cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gladiola
Handling
Gladiola Bain møter Ned Williams, og de begynner å flørte. Men dette utvikler seg til kjærlighet, selv om Gladiolas far ikke ønsker at det skal være sammen. Paret flytter snart til byen sammen, men etter noen måneder dukker Williams ekte kone plutselig opp igjen.
Richard Glazar
Richard Glazar, født Richard Goldschmid (født 29. november 1920 i Praha, død 20. desember 1997) var en tsjekkisk-jødisk fange, som overlevde tilintetgjørelsesleiren Treblinka under andre verdenskrig. Han var en i en liten gruppe overlevende etter fangeopprøret i leiren 2. august 1943. Han har utgitt sine erindringer i boken Trap with a Green Fence: Survival in Treblinka (1992).
Bakgrunn
Glazars far, Hugo, var bankmann og hadde vært offiser i Østerrike-Ungarns hær under første verdenskrig, der han ble såret. I 1932 skilte foreldrene seg, og fire år senere giftet moren seg igjen med en velstående lærfabrikant, Quido Bergmann, som Glazar knyttet seg til. Bergmann hadde to sønner, Karel som døde i konsentrasjonsleiren Mauthausen 16. mai 1942, og Adolf som reddet livet takket være en dansk Røde Kors-evakuering av tsjekkisk-jødiske barn yngre enn 14 år. I feriene var Glazar hos sin mors foreldre på landet, der han stortrivdes med landlivet og gårdsarbeid.
Krigen
Richard Glazar immatrikulerte seg i 1939. Han ønsket å studere filosofi, men det var innført uoffisiell begrensning på jødiske studenter, så han fikk i stedet plass ved økonomistudiet. Julen 1938 klarte stefaren å skaffe innreisetillatelse til England for å besøke venner, slik at hele familien kunne reist til England. Men da det kom til stykket, orket ikke stefaren å bryte opp og forlate alt. Blant tsjekkere flest var det lite antisemittisme, ettersom de fleste tsjekkiske jøder var assimilert middelklasse som sendte barna til tyske eller tsjekkiske skoler der de verken ble holdt utenfor eller mobbet, slik det skjedde i Polen og Romania. Men 17. november 1939 ble ni tsjekkiske studentledere henrettet for anti-tyske aktiviteter; 1.200 andre studenter ble sendt til konsentrasjonsleire, og tsjekkiske universiteter stengt. I 1940 ble Glazar sendt ut på landet, for å arbeide i en bondefamilie. Det virket tryggere. Spesielt bondekonen og de to døtrene behandlet ham godt. I 1941 skulle jøder gå med davidsstjerne på klærne, men Glazar registrerte seg ikke som jøde, og ingen plaget ham. Men høsten 1941 ringte hans mor fra Praha og sa at de skulle deporteres til Lodz i Polen. Hun gråt i telefonen, og stefaren som ellers ikke var religiøs, velsignet ham på hebraisk. Siden fikk Glazar vite at hans mor ble sendt på arbeid på et vaskeri i Lodz, der stefaren ble syk og forsvant; moren ble sendt videre til Auschwitz og derfra til en ammunisjonsfabrikk ved Bergen-Belsen. Slik overlevde hun krigen. 2. september 1942 fikk Glazar beskjed om å melde seg ved en stor utstillingshall i Praha, enda han ikke var registrert jøde. Praha var da nærmest «jøde-fri». Der oppholdt han seg i flere dager, før det en morgen var avreise til Theresienstadt. Her ble han innkvartert i en stall og funnet av to kusiner av seg, som holdt til på et loft. Glazar ble satt til renovasjonsarbeid, og fant sin farmor som delte ett rom med et dusin andre gamle kvinner; de sov på tepper på gulvet. Han fant også sin morfar som var nesten blind og bodde på et gamlehjem under forferdelige forhold. Han hadde prøvd å skjære over pulsårene. Samme dag som Glazar fikk beskjed om at han skulle sendes østover dagen etter, døde morfaren. Transporten til Treblinka 8. oktober 1942 skjedde i passasjertog. Dette var helt uvanlig for tsjekkiske transporter - det var jøder fra vestlige land som kom i slike tog, østjødene ble fraktet i kvegvogner.
