cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Brettspill
Historie
Brettspill har en lang historie, man kjenner til at det har eksistert spill så lenge tilbake som 3500 f.kr. Opp gjennom historien finner man mange eksempler på at brettspill har blitt spilt i forskjellige sivilisasjoner. Rundt 1930 kom monopol på markedet, og har siden kommet i stadig nye varianter. I 1957 kom Risk. Rundt 1980 begynte Eurogames å utvikle seg som sjanger, og gav næring til at brettspill ble stadig med populært. Særlig hadde The Settlers fra Catan en viktig rolle, ved å introdusere en ny generasjon med brettspill for veldig mange.
Psykologi
Veldig mange brettspill har en god del interaksjon. Når så er tilfelle spille psykologi en viktig rolle. Interaksjonen fører til at motstanderen(e) tar sine valg også på bakgrunn av hva de tror den andre vil gjøre. Dermed blir det viktig å kunne påvirke motstanderen til å ta valg som er mest mulig fordelaktige for deg. Den som mestrer dette vil ofte få en klar fordel, ved at han ikke bare får fordel av egne valg, men også motstanderens dårligere valg.
Hell
Selv om det finnes noen unntak (som sjakk og Go) så har de aller fleste spill noen tilfeldige elementer. Det kan være trekking av kort (Dominion), trilling av terninger (Risk, Settlers) eller trekking av brikker (Carcassonne). Disse elementene er med på å sikre at hvert spill blir ulikt, og gir dårligere spillere en sjanse til å vinne. Noen spill baserer seg kun på flaks (Stigespillet) mens andre lar flaksen kun spille en mindre rolle (Dominion).
Eurogames
En relativt ny sjanger med brettspill, hovedsakelig fra Tyskland som er laget for at man skal kunne sette seg hurtig inn i spillene og kunne spille dem på et par timer eller mindre. Dette i motsetning de tradisjonelle amerikanske spillene som kunne ta en hel dag eller mer å spille. Spillet som introduserte Eurogames sjangeren for mange var The Settlers fra Catan. Andre kjente spill i eurogames sjangeren er Carcassonne og Puerto Rico. De siste årene har det også kommet amerikanske Eurogames noe som har befestet denne som en egen sjanger. Eurogames har også en egen spillfestival SPIEL (også kjent som Spiel Essen) der nye spill blir sluppet og årets spill blir kåret. I tillegg arrangeres det internasjonale mesterskap i flere av de mest kjente spillene innen sjangeren på SPIEL.
Spørrespill
I et spørrespill er spørsmål det avgjørende element når en vinner skal kåres. Som regel ønsker man å kåre den som har mest kunnskap innenfor et emne, eller allmennkunnskap/trivia. Noen kjente brettspill er Trivial Pursuit, Geni og Store Norske. For å unngå at det ikke bare er kunnskap som teller, så har man i de fleste spørrespill også ulike elementer for at det smarte ikke alltid vinner. Det enkleste av disse er å innføre et brett og terning, på den måten sikrer at flaksen spiller en liten rolle. Man finner også spill hvor man kan stjele andres rette svar (Store Norske) eller utfordre til duell (Reiselyst). I Vett og vedding skal alle spillerne først svare på samme spørsmål, så skal de satse på hvilket av disse svarene de tror er rette. Spørrespill er ofte velegnet som lagspill, flere på lag gjør at man får flere rette svar dermed går spilletiden ned, og ikke opp, når flere spillere blir med.
Krigsspill
Krigsspill som brettspillsjanger kan defineres både bredt og snevert. Man kan definere den som alle brettspill som har krig som tema, med spill som Risk, Diplomacy og det nyere Memoir 44 blant de mest kjente. Å bruke krig som utgangspunkt for et brettspill er både populært og enkelt. Brettspill, som krig, handler ofte om at en spiller skal vinne på de(n) andres bekostning. En snevrere definisjon kan begrenses til å kun regne med et type brettspill hvor historiske slag gjennspilles. Disse spillene har fokus på at slagene skal gjenskapes nøyaktig og med historisk korrekt utgangspunkt. Veldig ofte brukes pappbrikker i stor antall, og med mye informasjon på brikkene. Det mest kjente krigsspillet innenfor denne definisjonen er World in Flames.
Advanced Squad Leader (ASL) er et spill for detaljert simulering av mindre trefninger under andre verdenskrig.
Trill og flytt
Brettspill som i hovedsak baserer seg på flytting av brikker med utgangspunkt i terningkast. Spillene innenfor denne sjangeren kan variere fra kun å handle om flaks, til å ha stor grad av strategi og valg involvert. Jo flere brikker en spiller har mulighet til å velge mellom, jo mindre viktig blir flaksen. Det poenget illustreres av tre velkjente spill: Stigespillet har kun en brikke, og handler kun om flaks. Ludo har fire brikker, og gir spilleren en del muligheter til å ta strategiske valg. Backgammon har mange brikker, og flaks med terningene er mindre viktige.
Australian kelpie
Australian kelpie (FCI #293 ) er en fårehund av collietype og kan hevdes å være en variant av kelpie, som også eksisterer i kraft av varianten working kelpie. I Norge kalles den også australsk kelpie. Rasen avles for både eksteriør- og bruksmessige formål, mens avles working kelpie til forskjell utelukkende avles for sine bruksmessige egenskaper som gjeterhund. Begge variantene er også kjent under navn som australsk fårehund, Queensland blue heeler og Queensland heeler. Australsk kelpie anerkjenes av FCI/NKK.
Bakgrunn
Australsk kelpie ble utviklet som rase på siste halvdel av 1800-tallet. Hunderasen ble først presentert ved Melbourne Royal Show i 1908, i kraft av seks hanner og tre tisper. Rasestandarden ble adoptert av Australian National Kennel Council (ANKC) og aktivert fra 1. januar 1963. FCI aksepterte rasen i 1989, basert på ANKCs rasestandard.
Den første rasestandarden skal ha blitt utformet i 1902, da typen fortsatt utelukkende ble avlet for sine egenskaper som arbeidende gjeterhund. Det har lenge versert påstander om at kelpie er en krysning mellom lokale australske fårehunder og dingo, men det har moderne forskning med DNA utelukket. Riktignok har slike krysninger forekommet, men avkommet har uten unntak vært uegnet som gjeterhunder, fordi rovdyrinstinktet endres. Kelpie er derimot et produkt av importerte skotske gjeterhunder av collietype og middels størrelse, brune og sorte med lang eller semi-lang pels og stående ører med dropp på tuppene. Noen skal også ha vært korthårede og ha hatt stående ører uten dropp, men også disse var av collietype.
