilte opp på få timers varsel med konserten Huldra og Eg da Helene Bøksle måtte melde avbud på grunn av sykdom. Besøkstallene for 2007 var som året før, rundt 300 deltagere, til tross for en målsetning på 500 besøkende. Festivalsjef var også dette året Martin Nielsen.
Etter dette har det ikke blitt arrangert noen større festival, men det ble i 2008 arrangert en "festivalnatt" i Bergen og Oslo.
Fylkesvei 3094
Fylkesvei 3094 går mellom Bergan og Knarberg på Nøtterøy i Færder kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 422 (Vestfold).
Guangdong
Guangdong (tradisjonell kinesisk: 廣東, forenklet kinesisk: 广东; pinyin: Guǎngdōng; EFEO: Kouangtong; Kinesisk postalromanisering: Kwangtung) er en provins i Folkerepublikken Kina. Den er også kjent utenlands som provinsen Kanton.
Den kinesiske enkelttegnsforkortelsen er 粤 for Yue.
Provinshovedstaden er Guangzhou.
Historie
Guangdong lå langt unna den antikke kinesiske sivilisasjons vugge på den nordkinesiske slette. Området var befolket av folkeslag som kineserne kalte de hundre yue; de kan ha vært kradai, og beslektet med zhuangfolket i dagens Guangxi.
Størstedelen av det som nå er provinsen Guangdong, som først hadde tilhørt det ikkekinesiske riket Nanyue, kom under kinesisk dominans allerede på 200-tallet f.Kr., under Qin-dynastiet.
Fra 1500-tallet og fremover har Guangdong hatt mer kontakt med vesterlandske handelsfolk enn resten av Kina. Opiumkrigen ble i stor grad utkjempet i Guangdong mellom Kina og Storbritannia på grunn av opiumhandelen i provinsen. I 1850-årene var Guangdong et ev utgangspunktene for Taipingopprøret.
Etter keiserrikets fall i 1911 og den republikanske statsmakts oppsmuldring ble provinsen Kuomintangs høyborg. De etablerte en sørkinesisk motregjering der. Mellom 1929 og 1936 regjerte krigsherren Ch'en Chi-t'ang, og tildels (i Guangzhou fra 1931) også Wang Ching-wei. Men fra 1936 klarte igjen Kuomintang å overta kontrollen.
Under annen verdenskrig ble Guangzhou og deler av provinsen okkupert av Japan. I 1945 erobret Kuomintang atter hele provinsen. Men etter 1949 seiret kommunistene, og provinsen ble styrt som del av Folkerepublikken Kina.
Administrative enheter
Guangdong er delt inn i 21 enheter på prefekturnivå (2 subprovinsielle byer og 19 byprefekturer).
Disse 21 enhetene på prefekturnivå er inndelt i 121 enheter på fylkesnivå (55 distrikter, 23 byfylker, 41 fylker og 3 autonome fylker). Disse er igjen inndelt i 1585 enheter på kommunenivå (1145 storkommuner, 4 kommuner, 7 etniske kommuner og 429 subdistrikter).
Karantene
Historie
I juli 1377 innførte regjeringen i republikken Ragusa (Dubrovnik) på Dalmatias kyst en bestemmelse om at alle ankommende reisende og handelsmenn skulle isoleres i 40 dager i lasaretter opprettet for dette formål for å beskytte bystaten mot pestepidemier.
I 1383 ble det i Marseille for første gang innført karantene for ankommende skip som besklyttelsestiltak mot pesten.
Sunnhetssystemet i Nord-Italia ble et forbilde for resten av Europa i bekjempelsen av pest. Høsten 1627 kom den islandske presten Oluf Eigilsson til Livorno på sin vei nordover for å skaffe løsepenger for de islendingene som ble holdt som slaver i Nord-Afrika. Oluf beskriver hvordan en lokal lege kom om bord i skipet Oluf befant seg på, befalte de ombordværende av begge kjønn å kle av seg, undersøkte dem under hendene og rundt kjønnsdelene (frykt for syfilis), og deretter erklærte dem smittefri. Da den danske skipslegen A.G. Drachmann kom til Livorno utpå 1800-tallet på en fregatt med sykdomsutbrudd, måtte han i stekende sol dissekere en av de avdøde sjøfolkene foran en rekke svettende myndighetspersoner fra byen. Drachmann fjernet organ etter organ og holdt opp foran delegasjonen, til han skulle til å sage over skallen på avdøde for å ta ut hjernen. Da ble han avbrutt av embetsmennene, som erklærte skipet smittefritt.
I nyere tid, etter å ha utviklet vaksiner og lært mer om hvordan sykdom smitter, bruker man ikke karantene på samme måte. Pasienter med en farlig smittsom sykdom blir i stedet isolert på et sykehus.
Historiens mest omfattende karantene, hva gjelder antall personer, pågår (mars 2020) i Folkerepublikken Kina. Tidlig under koronaviruspandemien ble den kinesiske storbyen Wuhan stilt under karantene ifra siste del av januar 2020. Samtlige fly- og togforbindelser ble innstilt, også nærtrafikken ble innstilt. Innbyggerne ble pålagt å ikke forlate byen. Tiltakene ble i løpet av få dager utvidet til en rekke andre byer, slik at karantenen 25. januar 2020 omfattet om lag 56 millioner mennesker i 18 kinesiske byer. Aldri tidligere har det vært innført så omfattende karantenetiltak.
Karantenestasjon for Danmark, Norge og Holstein
I 1796 foretok en kommisjon en utredning av spørsmålet om et karantene-lasarett for Danmark-Norge og Slesvig-Holsten. En konkluderte med at Kristiansand hadde best beliggenhet fordi byen lå i ytre del av innseilingen til Skagerrak. Skip fra de vanligste pesthavnene kom forbi, uansett hvor i tvillingrikene de hadde tenkt seg. Odderøya ble valgt på grunn av den korte avstanden til byen, som var utstyrt med en festning og en garnison som var behjelpelig med vaktholdet. Ved kongelig reskript av 5. juli 1799 ble det besluttet å anlegge en karantenestasjon for Danmark, Norge og Holstein på Odderøya. Karantenedireksjonen ble opprettet i 1804.