Karl Leib
Karl Leib (født 24. august 1909 i Gammertingen i Tyskland, død 1991) var en tysk SS-offiser som var stasjonert i Norge under store deler av andre verdenskrig.
Richard Glazar
Treblinka
Etter to dagers reise kom han til Treblinka om ettermiddagen 10. oktober. Fra togvinduet så Glazar et grønt gjerde og brakker, og hørte lyden av en traktor. Han ble glad - gårdsarbeid var noe han kjente til. SS-mannen som viste seg å hete Küttner, pratet hyggelig med de nyankomne, ba dem legge fra seg klærne og ta en dusj. Glazar ble forvirret da han og andre unge menn ble bedt om å kle på seg igjen og satt til å sortere hauger av klesplagg, noen så klisne av skitt og svette at de klebet sammen. Formannen viste Glazar hvordan han skulle surre plaggene inn i store duker. Noe traff ham i ryggen som en trestamme. Det var en av de ukrainske vokterne som slo med den enorme pisken sin og ropte: «Løp!» Fangene skulle løpe når de rørte seg. Etter et kvarter eller en halvtime fortalte noen ham stille hva leiren var til for.
Dagen etter ankom Glazars nære venn Karel Unger som han var blitt kjent med i Theresienstadt. Også Unger ble plukket ut til arbeidet med å sortere ofrenes eiendeler, mens hans familie ble utslettet straks ved ankomst. Fra oktober 1942 til mars 1943 arbeidet de to ungdommene i sorteringen. Dermed fikk de rikelig med mat når det kom transporter fra Vesten; da kastet de suppen og brødskiven de ellers fikk til lunsj. Det lå en diger haug med muggent brød omkring. SS og ukrainerne forsynte seg først; ukrainerne tok det meste og solgte det tilbake til fangene for gull, dollars eller smykker. Dette var eneste måten ukrainerne kunne berike seg på - de voktet leirens ytre deler, men arbeidsleiren ble drevet av jøder og voktet av SS. Gruppen som registrerte verdiene, ble kalt «gulljødene». Sudettyskeren Franz Suchomel (1907-79) holdt oppsyn med dem og skredderverkstedet.
Karl Leib
Biografi
Leib var svigersønn til lederen for SS-Hauptamt Gottlob Berger, noe som sikret ham en karriere innen SS. Han tjenestegjorde som SS-offiser under hele krigen. I 1940 ble han utnevnt til leder av SS' rekrutteringskontor «Ergänzungstelle Nordwest» i Haag i Nederland.
Richard Glazar
Etter flukten
Glazar tok seg fra Polen til det krigsherjede Nazi-Tyskland, hvor han overlevde krigen forkledd som fremmedarbeider. I 1972 ble han intervjuet av Gitta Sereny til hennes bok Into that darkness om Treblinkas kommandant Franz Stangl. Glazar var da bosatt i Sveits, der han arbeidet som ingeniør. Glazar ble også intervjuet av Claude Lanzmann under sin medvirkning i Lanzmanns film Shoah.
Han giftet seg med en ikke-jødisk, tsjekkisk kvinne og fikk to barn. Glazars datter utdannet seg til data-programmerer og giftet seg med en østerriker som arbeidet i Bern; paret bosatt seg hos hennes foreldre. Glazars sønn ble utdannet i Tyskland.
Diacheila polita
Diacheila polita er en av billene i delgruppen (underfamilien) sumpløpere (Elaphrinae) i familiegruppen løpebiller.
Utbredelse
Diacheila polita finnes i Russland og Norge i Europa, østover til Mongolia i Asia.
Karl Leib
Biografi
I 1942 kom han til Norge som SS-Sturmbannführer for å lede det nyopprettede Germanische Leitstelle. Dette sorterte under SS-Hauptamt og var SS' rekrutterings- og propagandakontor i Norge. Det hadde også ansvaret for SS' «germanske arbeid» innen vitenskap og kultur.
