cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bragefeltet
Geologi
De produserende formasjonene i berggrunnen omfatter:
Feltet regnes å inneholde i størrelsesorden 49,8 millioner Sm3 olje og 2,4 milliarder Sm3 gass.
Utbyggingen
De første funnene på Bragefeltet ble gjort i 1980. Bragefeltet er utbygd med en plattform som ligger 13 km øst for Osebergfeltet på 136 meters vanndyp. Understellet på Brageplattformen er en stålplattform, og har integrerte bolig-, prosess- og borefasiliteter på dekket. Understellet ble bygger av Aker Verdal og dekket av Kværner Egersund. Vekten av understellet er ca. 13 000 tonn og dekksvekten ca. 19 000 tonn. Plattformen ble installert, og produksjonene startet i 1993.
Produksjonen
Produksjonen startet 23. september 1993.
Feltet hadde på det meste en produksjon på 120 000 fat i døgnet i 1998, og i 2009 i størrelsesorden 25 000 fat olje per døgn.
Anlegget ble opprinnelig dimensjonert for 20 år, men har siden fått samtykke fra Petroleumstilsynet til å drive til 2030.
Operatører og eiere av produksjonsrettene
Feltet startet oljeproduksjonen med Norsk Hydro som operatør i 1993. I mars 2007 ble det bestemt at olje- og gassdivisjonen i Norsk Hydro skulle innfusjoneres i Statoil som i den forbindelse skiftet navn til StatoilHydro 1. oktober 2007. I 2009 endret selskapet navnet tilbake til Statoil.
Fra 1. oktober 2013 overtok Wintershall Norge operatør-ansvaret, og eierfordelingen er slik:
Harald Stanghelle
Harald N. Stanghelle (født 13. januar 1956 i Vaksdal) er en norsk pressemann og tidligere redaktør.
Ryfylke tingrett
Ryfylke tingrett var en førsteinstansdomstol i Rogaland under Gulating lagmannsrett. Tingretten dekket kommunene Finnøy, Forsand, Hjelmeland, Kvitsøy, Randaberg, Rennesøy, Sauda, Strand og Suldal.
Harald Stanghelle
Bakgrunn og virke
Han vokste opp som sønn av en landhandler i en, etter eget utsagn, pietistisk indremisjonsfamilie i et politisk konformt miljø på Stanghelle mellom Vaksdal og Dale. Han tok aldri noen høyere utdannelse utover folkeskolen. Politisk var hjemstedet dominert av Arbeiderpartiet, men Stanghelle var medlem av Unge Høyre 1969–1975. Han er omtalt som en liberal kommentator.
Ryfylke tingrett
Domstolen hørte til en av de eldste i landet og på 1920-tallet ble det funnet rettsbøker fra 1604 i Statsarkivet i Bergen. Meget tyder derfor på at den ble opprettet allerede i 1591 da de første sorenskrivere ble utnevnt. Gjennom mer enn 400 år har sorenskriveren hatt en omflakkende tilværelse og det er sorenskrivergårder flere steder i Ryfylke, f.eks. på Jelsa i Suldal og i Knutsvik på Jøsneset (Hjelmeland). I moderne tid har domstolen vært lokalisert i Stavanger tinghus, siste embetsleder var sorenskriver Christian Fr. Wyller. Foruten sorenskriveren hadde domstolen én tingrettsdommer, én dommerfullmektig og fem funksjonærer.
Harald Stanghelle
Bakgrunn og virke
Allerede som 19-åring ble han redaktør og eier av lokalavisen Vaksdals-Nytt i 1975. Fra 1977 var han en periode fisker, vernepliktig soldat og presseoffiser ved Den norske FN-styrken i Libanon. Han var journalist i Dag og Tid i to år før han ble ansatt i Arbeiderbladet i 1982. I 1991 ble Stanghelle ansatt i Aftenposten, hvor han var nyhetsredaktør 1994–1995. Etter en periode som sjefredaktør i Dagbladet 1995–2000, var han politisk redaktør i Aftenposten 2000–2014. I perioden 2014 til 2018 var han redaktør i en fri stilling og satt i Aftenpostens ledergruppe. Han går av som redaktør i Aftenposten i november 2018. Han var leder i Norsk Redaktørforening fra 2009 til 2018, og han har vært styremedlem i Global Editors Network.
Ryfylke tingrett
Fra 1. juli 2007 ble domstolen slått sammen med Stavanger tingrett. Den nye domstolen beholdt Stavanger tingrett som navn og ledes av Helge Bjørnestad. I tillegg til de kommuner som de to domstolene allerede dekket, ble Sola, som tidligere var en del av Jæren tingrett, lagt inn under domstolen. Kommunene Sauda og Suldal ble i overført til Karmsund tingrett (senere til Haugaland tingrett), og Forsand ble overført til Jæren tingrett.
Harald Stanghelle
Bakgrunn og virke
Fra 2019 er han leder av programkomiteen for Arendalsuka.
Privatliv
Harald Stanghelle er gift med Anne Lieungh, barnebarn til Einar Gerhardsen.
Journalisten og forfatteren John Stanghelle var hans bror.
Legeprosessen
Legeprosessen (offisielt Amerikas forente stater mot Karl Brandt, et al.) var den første av de tolv rettssakene som ble ført av et amerikansk militærtribunal under Nürnbergprosessene.
Den ble ført på samme sted som den internasjonale Nürnbergprosessen, men i Legeprosessen hadde domstolen kun amerikanske medlemmer. Nürnbergreglene (engelsk: Nuremberg code; tysk: Nürnberger Kodex) for medisinske forsøk på mennesker ble utarbeidet på bakgrunn av Legeprosessen.
De 23 tiltalte var leger som var tiltalt for å ha tatt del i medisinske eksperimenter på mennesker. Et unntak var Rudolf Brandt, som ikke selv var lege, men som tok del i eksperimentene og dermed falt inn under samme tiltalebeslutning.
Tiltalebeslutningen ble tatt ut 25. oktober 1946 og rettssaken ble ført fra 9. desember samme år til 20. august 1947. Syv av de tiltalte ble frikjent. Av de seksten som ble dømt fikk syv dødsdommer mens resten fikk fengselsstraffer som varierte fra ti år til livstid.
Ifølge Asbjørn Kjønstad ville de tiltalte ha blitt dømt etter norsk strafferett.