Beskrivelse
Rasen har rektangulær kroppsform med godt hvelvede ribben og ei brystkasse som er mer dyp enn bred. Skulderhøyden på hannhunder er 46–51 centimeter, mens skulderhøyden på tisper er 43–48 centimeter. Pelsen er kort og har dobbelt hårlag. Dekkhårene ligger tett og består av rette, harde tilliggende hårstrå som er regnavvisende. Underpelsen har tett og kort underull. Fargene er svart, sort og tan, rød, rød og tan, fawn (gulbrun), sjokoladebrun og røykblå.
Bruksegenskaper
Kelpie er en utpreget brukshund som trenger mye aktivitet for å trives godt. Rasen egner seg ypperlig som gjeterhund, både til sau og kveg. Som type er den oppmerksom, hurtig, lydhør og meget utholdende. Rasen har også svært gode forutsetninger for mange ulike grener innen hundesport, men den bør bare sekundært være familiehund. Dette er en hunderase som trenger mosjon og utfordringer. Den passer derfor best for bønder med behov for en god gjeterhund eller svært aktive friluftsmennesker som kan utfordre og gi den oppgaver.
The Very Best of Kiss
The Very Best of Kiss er et samlealbum fra det amerikanske hardrock/heavy metal-bandet Kiss.
Musikkalbumet ble utgitt 27. august 2002 og inneholder 21 spor som alle har blitt utgitt tidligere.
Prysor (elv)
Afon Prysor er ei elv i nordvestre Wales. Det ligger i fylket Gwynedd og har to tilsig, sideelva Afon Dwyryd som kommer via tettstedene Blaenau Ffestiniog og Ffestiniog, samt selve Prysor som kommer sørvestfra via Trawsfynnyd.
Ved Trawsfynnyd i sør ligger det oppdemmede reservoaret Llyn Trawsfynydd i Prysor-elva. Reservoaret er regulert med Maentwrog vannkraftverk (1928) og med sine 4,8 km² er det større enn den største naturlige innsjøen i Wales. Reservoaret har også tjent som kjølereservoar for Trawsfynydd kjernekraftverk (1965–91), som er nedlagt.
Afon Dwyryd renner fra nord gjennom den glaciale og brede morenedalen Vale of Ffestiniog, som er et jordbruksområde. Elvas utspring under fjellet Moelwyn Mawr går via reservoaret Tanygrisiau og får tilsig av Afon Goedol, Afon Bowydd og Afon Cynfal. Ved tettstedet Ffestiniog under fjellet Elidir Fawr er et pumpekraftverket installert på Afon Dwyryd siden 1963 – Ffestiniog vannkraftverk med to reservoar. Siste, store sideelv er Afon Tafarn-Helyg før Dwyryd.elva renner sammen med Prysor.
Kakiplomme
Kakiplomme (Diospyros kaki) er et løvfellende tre i ibenholtfamilien. Det dyrkes i mange land for den store, tomatlignende frukten, som kalles kaki (fra japansk) eller persimon (fra powhatan, et algonkinsk språk).
Det blir opptil 27 m høyt. Bladene er læraktige, lansettformede til ovale, 5–18 cm lange og 2,6–9 cm brede. Blomstene er klokkeformede, gulhvite og enkjønnede, og trærne er som regel særbu med hann- og hunnblomster på ulike trær. Hannblomstene er små og sitter 3–5 sammen i en kvast, mens hunnblomstene sitter enkeltvis. Frukten er et rundt, gult eller oransje bær, som er mye større, 3,5–7,5 cm, enn frukten til slektningen daddelplomme (Diospyros lotus). Frukten henger igjen på treet etter at løvet faller av om høsten.
Kakiplomme vokser vilt i Kina. Den er blitt dyrket lenge i Japan, men dyrkes nå også blant annet i middelhavslandene og Nord-Amerika. Det finnes mange kultivarer med ulik størrelse, form og smak på frukten.
Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika
Den pavelige kommisjon for Latin-Amerika er en del av Den katolske kirkes sentrale forvaltning. Kommisjonen er ikke en del av Den romerske kurie, men er likevel direkte underlagt Kongregasjonen for biskopene. Den har ansvaret for koordinering av kirkens virke i Latin-Amerika, og for kommunikasjon mellom Den hellige stol og de latinamerikanske biskopene.
Kommisjonen ble opprettet 19. april 1958 av pave Pius XII. Den hittil siste presidenten var kardinal Giovanni Battista Re, som gikk av ved pave Johannes Paul IIs død 2. april 2005.
Abai
Abai (gammelgresk Ἄβαι, Abai, latin Abæ) er en oldtidsby i hjørnet av nordkysten av Fokis i Hellas. Det var berømt i antikken for sitt orakel tilhørende Apollon Abaeus, et av de som ble benyttet av blant annet Krøsus, konge av Lydia , og av Mardonios.
Byen var rik på skatter, men ble ødelagt av perserne i løpet av Zerxes’ invasjon av i år 480 f.Kr., og for andre gang av grekere fra Boiotia og ble da liggende i ruiner. Den romerske keiseren Hadrian fikk det gjenoppbygd.
Orakelet ble imidlertid fortsatt konsultert, blant annet av folk fra Theben før Leuktra i år 371 f.Kr. Tempelet synes å ha blitt brent ned for andre gang i løpet av tredje hellige krig (355-346 f.Kr.), og var i en meget forsømt og medtatt tilstand da det ble besøkt av Pausanias på 100-tallet e.Kr. , skjønt en del reparasjoner foruten byggingen av et nytt tempel ble utført under keiser Hadrian.
Helligheten til helligdommen sikret bestemte privilegier for folket i Abai, og disse ble bekreftet av romerne. De polygonale (mangekantete) murene rundt akropolis kan fortsatt bli sett i en noenlunde tilstand på en sirkelformet åstopp stående rundt 150 meter over den jevne flaten Exarcho; en porthvelving gjenstår, og det er også spor etter bymurene nedenfor. Tempelområdet var på en utstikker på åsen, nedenfor byen. En tidlig terrassemur og en del levninger fra templene ble utgravet av den britiske skole i Athen i 1894, men ellers ble lite avdekket.
Årdalsfjorden
Årdalsfjorden kan vise til:
Brensholmen
Brensholmen er ei bygd lengst sørvest på Kvaløya i Tromsø kommune i Troms og Finnmark. Bygda var tidligere en del av Hillesøy kommune, men har siden 1964 vært en del av Tromsø kommune. Brensholmen grunnkrets hadde 217 innbyggere i 2015.