Diacheila polita
Utseende
Diacheila polita er omtrent 7 millimeter lang og brun-svart. Hele billen er skinnende (metallisk). Dekkvingene har svake punktrekker (lendestriper). Halsskjoldet (ponotum) har fin, men tydelig punktur. Beina er rødlige.
Karl Leib
Biografi
Leib hadde bred kontaktflate i det norske samfunnet, og var populær blant de norske SS-frivillige.
Diacheila polita
Levevis
Diacheila polita tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Karl Leib
Biografi
Etter krigen ble han arrestert og fengslet på Akershus slott. Senere ble han dømt for krigsforbrytelser. I sitt forsvar fremstilte han seg som en slags velferdsoffiser og la all skyld på sin overordnede, SS-sjefen i Norge Wilhelm Rediess. Som flere andre av SS-offiserene i Norge fikk han en mild straff. Etter løslatelsen reiste han hjem til Tyskland, der han bosatte seg i Tübingen.
Granbarmåler
Granbarmåler (Thera variata) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Denne arten finnes på Østlandet, Sørlandet og i Trøndelag i Norge, men er sjelden på Vestlandet.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 23 – 30 mm), slank, grå måler. Forvingen er lysgrå, ved roten med et gråbrunt felt med hakkete ytterside. Midti vingen har den et gråbrunt tverrbånd. Dette er nokså smalt ved bakkanten og nesten delt i to like foran denne, kraftig utvidet rundt midten og omtrent to og en halv gang så bredt med forkanten som ved bakkanten. Innerkanten har en rettvinklet innskjæring i midten, ytterkanten er bølgete og rundet utbuktet. Utenfor det brede tverrbåndet er det et smalt, bølgete, brunt tverrbånd. I vingespissen er det en liten, mørkt gråbrun flekk. Bakvingen er gråhvit med mørkere bakhjørne. Hannens bakkroppsspiss har lange hårpensler. Larven er naken, blålig grønn med hvite lengdestriper.
Levevis
Denne arten har larver som lever på gran (Picea spp.), av og til også på andre bartrær. De voksne målerne flyr i august – september.
Utbredelse
Arten finnes i det meste av Europa og Sibir, østover til Japan. I Norge forekommer den nord til det sørlige Nordland, men er sjelden på Vestlandet.
Preses i Bispemøtet
Preses i Bispemøtet har fra 1932 til 2011 vært tittelen for den valgte lederen av Bispemøtet i Den norske kirke, og er fra 2. oktober 2011 tittelen for den faste lederen av Bispemøtet. Den norske kirke er alene som kirke om å bruke preses-tittelen, som i Norge tradisjonelt benyttes om den valgte lederen i Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab og Det Norske Videnskaps-Akademi.
Biskopene i Den norske kirke har hatt regelmessige drøftelsesmøter siden 1917. Før det er det siden adskillelsen fra Folkekirken i Danmark i 1814 bare protokollert enkeltmøter i 1877 og 1915, der Oslo biskop fungerte som ordstyrer. Dette var en refleks av at hoffrangreglementet fra 1817 til 1920-årene rangerte hovedstadens biskop fast foran de andre biskopene. De første årene etter 1917 ble den valgte ordstyreren betegnet som formann, mens den da ikke-kirkelige preses-tittelen ble tatt i bruk i 1932. I 1934 ble Bispemøtet formalisert ved «Reglement for bispemøtene», vedtatt av Johan L. Mowinckels tredje regjering.
Ved en justering av Bispemøtets reglement i 1984 ble valget av preses endret fra å gjelde for den enkelte møtesesjon til å gjelde for et år om gangen, ettersom det nå var blitt vanlig med flere møter i året enn det tradisjonelle høstmøtet. Siden det fram til 1998 var regelen at Oslo biskop årlig ble valgt til leder for Bispemøtet, ble funksjonen ofte feilaktig omtalt som primas (senlat. fra lat. – «fast (ikke valgt) fremste biskop/fremste erkebiskop»), igjen en refleks av hoffrangreglementets tidligere rangering av Oslo biskop. Den offisielle betegnelsen var preses. Funksjonsbeskrivelsen for preses-rollen er en annen ikke-kirkelig betegnelse: primus inter pares (lat. – «fremst blant likestilte») – siden presesbiskopen ikke er overordnet de andre biskopene.