Lasarettet ble oppført i 1800-01, brant ned før det var tatt i bruk, men stod omsider ferdig i 1804. Det var beregnet plass til 250 senger. Karantenestasjonen lå høyere enn de andre husene i byen, med grunnlag i datidens teori om at sykdomssmitte skyldtes oppstigende, skadelig gass. Den første kontrollen ble foretatt av losen, som undersøkte hvor skipet kom fra, lasten, og om det hadde vært sykdom underveis. Ved kongelig forordning af 1805 var det dødsstraff for en skipper som skjulte at han hadde smittsom sykdom om bord, eller hadde tatt imot gods eller personer fra et smittet skip. Ved mistanke om smittsom sykdom heiste losen et gult flagg og førte skipet til østre havn. Der ventet man så til sunnhetskommisjonen ankom. Den bestod fra 1805 av lege, sjøoffiser, øverste tollfunksjonær og en øvrighetsperson. Skipspapirene ble fuktet med eddik og røykt i en spesiell ovn, før de med båt ble fraktet til festningen og overrakt vakten der med en jernstang. Legen kalte så alle på dekk, spurte dem ut om helsetilstanden, og foretok en full undersøkelse. Syke ble brakt til lasarettet, og skipet, samt losen, satt i karantene. Skipets indre skulle vaskes og luftes, alle klær luftes på dekk, og mannskapet daglig vaske ansikt og hender. Var det sommer, skulle de bade. Mat blev fraktet ut og heist om bord. Når maten var levert, skulle flåten flere ganger overskylles med sjøvann. Leger og pleiere var pålagt å fukte hendene og ansiktet med eddik før de gikk inn til pasientene, og etterpå skulle de straks skifte klær og henge de brukte klærne til lufting. Pasientenes hender og nesebor blev fuktet med klorkalk-oppløsning fra en svamp. Gulvene ble vasket med klorkalk to ganger daglig. Frem til 1859 brukte man parloiret (fra fransk parler = å snakke) til samtaler mellom personer fra byen og de som satt i karantene. Denne «snakkestuen» var delt i midten av et tregitter og et nett, og papirer ble overrakt ved hjelp av treklyper etter at de var blitt røykt og dynket med eddik. Behovet for stasjonen var enormt: I 1831 lå det hele 339 skip i karantene her.
I 1831 var det under koleraepidemien opprettet en karantene på holmen Plentingen i Stavanger. Soldater ble innkvartert på Skansen for å passe på dem.
Karantenestasjon på Hovedøya
I 1872 ble det anlagt en karantenestasjon for ankommende skip på øya. Smitte fra skip utgjorde en stor trussel mot hovedstaden, og siden Hovedøya var avstengt for allmenn ferdsel, ble det anlagt et karantenelasarett ved Sandtangen på den sørøstlige odden på øya, med navnet Hovedøen Lazareth. Denne hadde en kapasitet på 13 personer, fordelt på fire bygninger.
Karantenestasjonen ble nedlagt i 1931, og denne funksjonen ble flyttet til Ullevål sykehus. Stasjonen ble deretter brukt av Havnepolitiet i Oslo, før de flyttet til skur 30 på Akershuskaia. I dag står bare rester av grunnmurene på stedet.
Mr. Olympia
Mr. Olympia er en internasjonal konkurranse for kroppsbyggere som avholdes hvert år av International Federation of BodyBuilders (IFBB). Vinneren blir ansett som den fremste kroppsbyggeren blant alle profesjonelle utøvere.
LogMeIn Hamachi
LogMeIn Hamachi er et konfigurasjonsfritt VPN-program som er i stand til å etablere direkte tilkobling mellom datamaskiner bak NAT-brannmurer. Programmet oppretter en tilkobling via Internett som svært tett emulerer tilkoblingen som ville eksistere hvis maskinene ble koblet over et lokalnettverk. Programmet er tilgjengelig for Microsoft Windows og Mac OS X, og har betaversjon for Linux.
Mr. Olympia
Konkurransen ble startet av Joe Weider for at Mr. Universe-vinnerne skulle få fortsette å konkurrere og tjene penger på sin idrett. Den første Mr. Olympia-konkurransen gikk av stabelen den 18. september 1965, i «Brooklyn Academy of Music» i New York.
Rekorden i flest antall seire er åtte, som holdes av Lee Haney (1984–1991) og Ronnie Coleman (1998–2005).
Fra 1999 har konkurransen blitt avholdt i Las Vegas, USA.
Den tilsvarende konkurransen for kvinner kalles Ms. Olympia.
Kvalifikasjon
For at Mr. Olympia skal være av høyeste klasse, må deltakerne oppfylle bestemte kriterier for kvalifikasjon, blant annet:
Hubei
Hubei (kinesisk: 湖北; pinyin: Húběi; betydning: Nord for sjøen) er en provins i Folkerepublikken Kina. Provinsen ligger rundt Chang Jiang-elva, og ligger i det historiske ris-området i det subtropisk-tempererte Sør-Kina. Landbruk, kraftproduksjon og industri er viktigste næringsveier i Hubei.
Kinesisk enkelttegnsforkortelse er 鄂 for E.
Hovedstaden i Hubei er millionbyen Wuhan, som ligger ved Chang-elva (Yangtze).
Administrative enheter
Hubei består av en subprovinsiell by, elleve bydistrikter og ett autonomt prefektur. I tillegg er det fire «lavere» enheter som er direkte understilt provinsregjeringen: Fire byfylker og et skogsområde.
Administrative enheter på lavere nivå men som er direkte understilt provinsregjeringen:
Orgelsymfoni
Orgelsymfoni, symfoni skrevet for orgel, og altså ikke for orkester som er vanlig. Grande Pièce Symphonique av César Franck kan sies å ha åpnet for denne sjangeren. Grensen mellom orgelsonaten og orgelsymfonien er noe utydelig. Forenklet kan man si att orgelsymfonien er mer symfonisk og ofte har orkestersymfonien som forbilde. (Pianisten og komponisten Charles-Valentin Alkan, som var nært assosiert med César Franck, skrev en symfoni for piano solo, hvilket kan sees på som ett parallellfall.)