Bygda er først og fremst preget av fiske og jordbruk, og man regner med at det har vært drevet jordbruk her minst tilbake til jernalderen. Derfor finner stadig bøndene gjenstander av arkeologisk verdi under pløying. Ellers arbeider mange i den blomstrende fiskeindustrien. De kommunale tilbudene som barne- og ungdomsskole, hjemmetjeneste, bo- og servicesenter, samt en del mindre firmaer sørger for arbeidsplasser til bygda.
Hillesøy kirke ligger på Austein på Brensholmen, og er kirken for gamle Hillesøy sogn, som også strakte seg over større områder på Senja. Denne kirke besluttet man å bygge i 1887. Når den så bygdes, ble mye inventar flyttet fra den gamle kirken på Hillesøya, (bygd 1770). Fra Brensholmen er det veiforbindelse med Tromsø via Kattfjord, samt en lengre strekning langs sørsida av Kvaløya via Straumsbukta. Om sommeren er det fergeforbindelse med Botnhamn på Senja.
Brensholmen Klatrefelt, etablert av Tromsø Klatreklubb, har mye besøk når været er godt.
Midtmaradøla
Midtmaradøla er ei elv i Årdal kommune i Vestland fylke. Den starter som en breelv fra Midtmaradalsbreen og renner derfra sørøstover gjennom Midtmaradalen. Før elva munner ut i Utla danner den den rundt 350 meter høye Midtmaradalsfossen, som faller ned i Utladalen gjennom to separate løp.
Join (SQL)
(som på norsk i matematisk forstand kan oversettes til skjøt ) er en SQL-spesifikasjon som benyttes sammen med   for å returnere en resultatmengde av opptegnelser fra flere tabeller, altså en «sammenføyning». Den brukes når man sammen med rader fra hovedtabellen skal kombinere rader fra andre.
-spesifikasjoner
Ulike rotasjoner av to tabeller:
Grunnleggende syntaks
En -spørring ser slik ut:
Eksempler
Tabellen personer ser slik ut:
Tabellen byer ser slik ut:
Magnus Lagabøtes landslov
Magnus Lagabøtes landslov var et lovverk gjeldende for hele Norge gitt av kong Magnus Lagabøte mellom 1274 og 1276. Lovverket var det første som gjaldt for hele Norge og er et av de første eksemplene på omfattende nasjonal lovgivning fra en sentralmyndighet i Europa. Lovverket er grunnen til at kongen fikk tilnavnet Lagabøte, «den som forbedrer loven».
Selv om lovverket gjaldt for hele landet, besto det formelt av fire ulike lovbøker, ett for hver av de fire lagtingene (Gulating, Frostating, Eidsivating og Borgarting). Innholdet i de fire lovbøkene var imidlertid for det meste likt og bygde i hovedsak på de tidligere gjeldende lagtingslovene. Det ble i tillegg utarbeidet en egen bylov for byene.
Lovsamlingen er inndelt i ni områder (bolker) inkludert:
Utarbeidelsen av en felles lov styrket de sentrale myndigheter og kongens makt. Dette førte til reaksjoner, særlig fra kirken. Erkebiskop Jon Raude i Nidaros motsatte seg at kongen også skulle gripe inn på kirkens område og revidere den kirkelige lovgivningen. Det oppsto en langvarig tautrekking mellom kongen på den ene side og kirken på den andre siden, som endte med et forlik og et kompromiss, kalt «Sættargjerden», i Tønsberg 1277. Erkebiskopen lyktes i å sikre kirken et betydelig skattefradrag og større juridiske privilegier.
Store deler av lovverket var gjeldende rett i over 400 år, den ble revidert og oversatt til dansk i 1604 og fikk navnet Christian IVs Norske Lov, oppkalt etter kong Christian IV. I 1687 ble lovverket opphevet og erstattet av Christian Vs Norske Lov.
Landsloven er kjent fra åtti bevarte avskrifter. De norrøne betegnelsene falt vanskelige for utlendinger, og bøndenes klager gjaldt nettopp innholdet, slik som delingen av tiendens bondelut, eller adelens forslag om å oppheve odelsretten. Stattholderen skrev i 1590 som begrunnelse for å få i stand en oversettelse av Landsloven: «...saa kunne òg de danske og tyske Lensmænd, Fogder og Præster ikke vel læse og forstaa dette Norske, besynderlig hvad dennem er imod [spesielt det de er imot]». Lovtolkninger var basert på hevd, tradisjon og nye kongebrev. Gamle skinnbrev med avsagte dommer lå rundt om på gårdene og kunne konsulteres. Stod lagretten likevel fast, henvendte den seg til den lovkyndige lagmannen og ba om orskurd («utskjæring») tilsvarende våre dagers rettsbelæring.
Landsloven var det mest utbredte ikke-religiøse bokverket i middelalderen i Norge. Det var store og små forskjeller i ordlyden mellom manuskriptene, og denne variasjonen var kjent av de som brukte manuskriptene slik det fremkommer av notater i margen. Ifølge Jørn Øyrehagen Sunde ble ikke ordlyden fulgt slavisk, i stedet ble den fraveket om den ble ansett som for streng eller for mild. I tillegg ble lovtomme rom utfylt av dommerne. Ifølge Sunde utgjorde loven langt på vei et rammeverk som deretter ble tilpasset hver enkelt sak.
Nord-Trøndelag (avis)
I 1922 ble Nord-Trøndelag slått sammen med Nordenfjeldske Tidende i Levanger til Nord-Trøndelag og Nordenfjeldske Tidende, som under andre verdenskrig slo seg sammen med Inntrøndelagen til Nord-Trøndelag og Inntrøndelagen, fra 1952 kjent som Trønder-Avisa.
Australian Open 1991
Australian Open 1991
Guaviare
Guaviare er ei sideelv til Orinoco. Den er 1 497 kilometer lang, og ligger i sin helhet i Colombia.
Elva Guaviare dannes ved samløpet av elvene Ariari og Guayabero, som begge har sitt utspring på østsiden av Andesfjellene. Den er Orinocos lengste sideelv og er seilbar over 630 km. Guaviare anses som grensa mellom Llanos og Amazonasregnskogen. Den største sideelva er Inírida.
Johan Backer Lunde
Johan Backer Lunde (født 6. juli 1874, død 4. november 1958) var en norsk komponist og pianist.
Lunde hadde pianotimer med sin tante Agathe Backer Grøndahl og Iver Holter og hadde flere opptredener som pianist i Skandinavia, England og Tyskland. Lunde skrev nærmere 200 sanger.