Nyordningen med en fast preses i Bispemøtet fra 2011, innebærer at det er opprettet et tolvte bispeembete som skal bruke det meste av sin tid på presesoppgavene, med Nidarosdomen som felles domkirke med Nidaros biskop, og med Nidaros domprosti som tilsynsområde. Også den faste presesbiskopen vil være «fremst blant likestilte» (primus inter pares), slik erkebiskopen er det i Svenska kyrkan og i Evangelisk-lutherska kyrkan i Finland.
Fattighuset i Oslo
Fattighuset er en organisasjon i Oslo, Norge, som ved hjelp av egeninnsats og gjensidig hjelp har som formål å bedre forholdene til folk som står i et uønsket avhengighetsforhold til det offentlige.
Gratis utdeling av mat, klær, husgeråd, bøker.
Videre tilbys det informasjon, rådgivning, saksoppfølging, kurs, samtale- og selvhjelpsgrupper, lege. Det drives også sosialpolitisk arbeid overfor myndigheter lokalt og sentralt. Målet er at folk skal kunne stå på egne ben.
Organisasjon og historie
Fattighuset ble startet i 1994 i etterkant av messen Kampen for tilværelsen/en messe for likeverd. Med utgangspunktet i Studiesenter for selvhjelp og det som den gang var Kampen verksted (et alternativt samlingssted som kan sies å være en forløper for dagens Hausmania), bl.a. I mange år holdt man til i en nedslitt forretningsgård i Torggata i Oslo sentrum, men da den gården nå skal renoveres sto man senvinters 2006 i akutt fare for å stå uten noen lokaler.
Fattighuset ledes av et styre bestående av 7 personer. Årsmøte der nytt styre velges for ett år av gangen avholdes i mars. I perioden 2012-2013 hadde styret en kvinneandel på 70%.
Samarbeid med Synnøve Finden og nye lokaler
Fattighuset har hatt et økonomisk samarbeid med meierbedriften Synnøve Finden som har uttrykt ønske om å bistå organisasjonens arbeid. Som et direkte utslag av dette samarbeidet har Fattighuset i mai 2006 kunnet flytte inn i nyoppussede lokaler på Grønland i nærheten av Oslo sentrum.
Samarbeid med andre organisasjoner
Fattighuset er medlem av Velferdsalliansen og samarbeider med flere andre organisasjoner om matutdeling, blant annet Fellesaksjonen mot fattigdom.
Yichun (Jiangxi)
Yichun (kinesisk: 宜春 ; pinyin: Yíchūn) er et byprefektur i den kinesiske provinsen Jiangxi.
Arealet er på 18.669 km²; 50% skoger, 35% fjell. Prefekturet har en samlet befolkning på 5.100.000 innbyggere.
Yichun benytter sin egen dialekt av det kinesiske språket gan.
Administrative enheter
Yichun består av et bydistrikt, tre byfylker og seks fylker:
John Stewart
John Coburn Stewart (5. september 1939 – 19. januar 2008) var en amerikansk musiker, sanger og låtskriver. Han er kjent for sine bidrag til den amerikanske folkemusikkbevegelsen på 1960-tallet sammen med gruppen The Kingston Trio (1961–1967) og som låtskriver for The Monkees' hitsang «Daydream Believer» (førsteplass på hitlistene) og sin egen framføring av «Gold» (femteplass), foruten flere hundre selvskrevne sanger komponert i løpet av en karriere som strakte seg over 40 år.
Personlig liv
Stewart hadde en lidenskap for maleri, stilte ut kunst og laget omslagene på sine albuminnspillinger og bøker. Han fortsatte å være en profilert låtskriver og turnerte jevnlig i USA og Europa. Han bodde i California sammen med sin hustru Buffy Ford Stewart. Stewarts bror, Mike Stewart, som døde i 2002, dannet folkerockgruppen We Five på midten av 1960-tallet.
Stewart døde av slag den 19. januar 2008 på sykehus i San Diego, ti dager før en oppsatt konsert i Scottsdale i Arizona. Han ble 68 år gammel.