Adama Diomande
Valentin Adama Diomande (født 14. februar 1990 i Oslo) er en norsk fotballspiller som fra 31. desember 2022 er klubbløs.
Diomande vokste opp på Holmlia i Oslo og begynte karrieren i Holmlia Sportsklubb. Etter en periode med juniorfotball i Vålerenga Fotball gikk han til Lyn Fotball der han kombinerte spill på klubbens juniorlag med videregående skole på Norges Toppidrettsgymnas.
Klubbkarriere
Den 19. oktober 2008 fikk han sin eliteseriedebut for Lyn i en kamp mot Hamarkameratene. Han spilte totalt tre kamper i eliteserien for Lyn i 2008 og 2009. Før 2010-sesongen gikk han til Skeid Fotball, men i august samme år dro han videre til Idrottslaget Hødd. Her var han med på å rykke opp fra 2. divisjon i 2010, og i 2011 scoret han 14 mål i 1. divisjon.
Sommeren 2011 kom Diomande til enighet med Strømsgodset om en treårskontrakt, og han ble klar for spill 1. januar 2012. I 2013 ble han seriemester for klubben. 28. desember 2013 solgte Strømsgodset ham til den hviterussiske klubben FK Dinamo Minsk for rundt tre millioner kroner.
Den 26. mars 2015 signerte Diomande en kontrakt med Stabæk som bandt ham til klubben til sommeren 2017. Diomande gjorde et gjennombrudd i Stabæk etter å slitt i andre klubber. «Dio» scoret hat-trick mot Sandefjord Fotball i 13. mai 2015. Allerede på debuten sin for Stabæk scoret han sitt første mål mot FK Haugesund etter 15 minutter, kampen endte 1–1.
Den 1. september 2015 ble Diomande solgt fra Stabæk til den engelske klubben Hull City, hvor han skrev under på en treårskontrakt.
Den 2. mai 2018 ble han løst fra kontrakten med Hull. Han skrev under for Los Angeles FC samme dag.
Den 24. august 2022 skrev han under for. Han skrev kontrakt ut 2022-sesongen. Han fikk sin debut i Odd-drakta mot Aalesund FK den 28. august 2022, men scoret ingen mål.
Landslagskarriere
Diomande fikk sin debut på den 12. juni 2015 mot.
Faster, Pussycat! Kill! Kill!
'Faster, Pussycat! Kill! Kill!' er en film fra 1965, skrevet av Jack Moran, regissert av Russ Meyer og med Tura Satana i hovedrollen som Varla. Filmen inneholder mye vold, seksualitet og en utagerende kitsch dialog. Filmen er ansett som en kultfilm, og den blir ofte referert til av andre populærkulturelle filmer og musikk.
Handling
Filmen handler om tre strippere som søker spenning. Den voldsomme Varla leder gruppen, som tilfeldigvis kommer over et ungt par i ørkenen. Etter å ha tatt livet av gutten, bestemmer Varla seg for å dope ned jenten, og ta henne med seg. Den første stoppen på en lang og øde motorvei, fører de fire jentene til en mann på en bensinstasjon som forteller dem en historie.
Denne historien fører til at Varla planlegger å rane en forkrøplet, pervers gammel mann som bor med sine to sønner på en nedslitt ranch. Varla møter sitt motstykke i denne forkrøplede mannen som har en appetitt for kvinnelig kjød som kun kan tilfredsstilles igjennom vold. Toppunktet i filmen er et blodbad som kun den unge kidnappede jenten, og en moralsk og rettferdig sønn kommer ut fra.
Santana do Matos
Santana do Matos er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Gansu
Gansu (kinesisk: 甘肃, pinyin: Gānsù, Wade-Giles: Kansu) er en provins nordvest i Folkerepublikken Kina. Kinesisk enkelttegnsforkortelse er 甘 Gan.
Provinshovedstad er Lanzhou.
Elven Huang He passerer den sydligste delen av provinsen. Gansu har store mineralforekomster i tillegg til at mange planter som brukes innen kinesisk medisin vokser i området.
Historie
Territoriet til det nåværende Gansu var under Kinas tidligste århundre et område som bare delvis og tidvis stod under sentralregjeringens kontroll. Det var først under Handynastiet at området fikk sine første vesentlig utviklingsimpulser, på grunn av den oppblomstrende handelen som banet seg frem mellom Kina og Sentral-Asia og riker langt vest i Eurasia i og med den såkalte Silkeveien.
Handelen dabbet av og stilnet hen særlig på 100-tallet grunnet stadige kriger og konflikter. Omtrent samtidig mottok Kina via de gamle handelsveiene gjennom Gansu sine første buddhistiske impulser. To av Kinas fire største buddhistiske tempelgrupper og -grotter ligger i Gansu (Mogaogrottene, Binglingtempelet).
På 300-tallet førte Toba-opprøret til et abrupt avbrudd av handelen langs Silkeveien. Gansu ble da behersket av en rekke dynastier som nedstammet fra eller var beslektet med tobaene. Fra en av tobaherskerne utgikk senere Suidynastiet (sent på 500-tallet). Suidynastiet samlet Kina til ett rike igjen, og utvidet rikets grenser vestover. Det bygde også vestlige forlengelser av Den kinesiske mur, i dagens Gansu. Det var også på denne tid at provinsen fikk sitt navn; det er sammensatt av navnene til de to prefekturene (州) Gan (rundt Zhangye) og Su (rundt Jiuquan).
Suidynastiets politikk ble videreført av det etterfølgende Tangdynastiet. Muren ble forlenget til Dunhuang og det kinesiske rike ble ytterligere utvidet langt vestover. Det kinesiske hegemoni ble imidlertid kontinuerlig presset av sentraliatiske folk som uighurene og tibetanerne. I 751 led den kinesiske hær nederlag mot islamske styrker i Sentral-Asia, og i 781 erobret tibetanerne Dunhuang og holdt byen i mange tiår.