Nürnbergkodeksen
Leo Alexander var sammen med Andrew Conway Ivy hovedvitne under Legeprosessen. Aktoratets Telford Taylor og James McHaney baserte i stor grad saken på disse to ekspertvitnene. Alexander forfattet på bakgrunn av Legeprosessen utkast til «Nürnbergkodeksen» (engelsk: Nuremberg Code; tysk: Nürnberger Kodex) for medisinsk etikk i forbindelse med forskning. Det har i ettertid vært uklart om Nürnberg-koden skulle tilskrives Alexander, dommer Sebring eller Andrew Ivy. Pedro Weisleders undersøkelser viste at Alexander formulerte den første versjonen av Nürnberg-koden i notater til Telford Taylor underveis i rettsprosessen. Nürnbergkodeksen ble fulgt opp av Helsinkideklarasjonen (i 1964) som understreket betydningen av informert samtykke. Den hippokratiske ed omhandler legens relasjon til pasienten og omhandler ikke medisinsk forskning og eksperimenter med mennesker. Det tyske innenriksdepartementet sendte 28. februar 1931 ut retningslinjer angående innovative behandling og vitenskapelige eksperimenter, og disse inkluderte krav om informert samtykke. De tyske retningslinjene ligner på kodeks og deklarasjoner utarbeidet etter krigen. Retningslinjene gjaldt fortsatt da nazistene lot leger utføre eksperimenter i konsentrasjonsleirene.
Tiltalen
Tiltalen lød på fire anklagepunkter:
Alle de tiltalte erklært seg ikke skyldig.
Tribunalet droppet i de fleste tilfeller tiltalen etter punkt 1, ettersom de anså den for å ligge utenfor domstolens jurisdiksjon.
De tiltalte
I tabellen er tiltalepunktene for de enkelte angitt slik:
Leger knyttet til Luftwaffe er overrepresentert i prosessen, mens leger fra konsentrasjonsleirene utgjør en mindre andel enn mange vil forvente. Årsaken til dette er tildels at prosessen omfattet kun de som var pågrepet i den amerikanske okkupasjonssonen (tilsvarende saker ble ført også i de andre sonene), og at Luftwaffe drev omfattende eksperimenter med mennesker for å teste tåleevnen i forhold til høydesyke, G-krefter og annet som påvirker flyvere under ekstreme forhold.
Straffene
De som ble dømt til døden ble henrettet ved hengning den 2. juni 1948 i Landsberg fengsel.
Som det framgår av tabellen ovenfor var det langt på vei tiltalens punkt 4 som var utslagsgivende for hvorvidt de dømte fikk dødsstraff; de som var medlemmer av SS ble gjennomgående dømt til døden, selv om det er noen unntak.
Hva fengselsstraffene angår, noe som også illustreres av den samme tabellen, ble disse i all hovedsak senere avkortet.
Sativex
Sativex er et legemiddel i munnsprayform utviklet av det britiske farmasøytiske selskapet GW Pharmaceuticals, bestående av ekstrakter fra cannabis, hovedsakelig tetrahydrocannabinol (THC) og cannabidiol (CBD). Ett spray av Sativex inneholder 2,7 mg THC og 2,5 mg CBD. Preparatet, som er godkjent til bruk i blant annet Canada, er ment til bruk ved nevropatiske smerter og spastitistet ved multippel sklerose. Preparatet er godkjent til medisinsk bruk i Norge fra november 2012. Legemiddelet Marinol er et annet THC-basert legemiddel.
Truls Helweg
Truls Helweg (født 15. mars 1940, død 28. desember 2011) var en norsk grafisk designer, trompetist, faglærer og rektor.
Helweg utga flere lærebøker om reklame, typografi og layout. I 2002 ble han æresmedlem i Grafill, en norsk interesseorganisasjon for utøvere av visuell kommunikasjon.
Truls Helweg spilte også trompet, blant annet var han i ungdommen medlem av Sixpence Jazzband i perioden 1954–1961, og var med på flere innspillinger med «gladjazz» tidlig på 1970-tallet. Fra 1995 var han styreleder i stiftelsen Oslo jazzfestival. Han var også formann i Guldbergs Akademiske Kor fra 1979 til 1981.
Sodd
Sodd består av klaret kjøttkraft (sø, søet) med fåre- og storfekjøtt eller elgkjøtt. Til soddet serveres det også poteter, gulrøtter eller andre rotfrukter, og soddboller eller melboller. I enkelte varianter serveres det løksaus som tilbehør. Potetene (og helst gulrøttene) kokes separat før de blandes i soddet.
Sodd er «nasjonalretten» for trøndere og har vært festmat i Trøndelag i lange tider (dåp, konfirmasjon og bryllup). I Inntrøndelag er det vanlig at det spises skjenning – en type flatbrød – til sodd.
Amr-Bil-Ma’rūf
Amr-Bil-Ma'rūf i sjiaislam betegner viktigheten av å oppmuntre medmuslimer til å gjøre det som er riktig. Sjiamuslimer annser Amr-Bil-Ma'rūf for å være en av islams grener.
Sodd
Innherredssodd
Innherredssoddet er soddtypen som vanligst finnes for salg. Dette består av fåre- og storfekjøtt, og kjøttboller. Soddet serveres med poteter og gulrot. På Innherred er det vanlig at det spises skjenning til sodd.
Egen soddlov
Høsten 2012 ble innholdet i kjøttboller fra en produsent debattert da det ble kjent at de besto av «50 prosent kyllingkjøtt.» Striden gikk dels på en Facebookgruppe, dels en på blogg, og dels i aviser og da spesielt i Adresseavisen. Sodd-debatten endte opp med en registrering av Festsodd under Matmerk. Ifølge Soddloven skal soddkjøttet inneholde minst 1/3 fårekjøtt og lages kun av får og storfe. Soddbollene skal minimum ha 50 prosent får og skal inneholde kun får, storfe, helmelk, fløte, salt, muskat og potetmel. Én liter festsodd fra Trøndelag skal inneholde minst 250 gram kjøttboller og 120 gram kokt kjøtt. I tillegg skal man ha 10 prosent soddfett og kjøttkraft. I tillegg skal Festsodd kun produseres i Trøndelag «Festsodd fra Trøndelag» er fra 17. oktober 2012 en beskyttet geografisk betegnelse for sodd fra Trøndelag. Det består av soddboller laget av fårekjøtt og storfekjøtt, terninger av kokt fårekjøtt og storfekjøtt, fett, kraft og salt. Kjøttet til soddbollene tilsettes potetmel, helmelk, fløte, ingefær og muskat. Soddet skal smake av får og muskat.
Øvrige soddtradisjoner
Blant annet i Namdalen har det vært vanlig å koke sodd på elgbringe. Til dette serveres rotfrukter, løksaus og av og til melboller. En annen variant er «heilsodd», hvor kjøttstykkene er større, og hvor melboller er en del av retten. Også her er det variasjoner av bruk av rotfrukter.