The Kingston Trio
John Stewart var medlem av folkemusikkgruppen The Kingston Trio i 1961–1967, se egen artikkel for innspillingene.
Jing’an
Jing'an kan være:
Ding Wenchang
Han gikk inn i Folkets frigjøringshær i juli 1951 og i det kinesiske kommunistiske parti i mai 1956. Han gjorde karriere i hærens flyvåpen, og ble ledende politisk offiser der i militæreregionen Shenyang. Han ble også medlem av den nasjonale folkekongress. Han ble generalmajot i 1988, generalløtynant i 1990 og general i 1996.
Zhang Wannian
Zhang Wannian (forenklet kinesisk: 张万年, tradisjonell kinesisk: 張萬年, pinyin: Zhāng Wànnián; født i august 1928 i Huang fylke - nå Longkou - i provinsen Shandong i Kina, død 14. januar 2015) var en general og politiker i Kina. Han var i en periode medlem av Politbyrået i Kina.
Biografi
Han ble med i Folkets frigjøringshærs Åttende rutearme i august 1944 og ble medlem av det kinesiske kommunistiske parti i august 1945. Over tid ble han forfremmet fra vanlig soldat til general.
Årene 1985-87 var han visekommandant av Guangzhou militærregion, og ble kommandant og visesekretær for partikomiteen der 1987 til 1990. Årene 1990-92 var han kommandat for militærregionen Jinan, og var visekretær for partikomiteen der.
I 1992 ble han medlem av den sentrale militærkommisjon og direktør såvel som sekretær for generalstabsdepartementet i Frigjøringshæren. I september 1995 ble han elevert til viseformann for Den sentrale militærkommisjon sammen med Chi Haotian. Han ble i 1997 eksekutiv viseformann for denne kommisjonen. Kort etter ble han medlem av Politbyrået. Han deltok som eneste militærrepresentant ved overføringsseremonien for Hongkong til Folkerepublikken Kina i 1997.
Han gikk av med pensjon i 2003.
Adephaga
Adephaga er en stor gruppe biller som for det aller meste er rovdyr. Gruppen blir – etter sine største delgrupper – på norsk også omtalt som «løpebiller og vannkalver».
Fellestrekk
Av andre (opprinnelige) egenskaper kan nevnes at antennen er elleve-leddet og føttene (tarsi) femleddet. I størrelse varierer de fra mindre enn 1 millimeter til opp mot 10 centimeter lange.
Systematisk inndeling med norske delgrupper
Tradisjonelt har man delt inn Adephaga i to grupper, de terrestriske («Geadephaga», hovedsakelig løpebiller) og de akvatiske, dvs. vannlevende, artene («Hydradephaga» med blant annet vannkalver og virvlere).
Det har imidlertid så langt ikke lyktes helt å avklare om disse to gruppene virkelig er naturlige, eller om det akvatiske leveviset har oppstått flere ganger uavhengig innen Adephaga.
Systematikken har med bare de norske delgruppene og følger Ødegaard, 2004.
Western New England College
Western New England College er et delstatseid universitet i Springfield i delstaten Massachusetts, USA. Det ble opprettet i 1919.
Ved universitetet var det 3 653 studenter og 294 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 37 658 for studenter folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til mastergradsnivå.
Dave Weill
Dave Weill (født 25. oktober 1941) er en amerikansk friidrettsutøver.
Krestovskij stadion
Krestovskij stadion (russisk:Стадион «Крестовский), også kalt Zenit Arena, er et fotball- og konsertstadion i St. Petersburg i Russland. Banen eies og brukes av den russiske klubben FK Zenit St. Petersburg, som spiller i den Russisk toppserie i fotball. Den skal brukes under FIFA Confederations Cup 2017, VM i fotball 2018 og EM i fotball 2020. Under FIFA Confederations Cup 2017 og VM i fotball 2018 vil arenaen gå under navnet Sankt Petersburg stadion.