På 900-tallet og 1000-tallet opprettet de buddhistiske tangutene en mektig stat i Gansu (Xiadynastiet), som senere forsøkte å erobre hele Kina. Dette forøket strandet i 1044. Men tangutene dominerte likevel Nordkina i lang tid. I 1227 ble det nå svekkede Xia til slutt knust av mongolene. Mongolene opprettet senere Yuandynastiet og gjeninnlemmet Gansu i det kinesiske rike. Under det mongolske styre kom mange innflyttere fra Sentral-Asia til området.
Under Ming- og senere Qing-dynastiet ble vestekspansjonen gradvis gjenopptatt, med Gansu og særlig provinsens hovedstad Lanzhou som viktigste utgangspunkt. Særlig fra 1700-tallet havnet Qinghai og store deler av Tibet under kinesisk herredømme. Årene 1781-84 og 1862-1877 gikk huikineserne til opprør mot sentralmakten, men ble nedkjempet. I 1880-årene ble Xinjiang (Østturkestan) til kinesisk provins; dermed var ikke lenger Gansu grenseland. Den relativt underutviklede regionen opplevde nå en sterkere tilflytning av muslimer. De ble imidlertid diskriminert av den dominerende kinesiske befolkning, i en slik grad at det brøt ut voldsomme uroligheter som la store deler av provinsen øde. Opprørene ble slått ned, men blusset stadig opp igjen i Gansu og Qinghai frem til 1895. Resultatet ble en desimering av den muslimske befolkning i de to provinsene.
Etter Qing-dynastiets fall ble Gansu lenge regjert av krigsherren Feng Yuxiang, helt til han brøt med Kuomintang og deretter led nederlag for Kuomintang og partiets allierte huikinesiske krigsherrer. Fra 1928 var området herjet av borgerkrig; Kuomintangs allierte klarte imidlertid å holde seg ved makten. Under den annen sino-japanske krig gikk Gansu fri fra japanske angrep – området lå for langt unna. Feng og deretter Ma-klikken hadde også kontrollen med Qinghai fra 1912 til 1949. I august og september 1949 ble Gansu erobret av kommunistiske styrker og igjen innlemmet i det kinesiske stamterritorium.
Frem til 1954 ble Gansu og de tilgrensende områder administrert av Det nordvestlige forvaltningsråd. Deretter ble Gansu igjen en egen provins. I 1958 ble Ningxia fraskilt som en autonom region for huikinesere. Kommunistene innledet et industrialiseringsprogram, som ikke minst fikk impulser etter ferdigbyggingen av jernbanelinjen mellom Lanzhou og Ürümqi.
Administrative enheter i Gansu
Gansu er delt inn i 14 enheter på prefekturnivå (12 byprefekturer og 2 autonome prefektur).
Disse 14 enhetene på prefekturnivå er inndelt i 86 enheter på fylkesnivå (17 distrikter, 4 byfylker, 58 fylker og 7 autonome fylker). Disse er igjen inndelt i 1348 enheter på kommunenivå (457 bykommuner (towns), 740 kommuner (townships), 30 etniske kommuner (ethnic townships) og 121 subdistrikter).
Norgesmesterskapet i fotball for gutter 19 år
Norgesmesterskapet i fotball for gutter 19 år eller Telenor Cup, også kalt junior-NM i fotball, er en årlig fotballturnering for juniorlag, som først ble avholdt i 1953.
John Roecker
John Roecker (født 30. januar 1966 i Ohio) er en amerikansk filmregissør knyttet til indiefilmer. Han er i dag bosatt i California.
Quest3D
Quest3D er en 3D-motor og utviklingsplattform. Den er i hovedsak brukt til arkitektur-, produkt- og designvisualiseringer, videospill, programvare for trening og simuleringer. Data fra 3D-animasjon- og CAD-pakker som Maya, 3D Studio Max and AutoCAD kan eksporteres til Quest3D og bli brukt til å lage interaktive 3D-applikasjoner. Quest3D er utviklet av Act-3D B.V. i Nederland. Første versjon ble lansert i september 2001.
Utviklingsmiljø
En av de viktigste karakteristikkene ved Quest3D er måten å programmere på. Til forskjell fra den vanlige måte å programmere på i språk som for eksempel C++, er utviklingsmiljøet i Quest3D nesten fullt ut grafisk. En annen bemerkelsesverdig egenskap er det faktum at utvikleren kan programmere en applikasjon samtidig som det kjører. Dette betyr at det ikke er behov for å kompilere kode, i motsetning til ved vanlige utviklingsmetoder.
Applikasjonslogikk
Quest3D-applikasjoner utvikles ved å koble sammen funksjonelle komponenter kalt 'kanaler'. De sammenkoblede komponentene danner ett tre som representerer den faktiske programstrukturen. 3D-motoren traverserer treet hver frame og kjører den logikken som finnes i de enkelte komponentene. Dette resulterer i en 3D-applikasjon som kjører i sanntid.
Steg som kompilering og tolking av skript er unødvendig fordi kanalene består av ferdig kompilert kode skrevet i C++. Applikasjoner som krever tolkning av script eller må kjøres gjennom en virtuell maskin vil i mange tilfeller oppleve redusert ytelse i forhold til applikasjoner ferdig kompilert til maskinkode.
Editorer
Utviklingsmiljøet i Quest3D består av editorer for å lage kanaltreene, redigere 3D-objekter og animasjoner, programmere HLSL-shadere og redigere LUA-script.
Systemkrav
En del funksjonalitet i Quest3D krever andre spesifikasjoner.
Lisens
Quest3D kommer med lisenser for kommersielt bruk og utdanningsformål.
Applikasjoner
Videospill, arkitektur visualiseringer, Seriøse spill, simuleringer, TV- og Film-produksjoner.
Santana do Seridó
Santana do Seridó er en kommune i delstaten Rio Grande do Norte i nordøstregionen av Brasil.