Orkdalssodd inneholder både kjøttboller («perra») og melboller («auka»).
Soddkokeran
Soddkokeran er rettmessig bruker av merkingen «Festsodd fra Trøndelag». Soddkokeran består av:
Erik Hesselberg
Erik Bryn Hesselberg (født 4. juni 1914 i Brevik, død september 1972 i Larvik) var en norsk sjøfarer.
Han var oppvokst i Larvik (Sveins gate 14). Han var fem år til sjøs etter avsluttet skolegang (realskolen), og tok så styrmannseksamen i Sandefjord. Dernest ble det kunstutdannelse i Hamburg. Hesselberg kunne ikke vende hjem til Norge da krigen brøt ut og ble dekoratør i Braunschweig. Han var barndomskamerat av Thor Heyerdahl og medvirket på flere «poseturer» til den norske fjellheimen i 1930-årene. Hesselberg fikk forespørsel om å bli med på Kon-Tiki-ferden og takket ja. Som den eneste om bord som hadde styrmannseksamen ble han Kon-Tikis navigatør. Om bord tegnet, skrev og laget Hesselberg treskulpturer, og underholdt mannskapet med sang, gitarspill og eventyrlige historier.
Etter flåteferden bygget han sin egen havseiler, «Tiki», og reiste til Middelhavet. Han levde i elleve år om bord i båten ved Côte d'Azur, Korsika og Italia. Hesselberg solgte båten og bodde en stund i USA, Tyskland og Sverige innen han vendte tilbake til Norge og barndomshjemmet (1969/1970).
Han døde av hjerteinfarkt i Larvik i 1972, 58 år gammel, og ligger gravlagt i barndomsbyen. Erik Hesselberg ble far til barna Caelou (født 1958), Susanna (født 1967) og Anne Karin Hesselberg (født 1946) med tre forskjellige kvinner. Sistnevnte er i dag bosatt i Drøbak og har blant annet avholdt en utstilling med farens malerier og besørget forordet til nyutgivelsen av Kon-Tiki og jeg.
Nahi-Anil-Munkar
Nahi-Anil-Munkar i sjiaislam betegner viktigheten av å overtale medmuslimer til ikke å gjøre det som er galt. Sjiamuslimer anser Nahi-Anil-Munkar for å være en av islams grener.
Rigoletto
Rigoletto er en av Giuseppe Verdis mest kjente operaer, en del av den populære trilogien av operaer (La trilogia popolare) sammen med La traviata (om high-class eskorten Violetta) og Il trovatore («trubaduren»). Den ble uroppført i Venezia den 11. mars 1851.
Bakgrunn
Operaen er basert på Victor Hugos Le Roi s'amuse, men måtte omskrives for å tilfredsstille politiske krav. Italia besto den gang (midt på 1800-tallet) av en rekke kongedømmer, og Giuseppe Garibaldi skulle om kort tid samle Italia, samt føre krig mot Østerrike for å frigjøre Venezia. Verdi valgte derfor å gjøre operaen litt mindre eksplosiv enn Le Roi s'amuse.
Scene 1
Sted: Hertugen av Mantovas slott på 1600-tallet
Hertugen av Mantova, en slu rundbrenner, har nylig oppdaget en kvinne han ikke har forført før og skryter av at han har tenkt å forføre henne. Kvinnen er grevinnen av Ceprano, og hele hoffet, deriblant hennes ektemann, er til stede. Etter at hertugen har flørtet litt med henne, ler hoffnarren Rigoletto av mannen hennes, som ikke våger forsvare sin ære, og fleiper med at hertugen burde sende ham og de andre mennene i fengsel eller til retterstedet slik at han (hertugen) kunne boltre seg fritt med hoffets kvinner.
Dette blir for meget for adelsmennene. En annen mann, greven av Montrone (hvis datter er en av hertugens tidligere erobringer), kaster en forbannelse over den frekke klovnen Rigoletto.
Scene 2
Sted: Rigolettos hus
Georg Nolte
Georg Nolte (født 3. oktober 1959 i Bonn) er en tysk jurist og professor i offentlig rett, folkerett og Europarett ved Humboldt-Universität i Berlin. Han er også medlem av FNs folkerettskommisjon.
Rigoletto
Scene 2
Bekymret over forbannelsen oppsøker Rigoletto leiemorderen Sparafucile. Rigoletto besøker deretter sin datter Gilda, som han for øvrig holder i skjul fra hertugen. Gilda får kun forlate huset for å gå i kirken. Etter at Rigoletto forlater sin datter, dukker hertugen opp: Han har møtt Gilda i kirken, fremstilt seg som en fattig student, og er i god gang med å forføre henne. De blir brått forstyrret av fottrinn, Gilda frykter faren har kommet hjem og at han vil oppdage at hun har en mann på besøk, og hun og hertugen sniker seg ut av huset. Ikke før har Gilda vinket farvel til "studenten" dukker adelsmennene fra hoffet opp. De har nemlig sett Rigoletto, tror Gilda er elskerinnen hans, og bestemmer seg for å kidnappe henne.
Georg Nolte
I desember 2004 overtok han en lærestol i München. Han ble innvalgt i FNs folkerettskommisjon i januar 2007.
Rigoletto
Annen akt
Adelsmennene oppsøker hertugen og forteller at de har kidnappet Rigolettos elskerinne, men hertugen forstår av beskrivelsen at de har kidnappet Gilda. Hertugen er blitt forelsket i Gilda, er ikke lenger bare opptatt av å forføre henne, og haster til henne for å fortelle hvem han egentlig er. Gilda er også blitt forelsket i hertugen, og når Rigoletto finner henne og oppdager dette, tar han henne med seg mens han kaster en forbannelse over sin herre, hertugen.
Tredje akt
Sted: Sparafuciles hus
Hertugen er på besøk hos Sparafuciles søster, Maddalena. Hertugen, som selv må kunne sies å være svært uåplitelig i kjærlighetslivet, er trist over å ha mistet Gilda og har drukket seg full. Hertugen synger operaens mest berømte stykke, La donna è mobile, om kvinners generelle humørsyke og utroskap.
Rigoletto tar Sparafucile til side og ber ham om å drepe søsterens venn – som Sparafucile for øvrig ikke kjenner. Han tar på seg oppdraget.
Rigoletto ber også datteren forlate byen, forkledd som en mann. Men Gilda frykter for hertugen, og returnerer til Sparafuciles hus for å advare hertugen.