Referanser
<References/>
Hroar Dege
Hroar Dege (født 25. juni 1930 i Fredrikstad, død 2. september 2003) var en norsk kokk, forfatter og forretningsmann, eier og driver av spisestedene «Det blå kjøkken» på Solli plass, som han startet i 1969 (og som senere fikk navnet «Tre Kokker» i partnerskap med Arvid Skogseth), samt «Soria Moria Restaurant» på Torshov. Dege arbeidet før det som kjøkkensjef ved Norsk Folkemuseum (1954–), var commis ved Hotel Viking i Oslo og senere kjøkkensjef ved Farris bad i Larvik. Han skrev en rekke bøker om matlaging og fikk sendetid på NRK. Dege var norsk dommer i kokkekonkurransen Bocuse d`Or i 1987, 1989 og 1991. Ellers drev han import av uvanlige ingredienser, som Maldonsalt, og forestod flere restaureringer av eldre bygninger, som Spinnerigården i Son, Moss Hotell i Moss (1969), Lille Frogner hovedgård og Egelands jernverk i Gjerstad, der han også var bosatt. Hans boksamling ble auksjonert på Sotheby's i London i 2005.
Oliver/Dawson Saxon
Oliver/Dawson Saxon er et britisk heavy metal-band, stiftet i 1995 av de tidligere Saxon-medlemmene Graham Oliver og Steve Dawson.
Hristo Stoitsjkov
Hristo Stoitsjkov (bulgarsk: Христо Стоичков); født 8. februar 1966) er en bulgarsk tidligere fotballspiller og fotballtrener, som av mange blir regnet som en av landets største fotballspiller gjennom tidene. Han representerte i to VM-sluttspill og ett EM-sluttspill.
Da Bulgaria tok en svært overraskende fjerdeplass i 1994-VM ble Stoitsjkov turneringens toppscorer med seks mål, og ble senere samme år kåret til årets spiller i Europa. I Europamesterskapet to år senere scoret han samtlige av Bulgarias tre mål. Han spilte til sammen 83 A-landskamper, og scoret 37 landslagsmål.
Klubbkarriere
Stoitsjkov begynte klubbkarrieren i hjembyen Plovdiv, men ble allerede som 18-åring hentet til CSKA Sofia. Her utviklet han seg til å bli en stjernespiller. I 1989/90 ble han toppscorer i den bulgarske serien med hele 38 mål, og ble deretter kjøpt av den spanske storklubben Barcelona. Den temperamentsfulle Stoitsjkov ble raskt en publikumsfavoritt, men havnet også ofte trøbbel med dommere og fotballforbundet. Under oppholdet i Barcelona fikk han kallenavnet El Pistolero, på grunn av det beryktede skuddbeinet.
Stoitsjkov spilte seks og en halv sesong for Barcelona, fordelt på to perioder, og scoret nesten 100 mål for klubben. Han ble spansk ligamester fire ganger, og var med på å vinne Europacupen for serievinnere i 1992. Han spilte også en sesong for italienske Parma, og var på tampen av sin karriere innom klubber i Japan (Kashiwa Reysol), Saudi-Arabia (Al Knassar) og USA (Chicago Fire, DC United).
Fylkesvei 331 (Finnmark)
Fylkesvei 331 (Fv331) i Finnmark gikk mellom Båtsfjorddalen og Båtsfjord lufthavn. Veien var 2,2 km lang.
Veien ble tatt i bruk da Båtsfjord lufthavn ble åpnet 9. september 1999. Båtsfjord gamle lufthavn lå der Fv331 tar av fra Fv891.
2019 ble veien del av fylkesvei 891.
Bread and Circus
Bread and Circus er en norsk splatter, komediefilm fra 2003, skrevet og regissert av Morten Løke under pseudonymet «Martin Loke».
Handling
Moder Jord føder et barn som blir innført i systemet. Barnet blir en mann og innser at livet hans har vært en illusjon. Mannen avviker fra sin faste bane og møter en eldre herre som forteller ham en historie. Deretter returnerer han visere til systemet og blir gammel. Systemet har ikke lenger bruk for ham og han blir tatt ut for å henrettes. Han får flashbacks fra livet, motstrider seg sin skjebne og rømmer ut i ingenmannsland. Der hamrer han ut en steintavle med et budskap for fremtidige generasjoner. Noen år senere finner et ungt par denne steintavlen; inspirert av budskapet og uten noen forvarsel begir paret seg ut på en vendetta for å styrte det tyranniske systemet!
Rollene
«Løke» eller «Loke» spiller også selv to karakterer i filmen, resten av skuespillerne er frivillige og nære og kjære familiemedlemmer.
Høytorp fort
Høytorp fort er et festningsanlegg som igjen var en del av Fossumstrøkets festning. Fortet ligger like nordøst for Mysen i Indre Østfold kommune, Viken.
Fortet var det største anlegget i festningen, og det var sete for festningskommandoen. Det sto ferdig i 1915, og det var i kamp med tyske tropper i aprildagene 1940. Etter krigen var fortet bl.a. standkvarter for Transportregimentet og Heimevernet. Det ble nedlagt som militært anlegg i 2001, og hele området er i dag overtatt av kommunen.
Høytorp fort er av antikvariske myndigheter betegnet som et nasjonalt festningsverk på linje med Akershus festning i Oslo og Fredriksten festning i Halden.
Forhistorien
Etter unionsoppløsningen, under Karlstadforhandlingene høsten 1905, la den svenske delegasjonen fram et krav om at det skulle opprettes en demilitarisert sone langs den norsk-svenske grensen, fra Svinesund i sør til 61°N, det vil si like nord for Elverum. Norge måtte motstrebende godta kravet, selv om det innebar at flere nybygde og meget påkostede festningsanlegg måtte legges ned:
Allerede høsten 1905, etter forhandlingene i Karlstad, hadde imidlertid sjefen for festningsartilleriet, oberst Georg Stang, begynt på egen hånd å utarbeide forslag til planer for en helt ny forsvarslinje mot Sverige, men da trukket tilbake, vest for den demilitariserte sonen. Dette skulle resultere i en ny rekke av grensefestninger. I Trøndelag kom de Værdalske befestninger og Hegra festning i Stjørdal. Etter en langtrukken prosess mellom Forsvarsdepartementet, Stortinget og diverse komiteer ble til slutt også Fossumstrøkets festning anlagt etter Stangs opprinnelige konsept, som et framskutt brohode på østsiden av Glommabuen.