Mesosaurer
Mesosaurer er en liten orden med en enkelt familie av urreptiler som levde i grunne sjøer og brakkvannsumper i slutten av karbon og begynnelsen av perm, omtrent 320 til 280 millioner år siden. De stammet fra landlevende forfedre, og var de første krypdyrene som returnerte til et liv i vann.
Bygning og levevis
Mesosaurene liknet små til middelsstore, slanke krokodiller, men med luffer som en sel og smale kjever med lange, nåleformede tenner. Tennene satt relativt løst i tannbeinet og var festet langs ytterkanten av kjeven. Dette gjorde dem i noen grad fleksible, slik at de kunne bøye seg til siden når dyret lukket munnen.
De fleste eksemplarene er rundt 40 cm i lengde, men noen kunne komme opp i bortimot to meter, og var blant de største krypdyrene i sin tid. De levde trolig av fisk og muligens små krepsdyr ved å bruke de lange, tynne tennene som en slags sil, ikke ulikt moderne bardehvaler. Fossiler av mesosaurene finnes gjerne i sedimenter fra grunne innlandshav. Trolig har leveområdet hovedsakelig vært varme brakkvannshav med rik sumpvegetasjon. Noen steder kan fossiler etter mesosaurer være svært tallrike.
Strukturen på frambeina viser at mesosaurene bare med vanskelighet har kunnet bevege seg på land. Selv om de levde mesteparten av livet i vann, må de ha kommet opp på land og lagt egg, på samme måte som moderne havskilpadder.
Utbredelse
Det best kjente slekten er Mesosaurus selv. Fossiler av disse er funnet i Namibia i Afrika og deler av Sør-Amerika, Brasil, Uruguay, og Paraguay. . Denne utbredelsen er en av faktorene som gav Alfred Wegner inspirasjon til å fremme teorien om kontinentaldrift. Da Mesosaurus levde, var områdene som i dag ligger langt fra hverandre del av superkontinentet Pangæa.
Unni
Unni er et kvinnenavn med flere mulige opprinnelser. Det kan være:
Merk at Uni er et islandsk og færøysk mannsnavn.
Utbredelse
Unni var et populært navn på norske jentebarn fra 1930-tallet til 1960-tallet.
Ivar Aasen
Ivar Andreas Iversen Aasen (født 5. august 1813 i Ørsta, død 23. september 1896 i Kristiania), var en norsk språkforsker, dikter og botaniker. Han er særlig kjent som opphavsmannen til nynorsk (landsmål) som skriftspråk. Han var også en respektert dikter. Han skrev blant annet diktet «Nordmannen» («Millom bakkar og berg»). Aasen ble i 1873 tildelt St. Olavs Orden for «for litterair Fortjeneste». Aasen vokste opp på Sunnmøre, og arbeidet der til han var nesten 30 år gammel. Etter omfattende dialektstudier, som han foretok på reiser rundt i store deler av Norge, bodde han i Kristiania resten av livet. Han hadde ingen akademisk utdanning, og var stort sett selvlært.
Unni
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Ivar Aasen
Biografi
Ivar Aasen ble født på gården Åsen i Hovdebygda på Sunnmøre, som sønn av småbrukeren Ivar Jonsson og Guri fra Ytre-Hovden i samme bygd. Han ble døpt Iver Andreas, formen «Ivar» kom i bruk omkring 1845. Gården han vokste opp på var isolert, så han hadde ingen kamerater. Dette førte til at han leste mye i de få bøkene familien hadde, deriblant Bibelen. Hovdebygda i Ørsta hørte den gangen administrativt sammen med Volda, som var sentrum. Åsen var den siste gården i Ørsta og Ekset den første i Volda når man reiste over eidet. Faren døde da Ivar var tretten i 1826, og moren da Ivar var bare tre år gammel, i 1816. Ivar Aasen var yngst av åtte søsken, og de mistet begge foreldrene tidlig. I foreldrenes fravær ble broren det nye familieoverhodet; han satte Ivar til gårdsarbeid og lot ham ikke utvikle de intellektuelle evnene sine. Men Ivar utmerket seg likevel ved konfirmasjonen, og presten skrev rosende om ham i kirkeboken. Ivar egnet seg lite til kroppsarbeid, og utmerket seg med at han lærte lett. Hjemme hadde de bibelen, noen salmebøker og en huspostill. Gården Ekset med Sivert og Rasmus Aarflots boksamling lå bare tre kilometer frå Åsen-garden. Aarflot hadde selv gjort observasjoner om slektskap mellom sunnmørsdialekten og gammelnorsk, og dette kan ha inspirert den unge Aasen. Aasen lærte seg norrønt, engelsk, fransk og latin. Ifølge Kjell Venås snakket Ivar Aasen trolig en dannet variant av dialekten mens han var i tjeneste hos embetsmennene Thoresen og Daae.
Herøy
I 1831 begynte han som omgangsskolelærer, først i Ørsta. I september 1833 (20 år gammel) ble han huslærer hos prost Hans Conrad Thoresen i Herøy. Thoresen hadde for vane å ta til seg unge lærere og gi dem videreopplæring. Prosten oppdaget Aasens begavelse og interesse for boklig lærdom. Hos Thoresen fikk Aasen selv opplæring av prosten, og Aasen begynte blant annet å lære seg tysk, grammatikk, latin og historie under prostens veiledning. Hos Thoresen studerte Aasen dikting som eget fag og øvde seg selv i dikting og i å vurdere dikteriske virkemiddel. Aasen var i to år hos Thoresen i Herøy. Aasen avslo Thoresens tilbud om hjelp til en akademisk utdannelse, noe Aasen senere begrunnet med at han ville se hvor langt han kom uten mer skolegang. Aasen hadde et forhold til tjenestejenta Berte Vike i prestegården, noe Thoresen mislikte, trolig fordi han mente det ville komme i veien for Aasens karriere. Thoresen skaffet arbeid til Aasen hos sin svoger Daae på Solnør. Aasen og Thoresen hadde trolig en distansert relasjon, og Thoresen skal ha gitt eller truet Aasen med juling om han ikke brøt med Berte. Da Berte senere forsøkte å oppsøke Aasen på Solnør skal han vært ute på plantestudier for å unngå å treffe henne. Aasen besøkte Thoresen i Bergen, der han hadde vært prest siden 1843, i september 1851 og i september 1855. Thoresen ble i 1843 sogneprest i Korskirken i Bergen under biskop Neumann.