Det går som det må gå i en opera, og Gilda blir drept i stedet for hertugen. I det Rigoletto returnerer til Sparafucile for å betale for drapet blir han overrakt en pose han tror inneholder hertugens lik. Men rett før han skal kaste posen i sjøen hører han hertugens stemme, åpner posen, og oppdager til sin forskrekkelse sin nær døde datter. Hun erklærer med sitt siste åndedrag at hun er glad for at hun døde i stedet for sin elskede hertug. «Gilda! mia Gilda! È morta! Ah! la maledizione!» roper Rigoletto: forbannelsen (la maledizione) har rammet ham til slutt.
Nomenklatur
Nomenklatur betegner et regelverk for bruk av navn eller fagord (av latin nomenclatio, «benevnelse»). Begrepet brukes i ulike sammenhenger:
Det brukes også om den sovjetiske betegnelsen nomenklatura, brukt om ledelsen i partiet og staten.
SM Caen
Stade Malherbe de Caen er en fransk fotballklubb fra byen Caen i Normandie. Klubben ble etablert 17. november 1913 som en følge av en sammenslåing av klubbene Club Malherbe Caennais og Club Sportif Caennais. Klubben er oppkalt etter François de Malherbe, som var en fransk poet og oversetter fra Caen.
SM Caen rykket for første gang opp til Ligue 1, øverste nivået i fransk seriefotball, i 1988. I 1991/1992-sesongen oppnådde laget sitt hittil beste serieplassering med en femteplass.
Spillerstall
Oppdatert 13. mars 2023.
Kjente spillere som har spilt for SM Caen
• Jean-François Domergue
• Brian Stein
• Graham Rix
• Jesper Olsen
• Gabriel Calderón
• Célio Silva
• Alexander Mostovoi
• Kennet Andersson
• William Gallas
• N'Golo Kanté
Ahl al-Bayt
Ahl al-Bayt betyr "husets folk" på arabisk, i islamsk terminologi brukes det hovedsakelig om profeten Muhammeds familie, og mer spesifikt hans etterkommere gjennom sin datter Fatima.
Rusinsk
Rusinsk er et østslavisk språk i nær slekt med ukrainsk. Offisielt er språket en ukrainsk dialekt, noe som støttes av russiske og ukrainske språkforskere. Dette begrunnes i at det finnes en rekke overgangsdialekter mellom rusinsk og ukrainsk. De fleste andre språkforskere betrakter det som et selvstendig språk. Deres begrunnelse er at forskjellen mellom rusinsk og ukrainsk er minst like stor som mellom ukrainsk og belarusisk. Dessuten finnes det også overgangsdialekter mellom russisk, belarusisk og ukrainsk.
Rusinsk ble før 2. verdenskrig talt av i underkant av en million mennesker i Karpato-Ruthenia. I dag tales det av rundt 610 000 mennesker, og er ett av seks offisielle språk i den serbiske regionen Vojvodina.
Fulbright-programmet
Fulbright-programmet, også kjent som Fulbright-Hays-programmet, er et sentralt stipendprogram (Fulbright Fellowships og Fulbright Scholarships) som ble grunnlagt av senator William Fulbright og finansiert og administrert av Utenriksdepartementet i USA, regjeringer i andre land og private interesser. Programmet ble etablert for å øke gjensidig forståelse mellom folk i USA og andre land gjennom utveksling av personer, ideer og kunnskaper.
Iraks herrelandslag i fotball
Iraks herrelandslag i fotball (arabisk: منتخب العراق لكرة القدم) er det nasjonale fotballaget til Irak. Laget er regjerende mester i Asiamesterskapet i fotball etter å ha slått 1-0 i finalen 29. juli 2007. Dette er lagets eneste trofe hittil.
Iraks landslag fikk mye oppmerksomhet i Norge i 2007 og 2008, da s Egil «Drillo» Olsen var landslagstrener for Irak i en 5-månedersperiode. Han signerte opprinnelig en kontrakt på tre år, men måtte slutte etter bare fem måneder, fordi han nektet å reise inn i Irak for trene laget der. Han hadde med seg Otto Ulseth om assistenttrener, og på sine fem kamper endte de med to seire og tre uavgjorte kamper.
Til tross for suksessen Jorvan Vieira opplevde med Irak i Asiamesterskapet, takket han nei til å fortsette som Irak-trener. Etter mange spekulasjoner og rykter i media, bekreftet Egil «Drillo» Olsen 17. september 2007 at han hadde skrevet under en 3-årskontrakt med det irakiske fotballforbundet. Med seg som assistenttrener får han journalist og tidligere Tromsø-trener Otto Ulseth.
Historie
Mens Saddam Hussein var diktator i Irak var det hans sønn Uday Hussein, som var leder av Iraks olympiske komité og dermed fotballforbundet. Det ble da holdt motivasjonsforedrag med trussel om amputasjon av ben. Forsentkomming til trening ble straffet med fengsel og dårlige prestasjoner ble straffet med fengsel, tortur, pisking med elektrisk kabel eller svømming i avføring.
VM i fotball 1986
Irak klarte å kvalifisere seg til fotball VM i Mexico i 1986. Etter tre tap og kun ett mål gikk Irak ut i første runde. Ahmed Radhi scoret Iraks hittil eneste VM-mål i 1-2 tapet mot 8. juni 1986.
Gruppe B
OL 2004
Til tross for kaoset som fulgte USAs invasjon i 2003, fortsatte landslaget å spille i internasjonale turneringer. Laget, da under ledelse av Adnan Hamad, klarte å få til en del gode resultater. U23-landslaget kvalifiserte seg til sommer-OL 2004 i Athen hvor de sikret seg en 4.-plass etter å ha slått ut, og.
Gruppe D
Kvarfinale
Bronsefinale
Asiamesterskapet 2007
Irak vant sin første tittel 29. juli 2007 da de slo 1-0 i finalen til Asiamesterskapet i fotball. Landslaget i Irak fikk mye internasjonal oppmerksomhet i løpet av mesterskapet siden det gjorde det overraskende bra. I semifinalen slo laget ut en av favorittene,, i straffesparkkonkurranse. Dette førte til utbredt feiring i gatene rundt i Irak. Spesielt i hovedstaden Bagdad. Det ble sprengt to bilbomber under feiringen som drepte 50 feirende supportere.
En av grunnene til at det ble stor internasjonal fokus på Irak i dette mesterskapet, skyldtes at herrelandslaget i fotball etter manges oppfatning kan forene den irakiske nasjonen mer enn noen form for politikk, diplomati eller militær makt. Både politiske kommentatorer og sportskommentatorer har vært enig i at landslaget er en av de få tingene som kan forene sjiamuslimer, sunnimuslimer og kristne i Irak.