Ved mobilisering skulle det etableres en dobbel forsvarslinje med til sammen to tusen infanterister fra Øyeren i nord, over Skjønhaug, Havnås og Hærland og videre ned til Glomma sør for Eidsberg kirke. Linjene skulle ved mobilisering opparbeides med forhugninger, piggtrådsperringer og skyttergraver. Bak linjene skulle det ligge tre kraftige fort, på Trøgstad varde, Høytorpåsen og Torkelsrudåsen. Fortene skulle utstyres med langtrekkende kanoner som kunne gjøre det mulig å utføre operasjoner også dypt inn i, eller bak, fiendtlige stillinger.
Våren 1912 ble planene godkjent av Stortinget, men man frafalt planene om befestningene på Torkelsrudåsen. Festningen kom dermed til å omfatte Trøgstad fort, Høytorp fort og brogalleriene ved Fossum veibru og Langnes jernbanebru. Høytorp fort var det største og kraftigste av dem, og skulle tjene som kommandoplass for hele festningen.
1912 – 1915 Anleggsperioden
I 1908 ble Høytorpåsen målt opp av Ingeniørvåpenet, og det ble utarbeidet kart i målestokk 1&hairsp;:&hairsp;1000. Dette ble utgangspunkt for den videre utviklingen av anlegget. Det ble kjøpt inn et område på ca. 600 dekar, for det meste utmark. Arkitekten bak selve befestningsanleggene var ingeniørkaptein Thomas Neumann. Han hadde gjennom flere år studert festningsverk på kontinentet, hovedsakelig i Frankrike og Tyskland, og han kom direkte fra utbyggingen av Ingstadkleven fort i Stjørdal, det som i ettertid er blitt bedre kjent som Hegra festning. Anleggsarbeidene ble igangsatt sommeren 1912, umiddelbart etter Stortingets vedtak.
Da fortet begynte å ta form resulterte det i protester fra svensk side. Enkelte der mente at selve anlegget av fortet var en uvennlig handling. Saken ble til og med tatt opp i Riksdagen. Men fra norsk side kunne man bare vise til at fortet lå vest for, og på betryggende avstand til, den demilitariserte sonen.
Opp til ni hundre anleggsarbeidere, alle norske statsborgere, deltok ved anlegget på Høytorpåsen. Sommeren 1915, nesten nøyaktig tre år etter anleggsstart, ble 12 cm tårnkanoner montert og fortet var på det nærmeste ferdigstilt. Festningens første kommandant var oberst Olaf Elias Jølsen, som kom fra stillingen som kommandant på Agdenes festning.
1915 – 1933
Den 10. august 1915 rykket den første kontingenten med rekrutter inn, og garnisonsmannskapene ankom den 14. september. Den 22. august ble tårnkanonene prøveskutt og godkjent. Likevel drøyde det helt til 1918 før offisiell åpning ble markert.
Til daglig var bemanningen ved fortet en rekruttskole på ca. 70 mann, og en garnisonsavdeling, også den på ca. 70 mann. I tillegg kom 10 – 15 befal og håndverkere.
Fra fortet sto ferdig og ut gjennom 1920-tallet var det jevnlige våpenøvelser. Da ble fortet, sammen med resten av Fossumstrøkets festning, fullt bemannet og satt i krigsorden. Høytorp fort ble da satt opp med full bemanning, ca. 850 soldater, hovedsakelig var dette vernepliktige mannskaper utskrevet til repetisjonsøvelse. De aller fleste av disse igjen var infanteri, som bemannet nærforsvarsstillingene på fortet. Ved skarpskyting med tårnkanonene måtte befolkningen i deler av Hærland flytte ut av skuddsektoren. De fikk en fast årlig godtgjørelse fra Staten for å dekke utgiftene ved dette.
1933 – 1940
Hærordningen av 1933 kom til å innebære store endringer i det norske forsvaret. Festningsartilleriet hadde vært en egen våpengren siden 1903. Nå ble det nedlagt, og kystfestningene ble overført til Kystartilleriet. Landfestningene ble overført til Hærens artilleri og nesten samtlige ble stilt i reserve. Unntakene for dette var Høytorp og Trøgstad fort, som fikk status som manøver- og depotfestninger for feltartilleriet.
Det fastmonterte artilleriet på festningene mistet sin betydning, og bare unntaksvis ble det drevet øvelsesskyting herfra. Kommandanten forsøkte å få ut midler til vedlikehold og opplæring på det faste skytset, men forgjeves. Dette er grunnen til at i 1940 var det nesten bare befal og vernepliktige mannskaper som hadde gjort førstegangstjeneste fra 1933 og tidligere som hadde kompetanse til å betjene tårnkanonene.
Kampene i 1940
Under kampene i Østfold kom Høytorp fort til å spille en betydelig rolle. Fortet var i begynnelsen av april bemannet med 70 soldater, 12 befal og fem håndverkere.
Det begynte allerede om morgenen 9. april. Kommandanten, oberstløytnant Lauritz Rodtwitt, ble tidlig om morgenen varslet om kampene i Oslofjorden. Han beordret da fortets tre luftvernmitraljøser satt opp på Vestre høyde. Det skulle vise seg at flyene med den tyske invasjonsstyrken som var planlagt landsatt på Fornebu var blitt dirigert inn over Østfold. Antakelig regnet man denne ruten som sikrere enn å gå rett inn over Oslofjorden. De tyske Ju-52 transportflyene kom i lav høyde sørfra – rett over Høytorp fort. Mitraljøsebetjeningene skjøt alt de maktet, og det ble observert treff på flere fly, men ingen ble skutt ned.
Omtrent samtidig med dette begynte de første frivillige å melde seg ved fortet. Etter hvert skulle det bli flere hundre av dem. Blant disse var det folk som hadde avtjent verneplikt ved fortet og som hadde fått opplæring på tårnkanonene. Batterioffiserene var derfor spesielt oppmerksomme for kjente fjes og tok dem til side som kanonbetjening. Allerede på kvelden 9. april var det etablert dobbelt sett betjening til hovedbatteriet.
Tidlig om morgenen den 13. april klarte tyskerne å ta seg over Glomma og de greide snart å nedkjempe forsvarsstillingene ved Fossum bro. Deretter fortsatte de framrykkingen mot Askim og videre østover. Omtrent klokken 14.00 ba sjefen for Askim-detasjementet om artilleristøtte fra Høytorp fort. 12 cm kanonene ga da flere lag ild mot de framrykkende tyske styrkene. Ved 15.30-tiden brøt telefonnettet vest for Mysen sammen. Fortet fortsatte da å gi ild mot punkter på Askimveien for å hindre den tyske framrykkingen.