Solnør
Fra november 1835 var Aasen privatlærer hos kaptein Ludvig Daae (Thoresens svoger) på Solnør i Skodje i syv år. På Solnør var han blant annet lærer for kapteinens sønn, den unge Ludvig Daae, og hans fem søsken. Ludvig Daae jr. var i over 20 år stortingsrepresentant, og dessuten medlem av Johan Sverdrups regjering. Aasen fikk tre ganger innkalling til militærtjeneste uten å møte. Boten han fikk for dette ble betalt av kaptein Daae. Deretter ble Aasen strøket fra rullene. Han forlot Solnør 21. september 1842, og begynte da på sin lange reise for å kartlegge dialekter. Aasen skal senere ha gjort et forsøk på å fri til Ludvig Daaes søster Susanne (født 1824), som Aasen også var lærer for. Ludvig Daae og Aasen forble nære venner, særlig i den lange perioden da Daae var stortingsmann og statsråd i Kristiania. Aasen og Daae brevvekslet jevnlig. Daaes få etterlatte skrifter er kilder til Aasens liv.
Aasen var i stor grad selvlært, og de syv årene på Solnør var hans viktigste læretid. Han forlot Solnør som en for sin tid lærd mann. På Solnør leste han blant annet Mauritz Hansens Grammatik i det danske og norske Sprog. Han lærte seg også fremmede språks grammatik, og leste Rasmus Rasks Veiledning til det Islandske eller gamle Nordiske Sprog og Haldorssons islandske ordbok. På Solnør lærte han fransk, engelsk og gresk. Ole Digernes, en offisersutdannet nabo til Solnør, hadde utarbeidet en grammatikk i et håndskrevet manus som Aasen fikk tilgang til. På Solnør dyrket han sin interesse for planter og blomster, som han samlet på. Han reiste til Molde for å vise frem plantesamlingen til prost Deinboll, som var en kyndig botaniker. Deinboll var interessert, men det kom ikke noe særlig ut av møtet.
På Solnør leste Aasen aviser fra Christiania, og ble særlig engasjert av artikler av P.A. Munch og Henrik Wergeland om forutsetningene for et eget norsk språk. Wergeland mente dansken burde fornorskes, mens Munch mente at dansk måtte forbli dansk, og foreslo i stedet et norsk skriftspråk basert på en god dialekt og gammelnorsk. Aasen begynte å granske sin egen sunnmørske dialekt, og plantelivet i distriktet. Aasen skal ha blitt overrasket over likhetstrekkene mellom islandsk og egen dialekt. I 1836, da han bare 22 år gammel var huslærer på Solnør, skrev han det programmatiske essayet «Om vort Skriftsprog» (trykt første gang i Syn og Segn 1909 ). Stephen Walton kaller dette essayet en «retorisk kraftprestasjon» og et naturlig utgangspunkt for drøfting av Aasens livsverk. I «Om vort Skriftsprog» skriver Aasen blant annet:
Bergen
Aasens første lange reise fra hjemtraktene var til Bergen i 1841 (på den tiden gikk det dampbåtrute), og det ble en avgjørende reise i livet hans. Han kom til Bergen 30. juli og han hadde blant annet med seg 509 planter ordnet etter Linnés system. I bagasjen var også manuskriptet til Den søndmørske Dialekt, en grammatikkstudie.
Han reiste til Bergen for å få arbeidet sine vurdert av biskop Jacob Neumann. Denne ble svært imponert over språkarbeidet, særlig grammatikken basert på sunnmørsdialekten, og deler av arbeidet sammen med en selvbiografi ble trykt i to nummer av Bergens Stiftstidende i 1841. Kontakten med biskop Neumann ble inngangsbilletten til Det kongelige Norske Videnskabers Selskab og raus pengestøtte, som gjorde den omfattende reisingen mulig. I Bergen møtte han ledende personer som Lyder Sagen og Hans Holmboe. Gjennom Neumann kom han i kontakt med F.M. Bugge, som var preses i vitenskapsselskapet i Trondheim. Da han årene etter drev dialektstudier i Nordhordland, reiste han ofte til Bergen, og i oktober 1943 besøkte han Wilhelm Frimann Koren Christie. Aasen ble imponert av Christies kunnskaper og de språkstudiene Christie hadde gjort på egen hånd. Aasen besøkte deretter Christie flere ganger. Ifølge Christie var den «Bergenhusiske» dialekt og uttale den som var nærmest islandsk (og dermed gammelnorsk), og for kyndige bønder i distriktet var det ikke vanskelig å forstå islandsk. Blant Aasens støttespillere i Bergen var Marius Nygaard, Henrik Krohn, Jan Prahl og Georg Grieg.
Dialektstudier
Allerede i essayet «Om vort Skriftsprog» (1836) formulerte Aasen ideen et nytt «Hovedsprog» som ikke er basert på en enkelt dialekt, men som skulle være et grunnlag for alle dialekter. For å oppnå dette ville han utarbeide ordsamlinger «for enhver af Landets større Provindser» og:
Artiklene og Neumanns støtte førte til at Aasen fikk et årlig stipend på 120–200 speciedaler fra Videnskabsselskabet i Trondhjem for å reise og granske det norske folkemålet. Det skal ha vært rektor Fredrik M. Bugge i Trondheim som på en reise i Bergen kom over Neumans artikler og som fikk vitenskapsselskapet til å bevilge støtten til Aasen. Han var på reisefot 1843–47. Han hørte på forskjellige dialekter, og skrev ned ord, uttrykk og grammatikalske former. Han samlet også inn ordtak, men Aasen var hverken folkeminnegransker eller sosiolog. Undersøkelsene konsentrerte seg i første omgang om Vestlandet, hvor han regnet med å finne de beste (det vil si de minst danskpåvirkede) dialektene, men Aasen kom til å reise over det meste av landet. På de fire årene la han bak seg mer enn 400 mil, og kom så langt nord som Helgeland.