Som en reaksjon på bilbombene som tok livet av 50 supportere etter semifinalen innførte myndighetene i Bagdad portforbud under finalen for å hindre tap av liv. Da Irak hadde vunnet finalen, strømmet folk i Bagdad likevel ut i gatene og feiret seieren sammen med irakiske soldater. I Oslo strømmet utflyttede irakere ut i gatene og feiret landets første landslagstriumf i fotball. Liknende jubelscener utspant seg i andre deler av verden.
Trener Jorvan Vieira trakk seg etter triumfen i Asiamesterskapet og er nå aktuell som trener for og.
Iraks kamper i Asiamesterskapet 2007
Gruppespillet
Tabell gruppe A
Kvarfinale
Finale
Meritter
Første landskamp
Største seier
Eikås motorsportsenter
Eikås motorsportsenter eller Eikås motorsenter ble åpnet 23. oktober 1999 etter mange års dugnadsarbeid. 15 år tok det å få nytt motorsportsanlegg i Bergen, det meste av tiden gikk med til papirarbeid. Eikås er i dag er moderne motorsportsenter med aktiviteter fra 6 år og til man går lei. Det drives på 2 og 4 hjul gjennom Norges Motorsportforbund og Norges Bilsport Forbund.
Anlegget ligger mellom Haukås/Brurås og Vågsbotn på E39 ut fra Åsane, Søre Brurås 1.
Eikås Motorsenter drives av NMK (Norsk Motor Klubb) Bergen. Utenom NMK Bergen er også mange andre motorklubber, bilklubber og andre på anlegget, bla Hordaland Motorsport og Bergen Amcar Club (BACC).
Det foregår også opplæring for motorsykkel på motorsportssenteret.
Mr. Mister
Mr. Mister var et amerikansk popband som ble stiftet i 1982 og oppløst i 1990.
Bandet nådde toppen midt på 1980-tallet med sporene «Kyrie» og «Broken Wings» fra bandets andre musikkalbum, Welcome to the Real World, fra 1985. Begge sporene gikk til #1 på singellisten i USA, «Broken Wings» i 1985, «Kyrie» i 1986. Selve albumet gikk til topps på albumlisten i USA i 1986.
De hadde sitt utspring fra Richard Pages og Steve Georges tidligere band, Pages, som ga ut tre - kommersielt sett - mindre suksessfulle album fra 1978 til 1981, men som etablerte Page og George som høyt respekterte musikere. John Lang, Richard Pages fetter, var i Mr. Mister - som i Pages - fast tekstforfatter.
Kim Kolstad
Kim Benjamin Kolstad (født 22. juni 1970 i Oslo) er en norsk tidligere skuespiller, forretningsmann og musiker.
Skuespill
Kolstad er skuespillerutdannet ved The Arts Educational School i London, hvor han gikk ut i 1995. I 1996 var han ett år ved Rogaland Teater. I 1998 spilte han rollen som Edvard Munch i dokumentarfilmen Livets dans. Samme år hadde han en hovedrolle i spillefilmen Weekend, hvor han spilte Allan. Senere dette året fikk han rollen som Jens-August Anker-Hansen i Hotel Cæsar. Han har også hatt regi på 20 episoder av serien.
Musikk
Av musikk har han blant annet skrevet låten Maybe Baby som fremføres av Christian Strand. Låten toppet VG-lista julen 2000.
Sosialt entreprenørskap
I 2013 fulgte LessTrash AS og nettbutikken lesstrash.no, som tilbyr Barbeco-produktene samt andre miljøvennlige hverdagsprodukter.
Hemsedal
Hemsedal er et dalføre og en kommune som ligger lengst nord i Hallingdal i landskapet Buskerud i Viken fylke. Kommunen grenser til Gol og Ål i Viken, Vang, Vestre Slidre og Nord-Aurdal i Innlandet, og til Lærdal i Vestland.
Geografi
Hemsedal er eget kirkesogn i Gol og Hemsedal prestegjeld som ligger i Hallingdal prosti. Administrasjonssentret i bygda ligger på Trøym, som også er det største tettstedet. Tettstedet Hemsedal har innbyggere per 1. januar.
Topografi
Hemsedal er et dalføre og ei fjellbygd som strekker seg nordvestover fra Gol i Hallingdal. Hemsedal har Nord-Europas høyeste bebodde grend Lykkja (850 m- 935 m). Dalen er omkranset av høyfjell på begge sider. Det høyeste fjellet i Hemsedal er Høgeloft, 1921 moh., på grensen til Lærdal. Fra Gol stiger dalbunnen raskt til omkring 600 meter. I bunnen av dalføret renner elva Hemsil, som lokalt kalles Åné. Ved Tuv deler dalen seg i Mørkedalen mot vest og Grøndalen mot nordvest. Her renner også de to fjellelvene Mørkedøla og Grøndøla sammen og danner Hemsil, som siden renner ut i Hallingdalselva ved Gol.
Verneområder
Verneområder i Hemsedal kommune:
Tidlig historie
Hvor lenge det har vært bosetting i Hemsedal er uklart, men de eldste gårdene er svært gamle av opprinnelse. Trekull som er funnet mange steder i dalen vitner om jernutvinning. Det eldste trekullet som er funnet har blitt datert til ca. 200-300 etter Kristus. Trolig har de første bosetterne livnært seg som jegere og sankere, og området har nok hatt en stor stamme av villrein i tidligere tider.
Sophus Bugge mente at navnet kunne stamme fra det gammalnorske uttrykket hemsa, hefnsa eller hofn, i betydningen hamnegang. Mange mener også at navnet kan ha et opphav fra navnet på elva i dalen, men det har aldri blitt trukket noen sikre konklusjoner omkring dette. Det synes imidlertid klart at navnet har en viss sammenheng med betydningen av ordet hems.
Folk som opprinnelig hører hjemme i bygda kalles hemsedøler. De taler en dialekt som ligger i overgangen mellom østnorsk og vestnorsk, et mål som har dype røtter i gammelnorsk. Dalen har tradisjonelt bestått av små og mellomstore gårdsbruk som ligger spredt i dalbunnen, på begge sider av elva og opp langs dalsidene. På grunn av den høye beliggenheten i landskapet har gårdsdriften for det meste dreid seg om bufe og melkeproduksjon. Støling har i så måte vært viktig for driften av gårdsbrukene, som ikke kunne klare seg på det beitelandet som fantes nede i bygda. De fleste gårdene har derfor hatt støler på fjellet, dit buskapen ble flyttet på sommerstid.