På ettermiddagen den 13. april kom ordren om at den motoriserte 12 cm haubitsbataljonen skulle trekkes ut av kampene og sendes til Sverige. 460 mann ble da sendt østover, de fleste av disse var tatt fra besetningen på Høytorp fort. 350 mann ble igjen, men de var rent for få til å bemanne nærforsvarsstillingene. Oberstløytnant Rodtwitt fikk imidlertid ordre om å holde fortet mot de framrykkende tyskerne og dekke opp for den videre evakueringen av norske styrker østover.
Ut over formiddagen ble det meldt om lite ammunisjon. Omtrent kl. 13.00 ringte Rodtwitt til Ørje for å forhøre seg om situasjonen. Han fikk da opplyst at det sto nå ingen norske styrker på vestsiden av Haldenvassdraget; alle var nå på marsj mot grensen. Klokken 13.30 innkalte han til krigsråd. Man fant at besetningen hadde utført den oppgaven de hadde fått ordre om. Det ble vedtatt å overgi fortet. Det skjedde kl. 14.16 den 14. april. De norske soldatene ble holdt på fortet som krigsfanger, de fleste fikk dra hjem igjen i slutten av april.
Én nordmann, gårdbruker Thorer Homstvedt Skaarer, født 17. august 1912, fra Eidsberg, ble såret under kampene og brakt inn til Réduitens sykestue. Han døde av skadene 14. april på Mysen sykestue og ble gravlagt ved Hærland kirke. Det foreligger ingen sikre tyske tapstall.
Fortet under okkupasjonen
Høytorp fort ble overtatt av Wehrmacht. Bygningsmassen ble brukt som rekonvalesentleir for sårede soldater, og det ble bygget fire «tyskerbrakker» og ny vaktstue nede ved Momarken. Selve fortet var av liten interesse for tyskerne. Det ble snart ribbet for strategiske metaller, som kobber og messing. Tårnkanonene ble i 1942/43 pigget løs og sendt til kystfort på Vestlandet. 12 cm kanonene kom til Eigerøya, 7,5 cm kanonene til Storøy utenfor Haugesund. Høsten 1944 ble fortet ribbet for alt av metall; ovner, ståldører, vindusskodder og piggtrådsperringer ble fjernet og sendt til omsmelting i Tyskland.
1945 – 2003
Etter annen verdenskrig ble Høytorp fort mye brukt til øvelse, blant annet av Feltartilleriets avdelinger i Tysklandsbrigaden. Det forelå også planer om videre utbygging av hele Fossumstrøkets festning. Disse planene inkluderte også nye befestninger med svære underjordiske anlegg på Torkildsrudåsen. Men i 1956 ble planene satt i bero og festningen stilt i reserve fram til den ble endelig nedlagt i 1959.
Fra 1956 var Høytorp fort standkvarter for Transportregimentet, men de la stort sett bare beslag på bygningsmassen. Réduiten ble bygd om til ammunisjonslager. Vinduene ble murt igjen, og Inngangstårnet ble revet for å gi adgang for lastebiler. I denne perioden hadde også Norges Bank lagret store mengder kontanter i Réduiten for bruk i en eventuell krigssituasjon.
I 1980-årene ble Réduiten tømt og ominnredet til krigshovedkvarter for Østre Oslofjord Forsvarsdistrikt / FDI 1. Transportregimentet ble nedlagt i 1994, men fortet var fortsatt base for flere større repetisjonsøvelser, og Heimevernet disponerte en del av bygningene. På slutten av 1990-tallet arbeidet Forsvarsdepartementet for en endelig nedlegging av fortet.
Det var opprinnelig meningen å sprenge og forsegle fjellanleggene, noe som utløste kraftig lokal motstand. Foreningen for Høytorp fort ble stiftet i 1996, og de klarte å arbeide fram en løsning der fortet ble liggende intakt. Det ble videre inngått forhandlinger med Eidsberg kommune, og hele anlegget ble overdratt kommunen høsten 2003. Heimevernet disponerte fortsatt lokaler ved fortet fram til 2005.
Forsvarssjefen under felttoget i 1940, general Otto Ruge, fikk i 1945 tildelt kommandantboligen på Høytorp fort som æresbolig, og han bodde der fram til sin død. På folkemunne i Mysen kalles fremdeles huset «Rugevillaen», det ligger for seg selv nordvest for hovedanlegget.
Også andre landskjente personer har hatt tilknytning til Høytorp fort: Einar Gerhardsen tjenestegjorde i det ene 12 cm pansertårnet under sin militærtjeneste i 1917 – 1918. Under kampene i 1940 var André Bjerke en av soldatene som forsvarte Reduiten.
Høytorp fort i dag
Hele fortet ble fredet av Riksantikvaren i 2001. Mesteparten av området er regulert til bevaring.
Området utgjør i alt 426 dekar. Dette inkluderer også 41 større og mindre bygninger. Disse leies ut til sivile formål for eksempel til lag, foreninger, kunstnere og firmaer. Den gamle mannskapsmessa ble påbygd og utstyrt med nytt kjøkken på 1990-tallet og er i dag restaurant. Foreningen for Høytorp fort har innredet bygning 11, det gamle kanonskuret, til utstilling av artillerimateriell.
Området er mye brukt av foreninger og organisasjoner som samlingssted i sommerhalvåret. Her kan nevnes Norgestreffet, en årlig samling i august måned av entusiaster som konsentrerer seg om militære kjøretøyer av eldre modell.
Beskrivelse av fortet
Høytorp fort er oppført på toppen av en markert åsrygg rett øst for nåværende Mysen sentrum. Høyeste punkt er på 227 moh. Fra toppunktet faller terrenget bratt mot øst og vest, på østsiden nesten hundre meter ned, på vestsiden går en dalgang sørover før terrenget igjen stiger til det man i dag kaller Vestre høyde. Derfra faller det bratt nedover mot Mysen sentrum. Toppen av åsen er synlig lange veier i det relativt flate terrenget. Fra gammelt av har det vært varde her. På et kart fra 1797 er den kalt «Skoftefields Varde». Senere er åsen referert til som «Høytorpåsen», etter bruket Høytorp under Opsal på vestsiden, nå i tettbebyggelsen i Mysen.