Historikk
I 2006 bestemte Zenit St. Petersburg å bygge ny stadion på øyen Krestovsky i St.Petersburg. Dette var før Russland hadde fått tildelt Fotball VM for 2018. Stadionet åpnet 22. april 2017 da Zenit St. Petersburg vant 2-0 mot Ural Sverdlovsk Oblast. Ferdigstillingen av stadionet har blitt utsatt flere fra opprinnelig planlagt mars 2009 til slutten av 2011, så til 2013, senere 2015 og til slutt desember 2016. Fire måneder etter dette stod det endelig ferdig og da var det verdens dyreste fotballstadion.
Konstruksjonen av stadionet startet i 2007 og skulle være ferdig i 2008. Men det var flere problemer blant annet med finansieringen og byggingen stoppet opp flere ganger. Opprinnelig skulle det bli finansiert av olje- og gasselskapet Gazprom, men de trakk seg fra prosjektet i 2009 og byen St.Petersburg overtok ansvaret. I desember 2010 ble Russland tildelt Confederations Cup 2017 og Fotball VM 2018. Stadionet var planlagt å romme 40,000 tilskuere, men dette ble da utvidet til 70,000. Deler til stadionet var allerede bestilt og fundamentet var støpt, men designet måtte gjøres om for å tilfredsstille FIFA sine krav. Stadionet er designet av det japanske arkitektfirmaet Kisho Kurokawa og skal etterligne et romskip hvor taket holdes på plass av fire master.
Kontroverser om stadionet
Prosjektet var beregnet til å koste 220 millioner dollar, men elleve år senere hadde det økt til 1,5 milliarder dollar ifølge myndighetenes egne sider. Det ble også åtte år forsinket og har blitt et symbol på korrupsjonen i Russland. En tidligere vise-guvernør i regionen ble tiltalt for å ha mottatt 351,000 dollar for å tildele kontrakten for lysene på stadionet. Igor Albin som overtok som vise-guvernøren i 2016 anslo at 700 millioner rubler (90 millioner kroner per juli 2018) har forsvunnet i uregelmessigheter. Flere ledende personer i Russland som Vladimir Putin, tidligere president og statsminister Dmitrij Medvedev og vise-statsminister (og leder for VM-komiteen) Vitaly Mutko er fra eller har sterk tilknytning til St. Petersburg, så det ble lagt stor prestisje i å fullføre stadionet til mesterskapene.
Det norske fotballmagasinet Josimar avslørte i februar 2017 at minst 110 arbeidere fra Nord-Korea har jobbet på stadionet under svært dårlige arbeidsforhold. Alban byttet i 2016 ut hovedkontraktøren Transstroj og oppfordret firmaer i St. Petersburg til å jobbe gratis på stadionet mot framtidige kontrakter og færre inspeksjoner. To av firmaene som tok i mot tilbudet var Dalpiterstroj og Seven Suns som hadde med seg henholdsvis 60 og 50 arbeidere fra Nord-Korea.
Det har også vært kvalitetsproblemer under byggingen med lekkasjer i tak og at banen vibrerte sju ganger mer enn tillatt. Før Confederations Cup oppstod det problemer med gressmatten og det viste seg av underlaget var 10 cm for grunt til at gresset kunne gro ordentlig; det burde vært 50 cm tykt, men var bare 40 cm.
Kamper under VM i fotball 2018
Listen viser avspark norsk tid
Sixten
Sixten er et svensk mannsnavn med norrøn opprinnelse.
Etymologi
Sixten er dannet som en variant av Sighsten, den gammelsvenske formen av norrøne Sigstæinn. Navnet er dannet av sigr, «seier», og steinn, «stein».
Utbredelse
Sigstæinn er kjent brukt i 20 runeinnskrifter fra vikingtiden, så navnet var antakelig vanlig i Norden på den tiden.
I Norge er formen Sixtein kjent brukt fra 1400-tallet. Formen Sigstein kjent brukt i Rogaland fra 1600-tallet, og i nyere tid fra 1897, mest i Nordland.
I Sverige var Sixten mest brukt i 1910- og 1920-årene. I Norge har Sixten vært mest brukt i Nordland.
Sixten har navnedag i flere land.