I Skattematrikkelen 1647 var det kun én fullgård i bygda, som ellers besto av 24 halvgårder og 15-16 skyldsatte ødegårder. I tillegg fantes et antall bruk som ikke var skyldsatt. Folketallet var da anslagvis omkring 400 mennesker (det nøyaktige antallet er ikke kjent). Fram mot midten av 1800-tallet steg folketallet i Hemsedal jevnt. I 1845 var det 1 775 personer i bygda, men i de neste 75 årene sank folketallet igjen, trolig som følge av utvandring til Nord-Amerika. I 1920 var folketallet nede i 1 358 personer, før det på nytt begynte å stige.
Nyere historie
Hemsedals moderne historie kan sies å starte i tiden like etter 1900, da Skogstad Hotell sto klart som det første hotellet i bygda i 1905. Forut for dette, i siste halvdel av 1800-tallet, var ferdelsåra gjennom bygda blitt utbygd, i det håp at den nye veien skulle bli stamvei til Vestlandet. Da Bergensbanen ble åpnet i 1909, ble imidlertid dette dramatisk endret. Hemsedal ble på nytt en sidedal, mens øvre Hallingdal tok over som den viktigste ferdselsåra.
Etter 1915 begynte imidlertid den første hyttebyggingen i området. Utenbygdsfolk kjøpte opp hallingstuer og flyttet dem til fjells, først til hyttetomter som var anskaffet ved Lykkja, som ligger ved Storevatn og Tisleifjorden og nær Skogshorn. Den gang var det imidlertid den friske fjelluften og jakt og fiske byfolk kom for å nyte, ikke vintersport.
Etter andre verdenskrig dukket det opp nye overnattingssteder i dalen. Vangen Pensjonat på Tuv (1947) og Lykkjaheim Pensjonat (1953) var to av dem. Hemsedal Turisttrafikklag, som ble stiftet i 1939, luftet alt i 1952 tanken om å bygge et skitrekk i bygda, men det skulle gå noen flere år før det skjedde. I 1959 åpnet imidlertid Tottenheisen. Det var et 350 meter langt skitrekk som ble satt opp av Fossheim Pensjonat i bakkene bak pensjonatet på Ulsåk. Skitrekket ble imidlertid revet igjen allerede i 1961.
Tottenheisen kan godt sies å være begynnelsen på bygdas «gullalder». Noen få år senere startet planleggingen av det som etter hvert skulle føre fram til at Hemsedal fikk tilnavnet «Skandinavias alper». Frem mot 1980 var bygdas utvikling mot turisme kontrollert og forsiktig, men i de fem neste årene var veksten så betydelig at en rekke nye turistbedrifter ble etablert. Fra 1980 til i dag har turistnæringen bare blitt mer og mer betydningsfull for bygda, som nå (2011) har omkring 500 000 gjestedøgn fordelt på 6 500 utleiesenger i løpet av vinterhalvåret. Over halvparten av gjestene er utenlandske. I dag er imidlertid Hemsedal også populært i sommerhalvåret, takket være gode fiskemuligheter, fjellvandring, fjellklatring, sykling, golfbaner og en rekke andre aktiviteter og gode overnattingsmuligheter.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Klokkarsteinen, en stein som ligger halvveis ut i elva ved Fossheim på Ulsåk. Tre ulike sagn forteller om hvordan steinene havner der.
Oppsal skole
Oppsal skole (etablert i 1954) er en 1-10-skole (barne- og ungdomsskole) på Oppsal i bydel Østensjø sydøst i Oslo. Skolen er samlokalisert med Vetland skole, ressurssenter for hørselshemmede.
Skolen ligger 500 meter nord for Oppsal t-banestasjon og har rundt 490 elever, fordelt på to paralleller fra 1. til 10. trinn. Skolens bygninger har vært usatt for brann minst to ganger, i 1984 og 1996, begge brannene førte til moderate skader på bygningene.
Fra 2000 til 2003 var skolen uten gymsal og svømmehall på grunn av renovering. I 2007 startet en større ombygging av skolen som endret bygningsmassen og skolens pedagogikk. Skolen fikk egen svømmehall og gymsal.
Oppsal skoles pikekor
Under Marit Tennfjords ledelse fra 1966 til 1985 gjorde skolens kor flere plateinnspillinger, og hentet hjem en rekke utmerkelser: flere førstepriser i NRKs landskonkurranse for barne- og ungdomskor, finaleplass i BBC‘s verdenskonkurranse Let the people sing, og Spellemannprisen 1982 i åpen klasse for platen Oppsal Skoles Pikekor.
Koret har senere byttet navn til Oppsal skoles barne- og ungdomskor, og er ikke lenger forbeholdt jenter.
Korps
Oppsal skoles musikkorps holder også til på Oppsal skole. Korpset ble stiftet 10. september 1956 på initiativ fra Oppsal skoles venner.
Kulturcompagniet
Kulturcompagniet er en norsk stiftelse som har som formål å fremme kulturlivet på Sør-Helgeland generelt, og i Brønnøy spesielt, gjennom å virke som et forum for samarbeid og utveksling av kompetanse mellom de forskjellige aktører i det lokale kulturliv. Kulturcompagniet skal blant annet støtte opp om musikk og kulturarrangementer i lokalmiljøet, arrangere konserter med lokale og (inter)nasjonale artister, videreføre Rootsfestivalen i Brønnøysund, bygge nettverk mellom ulike kulturaktører og bidra til å bygge opp et bredt og rikt kulturliv i regionen.
Arrangementer
Rootsfestivalen i Brønnøysund er Kulturcompagniets største årlige satsing og har blitt Sør-Helgelands viktigste årlige kulturarrangement.
Nedslaget på Jupiter i 2009
Nedslaget på Jupiter i 2009, noen ganger referert til som Wesley-nedslaget var et kosmisk nedslag på Jupiter som forårsaket en mørk flekk i planetens atmosfære. Flekken var lignende i areal på planetens lille røde flekk og omtrent på størrelse med Stillehavet. Legemet som slo ned på planeten er anslått å ha vært ca. 200–500 m i diameter.
London Symphony Orchestra
London Symphony Orchestra (LSO) regnes blant verdens ledende symfoniorkestere.
Historie
LSO ble grunnlagt i 1904 som det første uavhengige orkesteret i England. Orkesterets første sjefsdirigent var Hans Richter. Den første konserten ble holdt 9. juni 1904 med Richter som leder. Helt fra begynnelsen av samarbeidet LSO tett med engelske komponister som sir Edward Elgar og Ralph Vaughan Williams.
Da det nye Barbican Centre ble ferdigstilt i 1982, ble dette LSO's faste tilholdssted og konsertlokale for deres viktigste konserter. I 2003 ble St. Luke's åpnet med ekstra kontorplass og prøvelokaler, og er sentrum for LSO Discovery-program som sikter seg inn på å gi barn og ungdom kjennskap til kunstmusikk.