Høsten 1842 reiste han gjennom Nordfjord og til Sogn. Den vinteren var han lenge i Sogndal, og han hadde personlig sans for sognemålet. I Sogndal og andre steder tegnet han blant annet landskapet, i tillegg til dialektnotatene. I 1843 hadde han et opphold i Eivindvik, i Gulen ytterst i Sogn, og bodde der blant annet hos sin venn presten Niels Griis Alstrup Dahl. I 1843-1844 oppholdt han seg blant annet 9 måneder i Nordhordland, «strilelandet», for å studere språket der. Oppholdet varte lenge fordi han ventet på penger til å reise videre. Aasen omtalte strilene som «en mærkværdig Slægt», som holdt fast ved gamle skikker og som ga et fattig inntrykk i form av klær og boliger. Strileklærne ble ofte gjort narr av av andre, men Aasen mente at latteren var ubegrunnet fordi klærne var praktiske og bekvemme for kystbefolkningen, som ferdes mye på sjøen. I strilemålet fant han mange særtrekk som han mente var eldgamle. Mens han var i Nordhordland reiste han mange ganger til Bergen.
I november 1845 reiste han til Trondheim, og ble over vinteren. Fra mai til desember 1946 drev han dialektstudier i Trøndelag og på Helgeland. Vitenskapsselskapet i Trondheim ga Aasen i ekstraoppdrag å lete etter arkeologiske eller andre spor etter at de første nordmenn innvandret fra nord. Aasen var i Trondheim til september 1847, og reiste da gjennom Østerdalen, Hedmarken og Romerike til Kristiania. I byen la han for P.A. Munch og andre frem manuset Det norsk Folkesprogs Grammatik som ble publisert i 1848. Munch mente at boken var et nasjonalverk hele folket burde være stolte av.
Da den fireårige stipendiereisen var sluttført i 1847, slo han seg til i Kristiania, og ble boende der resten av livet. Han drog likevel regelmessig på studiereiser, for det meste om sommeren, i 20 år, blant annet til Telemark, Agder og rundt på Østlandet, samt til Vestlandet og Trøndelag. Totalt var han innom mer enn halvparten (250) av landets kommuner, regnet etter kommuneinndelingen i 1995. Aasen trivdes ikke med reiselivet og det å stadig måtte bli innkvartert hos fremmede, samtidig likte han de sosiale sidene ved reisene.
I 1850 reiste han til Sunnmøre, og ble værende på familiegården et år. Da hadde han ikke besøkt fødestedet på åtte år. Dette året fullførte han Sunnmørsgrammatikken. Sommeren 1851 reiste han til Lofoten og Tromsø. Dette var siste gang han besøkte landsdelen. I 1851 tildelte Stortinget et livsvarig stipend til Aasen.
Edvard Hoem mener at Ivar Aasen var en blant andre språkforskere i Europa på den tiden, og at det ikke var noe særnorsk ved Aasens arbeid. Flere andre språk som tidligere bare hadde eksistert som talespråk ble etablert som skriftspråk på den tiden, blant annet som utslag av en nasjonalromantisk stemning. Det gjelder blant andre slovakisk (offisielt skriftspråk 1863), kroatisk og makedonsk. Aasen var imidlertid inspirert av Rasmus Rasks islandske grammatikk, som han leste i tiden på Solnør.
Senere år
Ivar Aasen gjennomførte en klassereise fra småbrukersønn til statsstipendiat. Han takket nei til fast professorstilling. Han reiste over hele Norge på en tid da det var vanskelig å reise, og prosjektet hans møtte motstand. Allikevel er Aasens liv fattig på ytre begivenheter.
Aasens følelsesliv er lite kjent, og det er få kilder å øse av. Han hadde god råd, men brukte lite penger på seg selv, og bodde dårlig hele livet. Han førte dagbok fra 1830 av, men den inneholder for det meste tørre beskrivelser av været og korte notiser om hvilke sykdommer han led av, hvem han hadde møtt og hva han hadde lest, dessuten handlingsreferater av teaterstykkene han hadde sett.
Ottar Grepstad understreker at den tradisjonelle fremstillingen av Aasen som en fattigslig og ensom stakkar er en misvisende myte, lansert av Kristofer Janson i Aasens levetid, som senere ble ukritisk kopiert inn i litteraturhistorien. Selv klaget Aasen over alle som kom på besøk og ikke ga ham arbeidsro. Han slo seg gjerne løs i godt selskap. Statsstipendet gjorde at han ikke behøvde å leve trangt og han etterlot seg en formue på omkring 2 millioner kroner i dagens kroneverdi, samt en boksamling på 2,800 bind.
Aasen var ingen flittig brevskriver, de fleste brevene er svar på spørsmål; vennen Mauritz Aarflot (sønnesønn av Sivert Aarflot) fikk brev hvert år, broren Jon hvert tredje. Aasen hadde ingen utstrakt korrespondanse med den gryende målbevegelsen. Henrik Krohn har bare fått ett brev, Georg Grieg noen få og Jan Prahl ingen.
Hverken i brev eller dagbøker gikk Ivar Aasen noen gang helt over til sitt eget språk, han skrev noen få landsmålsbrev, men holdt seg for det meste til dansk, som han var vant til. Både dagbøkene og brevene ble utgitt i 1957–60.
Ved siden av det språkfaglige ga Aasen også ut en del andre bøker, bl.a. En liden Læsebog i Gammel Norsk (1854), syngespillet Ervingen (1855), Norske Ordsprog (1856, endelig utgave 1881) og diktsamlingen Symra (1863, endelig utgave 1875). Hans lengste sammenhengende tekst på landsmål er Heimsyn: ei snøgg Umsjaaing yver Skapningen og Menneskja: tilmaatad fyre Ungdomen (1875). Boken er på 96 sider og har aldri vært mye lest, derimot har flere av sangene fra Ervingen og Symra blitt folkeeie.