Reduiten
I den øverste toppen av åsen ble hovedanlegget, Reduiten, lagt. Da den sto ferdig var den Norges største betongbygning, en status den hadde i fem år, fram til Havnelageret i Oslo sto ferdig i 1920. Reduiten er et fjellanlegg omgitt av en dyp grav på tre sider. Denne såkalte fortgraven ligger i vest, nord og sør for Reduiten, den er sprengt ned i fjellet og er 7 – 10 meter bred og 5 – 12 meter dyp. Her er også mitraljøsestillinger plassert i flankene i graven. Inne i fjellanlegget er alle nødvendige rom for drift av fortet; sambandssentral (med 1000 linjer inn), kommandosentral, kjøkken, offisersmesse, ammunisjonsmagasiner, lagerrom og forlegningsrom. Alle er forbundet med underjordiske ganger og trappeløp, og det er ganger opp til kanonstillingene helt oppe på toppen. Kanonene var hovedbatteriet i festningen, og besto av fire kanoner montert i dreibare pansertårn. Det er også ganger ut til infanteristillinger, kaponnierer og lyskasterstillinger på østsiden av åsen. Til sammen er det over 1100 meter med underjordiske tunneler, ganger og passasjer inne på fortområdet.
Storfyllingen og nordre infanteriverk
Eneste vei inn i fortgraven er gjennom en tunnel fra vestsiden. Den var opprinnelig lukket i åpningen mot vest av «Inngangstårnet», et tre etasjer høyt betongtårn med skyteskår og stålport. Fra dette strakte det seg en stor fylling av sprengstein på vest- og sørsiden av Reduiten. Dette er den såkalte «Storfyllingen», der det var overdekkede skytestillinger, dekningsrom og sammenhengende brystvern for infanteri. På nordflanken ligger tilsvarende stillinger med kaponniere og dekningsrom, kalt «Nordre infanteriverk». Her er også stillinger for Krupp feltkanoner.
Inngangstårnet ble sprengt vekk av Forsvaret en gang på 1970-tallet, men det foreligger planer om å gjenreise det.
Haubitsbatteriet
Vest for og nedenfor Storfyllingen er det stort sett flatt terreng i en svakt sørhellende dalgang, som er sperret mot sør av Tverrvollen, en tversgående voll av jord og stein med brystvern på toppen. Bak denne, på nordsiden, sto fire fastmonterte 12 cm festningshaubitser i betongstillinger. I fjellet nedenfor Storfyllingen er det sprengt inn et ammunisjonsmagasin for batteriet. I tverrvollen er det lagt inn et oppholdsrom med ståldør, opprinnelig utstyrt med ovn og køyer for ett kanonmannskap i beredskap. Ved haubitsbatteriet er også fire mindre ammunisjonsskur, ved- og koksskur og kanonskur til 8,4 cm feltkanonene.
Piggtrådsperringene
Da Høytorp fort ble planlagt var piggtråd et av de mest moderne defensive middel også for permanente installasjoner. Det ytre førstelinjeforsvaret var en kraftig piggtrådsperring som omringet hele fortområdet, total lengde var 1590 meter. Sperringen var ti meter bred og opptil tre meter høy, og hele sperringen var dekket fra infanteristillinger i bakkant. Det var bare en port i sperringen, foran vaktstua (bygning 19). I dag finnes bare mindre spor igjen av denne sperringen. Den ble så godt som totalt fjernet i 1944 da fortet ble ribbet for alt av metall. Rundt fortgraven i Reduiten var det en mindre piggtrådsperring, tre meter bred og 362 meter lang. Denne er i dag rekonstruert.
Bygningsmassen
Nord for haubitsbatteriet ligger leirområdet med brakker for den faste bemanningen og andre nødvendige bygninger. I alt 19 bygninger er bevart av leiren fra 1915. Ti av disse er tegnet av Gerhard Fischer, som den gang var engasjert som arkitekt ved Ingeniørvåpenet. Kommandantboligen, offisers- og underoffisersmesser, mannskapsmesse og mannskapsbrakker er hans verk. Likeså den gamle vaktstua og tøymagasinet, som er inspirert av svalgangsbygningene.
I løpet av okkupasjonstiden ble det bygd en ny vaktstue nede ved Momarken og fire typiske «tyskerbrakker». Fra etterkrigstiden er det seks bygninger, blant annet garasjene ved Momarken. I alt er det 41 bygninger inne på området, de fleste er fredet, eller de er vernet administrativt. Fem mindre bygninger er revet.
Bevæpning
Høytorp fort var utstyrt med:
To 12 cm Schneider-Canet L/40 M/1902 kanoner i dreibare pansertårn. Kanonene ble opprinnelig satt opp på Fredriksten festning i 1902, men etter Karlstad-avtalen måtte de demonteres og fjernes fra den demilitariserte sonen. Kanonene ble da kjørt til Ski magasinplass og lå midlertidig på lager der. I 1915 ble de satt opp igjen i nye stillinger på Høytorp fort. Kanonene hadde en rekkevidde på 11 300 meter og avfyrte granater på 20,4 kg. Skuddtakten var to skudd i minuttet. Hver kanon hadde en betjening på åtte mann; kanonkommandør, fire kanonbetjening og tre til ammunisjonsbehandling. I tillegg var en telefonoperatør fra signaltroppen fast plassert i tårnet.
Kanonene ble fjernet av tyskerne i 1942 og satt opp igjen ved kystfortet HKB 20./978 Eigerøy, ved Vedafjellet på Midbrødøya utenfor Egersund. Høsten 2014 ble den ene kanonen hentet tilbake til Indre Østfold, den ble restaurert og satt opp i sin opprinnelige stilling på Høytorp fort til fortets hundreårsjubileum i 2015.
To 7,5 cm Cockerill L/50 M/1909 kanoner i dreibare pansertårn. Disse kanonene ble bestilt i 1913 for levering høsten 1914, men på grunn av første verdenskrig kunne de ikke leveres før i 1920. Fabrikkens standardutgave var med haubitser med rekkevidde ca. 6000 meter, men til Fossumstrøkets festning var det nødvendig å ha kanoner med samme rekkevidde som 12 cm batteriet. Kanonene ble derfor spesiallaget og de er derfor helt unike for denne festningen. Kanonene var halvautomatiske med skuddtakt på fire skudd i minuttet, og de var ansett som meget avanserte våpen for sin tid. Hver kanon hadde en betjening på åtte mann pluss en telefonoperatør. Tårnene består av 22 cm tykt panserstål og veier over 16 tonn. Største rekkevidde var 11 300 meter.
Kanonene ble fjernet av tyskerne i 1942, og de ble satt opp igjen på kystfortet HKB 68/977 Artilleriegruppe Haugesund på Storøya i innseilingen til Haugesund. Sommeren 2009 ble de pigget løs og hentet tilbake til Høytorp fort. De ble endelig restaurert og satt opp igjen i sine gamle stillinger høsten 2014.