Utenfor konsertsalene
Allerede fra grunnleggelsen har LSO vært et profilert orkester for filmmusikk. De første melodiene som ble berømt var fra Dangerous Moonlight (1941) og Love Story (1944), senere fulgte blant annet Star Wars, Braveheart , Supermann, Prosjekt brainstorm, Krull, Return to Oz, Honey, I Shrunk the Kids, Hvem lurte Roger Rabbit? og Harry Potter-filmene. Heller ikke popmusikk har orkesteret holdt seg for gode til å arbeide med, for eksempel medvirket de på opptakene til Beatles-albunet Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band eller sangen So lang man Träume noch leben kann med bandet Münchener Freiheit. De har også spilt inn musicals, eksempelvis Chess i 1984.
I år 2000 stiftet LSO CD-labelen LSO Live som blant annet har utgitt Grammy-premierte opptak av Berlioz’ Les Troyens.
Sjefsdirigenter
Mellom 1922 og 1930 hadde ikke LSO sjefsdirigent.
Det tyrkiske khaganatet
Det tyrkiske khaganatet (gammeltyrkisk: Türk xanlïqï, kinesisk: 突厥汗国, pinyin: Tūjué hánguó), også kalt Göktürk-khaganatet, eller Göktürkene (Gammeltyrkisk: Türük,    Kök Türük,  og  Türk ; Himmelske tyrkere ), var et khaganat etablert av ashinatyrkerne i middelalderen i indre Asia. Ashinatyrkerne, under ledelse av Bumin Qaghan og hans sønner, fylte i år 552 maktvakuumet etterlatt seg av Rouran-khaganatets fall på det mongolske platå, og med det også den lukrative handelen med europeerne via silkeveien. Khaganatet opprettet en mektig, nomadisk konføderasjon, og erobret og underla seg store områder i Sentral-Asia.
Khaganatet er kjent for sine mange møter med dynastiene i Nord-Kina, og for sin kontroll over store deler av silkeveishandelen.
Det første dynastiet falt i år 581, og femti år senere etablerte Kutlugh det andre tyrkiske khanatet som varte mellom år 683 og år 734. Dette andre khanatet er kjent for å ha lagd Orkhoninskripsjonene.
Referanser
Tirk
Sam Raimi
Samuel Marshall Raimi (født 23. oktober 1959 i Royal Oak i Michigan) er en amerikansk regissør, produsent, skuespiller og manusforfatter. Han er mest kjent for regien av The Evil Dead- og Spider-Man-filmene.
Kiowa
I år 2000 fantes det ifølge US Census Bureau i USA 12 242 personer som betraktet seg som kiowaer. Nesten alle var bosatt i Oklahoma. Kiowaene er organisert som Kiowa Tribe of Oklahoma, og deres stammesentrum er i Carnegie i Oklahoma.
Språk
Knapt noen av de nordamerikanske urbefolkningsstammene har vært så krevende for forskningen som kiowa. Dette kommer på grunn av deres særegne språk som lenge ikke kunne kobles opp mot noe annet språk, og som av en del lingvister fortsatt anses å være språklig isolat. Kiowa-stammen er et veldig godt eksempel på de unnvikende forbindelsene mellom grupper, som ofte tilfeldig defineres som "stammer". Kiowa har for eksempel siden uminnelige tider levd i en svært tett relasjon med en annen «stamme» som i likhet med apachene tilhører den athapaskiske språkgruppe og av disse to grunnene er blitt kalt kiowa-apacher. Kiowaenes historie var lenge den minst kjente av alle de viktige præriestammene, og det var først i 1962 at det tilkom et moderne standardverk for emnet gjennom professor Mildred P. Mayhalls banebrytende arbeid The Kiowas.
Allerede i 1856 fremførte professor William Wadden Turner den mening at kiowaspråket var et isolatspråk. Han noterte blant annet den bemerkelsesverdige detaljen at språket var uten r-lyd. Senere viste dette seg ikke å være så sjeldent for en god del ubeslektede stammespråk. J. W. Powell, som i 1891 gjorde det første alvorlige forsøk på å klassifisere alle urspråk nord for Mexico, landet uansett på samme konklusjon som Turner. Omkring 20 år senere påpekte John P. Harrington at det var store likheter med de tanoanske språk som ble talt av noen hundre av det såkalte pueblofolket i New Mexico. Etter jamførende undersøkelser med tewaspråket omklassifiserte Harrington språkgruppen som «Kiowa-Tanoen» og tilføyde den med to pueblostammer: taos og jemez. To andre språkforskere, B.L. Whorf og G.L. Trager, betvilte raskt Harringtons hypotese. Edward Sapir i sin tur kalte gruppen «Azteco-Tanoan» og la til ytterligere en stamme: zuñi. Whorf og Trager godtok det meste med et viktig unntak: De ville absolutt utelukke kiowa fra denne språkgruppen. Mayhall påpekte at ettersom kiowa beviselig hadde oppstått meget lengre mot nord, burde det bety at taos og jemez også hadde vandret ned fra Canada, men at deres vandring i så fall skjedde på den andre siden av Rocky Mountains, det vil si langs Stillehavskysten, og var uendelig mer fredelige. Det standpunktet de fleste språkforskere etter hvert har inntatt, er at Harrington hadde rett og at «Kiowa-Tanoan» således er rett betegnelse.
Kiowa-språket ble i 1990 talt av drøyt tusen brukere.
Tidlig historie
Kiowastammens tidligste tradisjoner om sin herkomst, som bekreftes av andre kilder, er at de på 1600-tallet holdt til i vestre del av senere Montana. Altså langt fra det området sør på prærien der de 200 år senere var den dominerende stammen. Det senere området omfattet omtrent vestre halvdel av Oklahoma, sørvestlige tredel av Kansas, den den såkalte texanske Panhandle som ligger innkilt mellom Oklahoma og New Mexico, en like stor del av østre New Mexico og det sørøstligste hjørnet av Colorado.
Raphael Samuel
Raphael Samuel (født 26. september 1934, død 9. desember 1996) var en britisk marxistisk historiker og professor.
Samuel ble født inn i en jødisk familie i London. Hans far, var Barnett Samuel en advokat og hans mor, Minna Nierenstein, var en komponist og partner i det jødiske forlaget Shapiro Valentine. Samuel ble tildelt et stipend til Balliol College, Oxford. Samuel var professor i historie ved University of East London på tidspunktet for hans død, og lærer ved Ruskin College fra 1962 til sin død. Samuel sluttet seg til Communist Party of Great Britain som tenåring og forlot dette partiet sammen med en rekke andre medlemmer etter Sovjetunionens invasjon av Ungarn i 1956.