Ivar Aasen var en svært selvkritisk forfatter; de fleste av hans arbeider foreligger i to versjoner, der den seneste er den mest gjennomarbeidede og endelige. I tillegg skrev han mye for skrivebordsskuffen, både dikt, artikler og vitenskapelige arbeider. Mye av dette er trykt etter hans død, og flere utgivelser er fortsatt under forberedelse.
Den tradisjonelle fremstillingen av Ivar Aasen er preget av at det lettest tilgjengelige kildematerialet stammer fra Aasens siste år. Et karakteristisk eksempel er Anders Hovdens biografi Ivar Aasen i Kvardagslaget. Hovden kjente Aasen som gammel, og fremstiller en Aasen som er syk, ensom og går i hullete sokker. Den moderne biografen Stephen Walton mener dette bildet er for ensidig, og mener at Aasen nok både tok seg bedre ut og var mer sosialt aktiv i yngre år. Men de som kjente ham på 1840- og 1850-tallet har ikke skrevet bøker om ham. Ivar Aasen lot seg bare fotografere ved noen få anledninger. Det finnes ingen bilder av den unge Aasen, men ett bilde hvor han ser ut til å være i femtiårsalderen, og resten av bildene stammer fra hans høye alderdom.
Landsmålet lanseres
Aasens språkarbeid var svært kompetent utført, med tanke på de forutsetningene han hadde. Han hadde ingen formell utdannelse, men var helt ut selvlært. Han var heller ingen del av noe fagmiljø, men arbeidet alene, uten så mye som en sekretær. På 1850-tallet arbeidet Aasen raskt, og hadde en ny bok i handelen nesten hvert år, i tillegg til en viss produksjon av avisartikler. Etter 1860 gikk det langsommere; det tok ham bare ett år å skrive Det Norske Folkesprogs ordbog (utg. 1850), mens det tok ni år å fullførfe den reviderte utgaven Norsk Ordbog (1873).
I 1848 utgav Aasen boken Det norske Folkesprogs Grammatikk. To år etter kom Ordbog over det norske Folkesprog. Boken var på mer enn 25 000 ord, og P.A. Munch kalte det et nasjonalt mesterverk. Han prøvde seg frem med forskjellige skrivemåter i dikt og andre korte tekster fra 1850. Betegnelsen «Landsmaal» tok han i bruk i tiden 1849-1851. De første eksempeltekstene på landsmål kom i 1853 med boken Prøver af Landsmaalet i Norge (120 sider) som består av to deler: En del med utvalg språkprøver fra ulike deler av landet, den andre delen med tekster skrevet i den målformen Aasen hadde kommet frem til. Språknormen han med dette lanserte var særlig basert på fellestrekk i de dialektene han likte best: Hardanger, Voss og Sogn. Senere nevnte han Hallingdal som et grunnlag, og han tok inn enkelte former fra andre dialekter. Senere holdt Aasen stort sett fast ved den normen han lanserte i 1853. I Norske Ordsprog (1856) var ordtakene, som han hadde samlet inn samtidig med dialektstudiene, gjengitt på landsmål.
På slutten av 1850-tallet arbeidet han med en egen grammatikk for landsmålet, den nye skriftlige målformen. Arbeidet tok mye lengre tid enn ventet (opprinnelige skissert til 1 år) og var ferdig først i 1864 med tittelen Norsk Grammatik. Da hadde han brukt ett år bare på kapitlet om bøyningsformene.
Mottagelse i offentligheten
I begynnelsen møtte Ivar Aasens arbeid entusiasme; han ble tildelt et livsvarig stipend som tilsvarte en professor-gasje, bøkene fikk voldsomt entusiastiske anmeldelser og solgte godt. P.A. Munch og resten av det vitenskapelige miljøet støttet prosjektet, og Bjørnstjerne Bjørnson forsøkte å lære seg språket da han ble kjent med bergensmålmenn som Henrik Krohn. Ivar Aasens første eksperiment med en norsk skriftspråklig form, «Samtale mellem to bønder» fra 1849, kom på trykk i den konservative avisen Morgenbladet. P.A. Munch hadde forlatt tanken om et nytt norsk skriftspråk som han hadde støttet i yngre dager og argumenterte mot landsmålet. Mange andre fra landets høyere klasser mente at et skriftspråk basert på bøndenes talemål ville innebære å vrake all kultur og alt åndelig fremskritt. Aasen svarte på kritikken på 1850-tallet med lange artikler, og han argumenterte med at dansk var tungt og vanskelig for folk som snakket norske dialekter. Han mente at en plutselig overgang til landsmålet ikke var ønskelig, men med opplæring i det nye skriftspråket ville folk oppdage at det var mye lettere å bruke enn dansk.
De første som forsøkte å skrive på Aasens nye norske skriftspråk, var de såkalte Bergensmålmennene (i første rekke Jan Prahl, Georg Grieg og Henrik Krohn), trønderen Erik Sommer, som utga et lite hefte med «Soge-Visor» i 1857, og Aa.O. Vinje.
Ingen av disse betraktet Ivar Aasens landsmål som noe mer enn et utgangspunkt. I 1858 var det tre personer som utga tekster på landsmål, Aasen, Aasmund Olavsson Vinje og Jan Prahl. Alle tre hadde sitt eget språk, og ingen av disse språkene var umiddelbart forståelige for en som ikke kunne noe norrønt.
Aasens «»språkidealer
Ettersom Aasen aldri skrev noen stor programartikkel for sitt prosjekt, har han kunnet tas til inntekt for forskjellige målsyn. Noen har i ham sett en borgerlig nasjonalromantiker, andre legger vekt på de pedagogiske sidene ved hans prosjekt, og ser Ivar Aasen som en forløper for sosialismen. De fleste har vel sett det slik at Aasen har vært noe av begge deler.