Fire 12 cm Schneider-Canet L/14 festningshaubitser montert i betongstillinger. Kanonene var, som tårnkanonene, opprinnelig satt opp på Fredriksten festning og ble demontert etter 1905. De ble igjen montert på Høytorp fort i 1915, og hver av dem hadde en besetning på sju mann pluss en telefonoperatør. Kanonene hadde en rekkevidde på maks. 7500 meter, og de var først og fremst beregnet for nærforsvar av fortet.
Kanonene ble demontert og fjernet av tyskerne i løpet av krigen, og det foreligger ingen ytterligere opplysninger om deres skjebne. Antakelig ble de sendt til omsmelting. Betongstillingene står fortsatt på Haubitsbatteriet. Her er også ammunisjonsrom og beredskapsrom for én kanonbesetning.
Åtte 8,4 cm Krupp feltkanoner. Disse kanonene hadde en rekkevidde på 6000 meter og hadde en bemanning på kanonkommandør og fire artillerister.
Dette var bakladekanoner av første generasjon, uten rekylbrems. Det vil si at de hadde en teknologisk vinning i at ladingen gikk betydelig raskere enn ved de gamle forladekanonene. Men de hadde fortsatt ulempen med at rekylen fikk kanonene til å hoppe flere meter bakover ved avfyring, slik at betjeningen måtte bringe dem tilbake i stilling for hvert skudd. Kanonene ble raskt umoderne da rekylbremsen ble introdusert bare ca. ti år senere. Feltartilleriet skaffet seg da nye kanoner, og Krupp-kanonene ble fordelt til festnings- og posisjonsartilleriet.
Fire av de åtte kanonene ble avsatt til Nordre infanteriverk, der det ble opparbeidet stillinger for ild nordover eller østover. Det ble i tillegg bygget en liten kasematt på Storfyllingen for én kanon. De andre fire ble stasjonert på Vestre høyde og utstyrt med den såkalte «Calmeyers rekylbremse». Dette var en rund betongplatting med en kraftig stålbolt i midten. Rekylbremsen var en kraftig stålfjær som forbandt bolten og kanonen, og som dro kanonen tilbake i stilling etter avfyring.
Kanonene ble fjernet av tyskerne under krigen, og ble sannsynligvis smeltet om. Fire plattinger til rekylbremsene ligger fortsatt på Vestre høyde og én i kasematten på Storfyllingen.
En 7,5 cm Puteaux anti-ballonkanon. Da fortet ble anlagt var det ikke mange som så for seg at fly hadde noen framtid som våpen. Derimot var luftskip ansett som en farlig trussel. Denne kanonen var rett og slett en alminnelig feltkanon på en egenartet lavett; en såkalt «krinolineaffutasje» i en sirkelformet stilling. Kanonen skulle skyte fosforgranater, som skulle antenne hydrogenet i luftskipene. Skuddtakten var lav, og for å operere den skulle det til en betjening på hele 14 mann.
Kanonen kom opp på Vestre høyde i 1920, og den ble demontert og lagt i magasin ved Langenes batteri i 1939. Affutasjen er fortsatt bevart, men selve kanonen ble fjernet av tyskerne under krigen. Stillingen kan fortsatt sees på Vestre høyde.
Omvisninger
I sommermånedene arrangeres det 1½ times omvisninger på fortet hver søndag ettermiddag kl. 14.00. Oppmøte ved bygning nr. 19; den gamle vaktstua. Samlede grupper kan avtale omvisninger til andre tider. Arrangør er Foreningen for Høytorp fort. Venneforeningen, som ble stiftet 4. november 1996, arbeider på dugnad for å kunne bevare Høytorp fort for ettertiden.
Høytorp fort ligger på åskammen rett bak Momarken travbane, avkjøringen fra E18 og Vandugbakken (Fv 129) er skiltet.
Virkningsgrad
Virkningsgrad kaller vi en størrelse som beskriver effisiensen til en energiomvandler. Det er tre størrelser i spill: Tilført, avgitt og tapt effekt.
Virkningsgrad er per definisjon forholdet mellom avgitt effekt og tilført effekt. Virkningsgrad er et enhetsløst tall med en verdi mellom 0 og 1. Virkningsgraden skrives ofte i prosent; en virkningsgrad på 0,9 tilsvarer 90 %. Termodynamikkens 2. lov forbyr virkningsgrader lik eller over 1. Virkningsgraden kan beskrives som
Siden energi er lik effekt ganger tid kan en betrakte energien i stedet for effekten i noen tilfeller.
For det aller meste kan virkningsgraden betraktes som en reell verdi. Tapene går over i varme og koster penger.
Eksempler:
Hvis en lar η være totalsystemet så har en for et totalsystem som består av K delsystemer i kjede
hvor hver ηk er virkningsgraden til et delsystem.
Eksempel - varmepumpe
Virkningsgraden forteller her hvor mye av tilført energi en varmepumpe klarer å omforme til den energien den faktisk skal produsere. I dette tilfellet er hovedoppgaven å produsere varmeenergi.
Virkningsgraden kan ikke overstige 1 (100 prosent), og dersom 40 prosent av all effekt går til annen energi enn varmeeffekt, er varmepumpens virkningsgrad i dette tilfellet 60 prosent.
Melitaea
Melitaea er en slekt av sommerfugler som tilhører gruppen rutevinger (Melitaeini) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). De er stort sett ganske små, brun- eller gulaktige sommerfugler, ofte med mørkt nettmønster på vingene. Det forekommer tre arter i Norge.
Utseende
Små til middelsstore (vingespenn 25 – 50 mm) sommerfugler, relativt spinkelt bygde. Som hos de aller fleste flikvinger er frambeina reduserte. Sugesnabelen er velutviklet, antennene middels lange og tydelig kølleformede. Vingene er avrundede, ikke flikete langs ytterkanten. Fargen kan variere en god del, men er ofte gul- eller rødaktig med et mørkt nettmønster. Noen har også mørk grunnfarge. Bakvingenes underside har ofte vekselvise hvite og brunlige tverrbånd, kantet med svart. Larvene er dekket med torner, puppene knudrete.
Levevis
Rutevingene er ikke spesielt sterke flygere, og de fleste artene er nokså stedbundne med små, lokale kolonier. De finnes særlig på blomsterenger, og de fleste nordiske artene har larver på planter i maskeblomstfamilien (Scrophulariaceae). Larvene lever selskapelig i silkespinn. De tar opp forsvarsstoffer fra næringsplantene og er derfor trolig usmakelige for rovdyr. De overvintrer som larver.