Kiowa
Migrasjon mot sør
Omkring 1700 gikk Ga-i-gwu over Yellowstonefloden og begynte å forflytte seg mot sørøst. Sagnene hevder det skyldtes en strid om et jaktbytte. Sør for elven støtte man på kråkeindianerne som man etablerte vennskapelige forbindelser med, og som man inngikk en langvarig allianse med. Kiowa bosatte seg ved Black Hills og forble i et par generasjoner kråkeindianernes nærmeste naboer i øst. Kiowaerne regner med at de omkring 1765 kom i besittelse av sin helligste gjenstand, Tay-May, som er stammens soldansdukke. Den er en kopi av en crowdukke som en arapaho brakte med da han giftet seg inn i stammen. Kiowa-stammen har helt inn på 1900-tallet – selv for domstolene – hevdet at de har eksklusiv eiendomsrett til Black Hills, ettersom ingen hadde bodd i området før dem og at de ble fordrevet derfra med våpenmakt av cheyenner og lakota på slutten av 1700-tallet. Det var i tiden de bodde i Black Hills at kiowaene oppga sine tidligere levevaner og ble, fremst ved kråkeindianernes innflytelse, gradvis omformet til et præriefolk.
Omkring 1775 hadde kiowaene forlatt Black Hills og flyttet sør mot Platte Rivers søndre gren under trykk fra de ekspanderende lakota, som da helt hadde utryddet en fraksjon av kiowa-stammen som het kuato («de drar opp»). Ved Platte støtte kiowa på yampareka-comanchene som hadde samme problem og var under forflytning sørover fra siouxene. Etter innledende sammenstøt sluttet de to fortrengte stammene fred, og inngikk ca 1790 en permanent allianse etter råd fra kiowaenes overhøvding Polikaya. Hoveddelen av yampareka-comanchene sluttet seg dermed til den merkelige alliansen mellom kiowa og kiowa-apacher som representant for ytterligere en språkgruppe, den uto-aztekiske. Sammen begynte de å rydde seg det område ved Red River som ble deres ubestridte domener frem til de hvites ankomst. De lipan- og mescalero-apacher som tidligere dominerte området, måtte i sin tur flytte på seg for en stor tallmessig overmakt. Men lengre sør og sørvest møtte de en ny og spansktalende fiende.
Den sørlige prærie
Kiowaene og deres allierte fortsatte å rense opp sitt nye område, stamme etter stamme ble underkuet og det erobrede området oppdelt slik at comanchene som bosatte seg rett sør for kiowaene fikk nesten hele sitt område innen Texas' moderne grenser. Nykomlingene tvang caddo, wichita og tonkawa med flere stammer ut i periferien av det områd de tidligere hadde behersket over. Kiowaene kjempet fra tid til annen mot både pawneer, ute-, sauk- og foxindianere samt navahoer og tonkawaer. Vintertellingene ført av kiowaer rommer mange henvisninger til krigere som enten døde på slagmarken eller vendte hjem i triumf etter kamper med fiendtlige indianere.
Den første påtagelige motstanden kom i 1833 da de siouxtalende osagene ved et overraskelsesangrep klare å tilintetgjøre en kiowa-leir. Den uventede motgangen førte til at kiowaenes overhøvding A’date ble avsatt og erstattet av Dohasan som skulle lede kiowa-stammen i over 30 år, og dermed inn i de nordamerikanske urfolkskrigenes tragiske sluttfase. I 1838 massakrerte cheyennene og arapahoene en felles leir med kiowaer, kiowa-apacher og comancher i Oklahoma. Kiowaene forberedte årets soldans, som de måtte oppgi på grunn av de mange drepte. To år senere inngikk de involverte stammene en varig fred.
Konflikter med Texas og USA
Konfliktene mellom de hvite og kiowaene begynte for alvor i 1840-årene, og hovedmotstanderen var først republikken Texas. Noen fullskalakrig var det aldri tale om. Det dreide seg mest om grupper av kiowakrigere som ville merittere seg ved å stjele hester og kvinner fra texanere, og fremfor alt meksikanere. Med tiden ble det meksikanske innslaget dermed omfattende, og omkring 1900 hadde cirka en fjerdedel av kiowaene delvis meksikansk opphav. I samband med gullrushet i 1849 spredte kolera seg på prærien og om lag halve kiowa-stammen døde. Kiowaene antok helt rett at det var samband mellom koleraepidemien og de hvites fremfart, og dermed ble det utløst en rekke hevnangrep på hvite langs Santa Fe Trail. I løpet av få år etter gullrushet ble det påstått at kiowaene hadde drept flere hvite enn noen annen indianerstamme i relative tall. En rekke fort ble bygget langs Santa Fe Trail for å beskytte hvite reisende, men det hjalp lite, så andre tiltak ble iverksatt.
Fredsavtalen i 1853
Den 27. juli 1853 ble det undertegnet en fredsavtale i Fort Atkinson i Kansas mellom USA på den ene siden, kiowaene og deres to allierte stammer på den andre. Avtalen garanterte fri gjennomfart gjennom kiowa-territoriet for «ikke-indianske reisende», både amerikanere og meksikanere, mot en årlig støtte på 18 000 dollar i ti år. Problemet med denne avtalen var imidlertid at kiowaene ikke trengte å være det minste urolige for represalier fra den meksikanske side. De kunne usjenert fortsatte sine røvertokter inn i Mexico, gjerne sammen med comanchene, og kostet der mange livet. I takt med at bøflene på den sørlige prærien minsket, øket dessuten trykket mot andre stammer. Kiowaene bestemte seg for å rense østre Kansas fra konkurrerende stammer for at bøflene skulle strekke til for dem, og angrep senere også stammer i Colorado og New Mexico i samme hensikt.
Nye kriger
Avtalen om det årlige tilskuddet opphørte midt under den amerikanske borgerkrigen og nesten umiddelbart angrep kiowaene med full styrke sin nærmeste nabo i sørøst caddostammen, og et rykte spredte seg i de hvite bosetningene at det dreide seg om en generalprøve på en krig mot de hvite. Den utløsende gnist ble massakeren ved Sand Creek i 1864. At 69 urfolk av alle aldre og kjønn ble drept, skalpert og stykket opp i en cheyenne-landsby som hadde en gjeldende fredsavtale med USA, gjorde prærieindianerne rasende, og gjengjeldelsesaksjoner begynte umiddelbart. Etter mange angrep på hvite bosettinger med over 100 døde som resultat, inngrep USAs armé mot kiowaene og en drøyt tiårig krigstilstand tok til.