Sixten er i dag et vanlig navn i Sverige.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Orebuskmåler
Orebuskmåler (Hydriomena impluviata) er en sommerfugl i gruppen av de egentlige målere (Geometridae). Denne måleren finnes over hele Norge. Den ligner på seljebuskmåler (Hydriomena furcata) og er liksom denne svært variabel av utseende, men de to artene skilles lett på flygetiden: orebuskmåleren flyr i mai – juni, seljebuskmåleren fra slutten av juli til september.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 27 – 34 mm), slank, mer eller mindre grå måler. Forvingens grunnfarge kan være litt grønnlig, men sjelden påfallende grønn, slik seljebuskmåleren oftest er. Forvingenes mønster er sterkt varierende. De kan være ensfarget mørkgrå, eller lysgrå, gjerne med to mørkere tverrbånd. Midt i vingen er det gjerne et bredt, lysere tverrbånd. Langs vingens forkant er det fire firkantede, mørke tverrflekker, men disse er ofte vanskelige å se. Bakvingen er gråhvit. Larven er forholdsvis kraftig og mørk rødlilla på farge. Den har en del korte børster.
Levevis
Larven lever på or, spesielt svartor (Alnus glutinosa). De voksne målerne flyr i mai – juni og kan dermed skilles fra den ellers meget like seljebuskmåleren på flygetiden.
Utbredelse
Arten finnes over det meste av den palearktiske sone. I Norge er den funnet over hele landet bortsett fra deler av Troms og Finnmark.
Fylkesvei 4822
Fylkesvei 4822 går mellom Hindaråker og Velde i Karmøy kommune. Veien er 2,8 km lang.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 848.
AES Huntington Beach kraftverk
Operatørselskap er AES Huntington Beach LLC. Anlegget ble påbegynt omkring 1955 og stod ferdig i 1961. Brenselkilden er naturgass og olje.
Bonnie Raitt
Bonnie Lynn Raitt (født 8. november 1949) er en amerikansk bluessanger, gitarist, låtskriver og aktivist. I løpet av 1970-tallet ga Raitt ut en serie roots-påvirkede album som inkluderte elementer fra blues, rock, folk og country. I 1989, etter flere år med kritikerrost men liten kommersiell suksess, hadde hun en hit med albumet Nick of Time. De følgende to albumene, Luck of the Draw (1991) og Longing in Their Hearts (1994), genererte flere hitsingler, inkludert «Something to Talk About», «Love Sneakin 'Up On You» og balladen «I Can't Make You Love Me» (med Bruce Hornsby på piano).
Hun er en regnes som en god vokalist og låtskriver, men hun er også regnet som en meget dyktig gitarist.
Raitt har mottatt tretten Grammy-priser fram til 2023. Hun er oppført som nummer 50 på Rolling Stones liste over de «100 største sangere gjennom tidene» og nummer 89 på bladets liste over de «100 største gitarister gjennom tidene».
Tidlig liv
Bonnie Lynn Raitt ble født 8. november 1949 i Burbank, California. Moren, Marge Goddard (født Haydock), var pianist, mens faren, John Raitt, var skuespiller i musikalske produksjoner som Oklahoma! og The Pajama Game. Hun hadde to brødre, Steve og David og i barndommen ville hun gjerne spille med sine brødre. Hun oppfatet seg selv som en "tomboy". Raitts musikkinteresserte foreldre hadde sterk innflytelse på livet hennes. Fra en ung alder ble hun og hennes to brødre oppfordret til å spille musikk. Først spilte Raitt piano, men ble skremt av morens talent. Hun begynte i stedet å spille en Stella-gitar (et amerikansk gitar-merke som var eid av the Oscar Schmidt Company, og som hun fikk i julegave i 1957 i en alder av åtte. Raitt tok ingen undervisningstimer i gitarspill. Isteden ble hun inspirert tilbakekomsten av amerikansk folk music på 1950-tallet.
Hun var også inspirert av the beatnikbevegelsen, og uttalte: "It represented my whole belief ... I'd grow my hair real long so I looked like a beatnik."
I alderen åtte til femten, besøkte Raitt og hennes brødre en sommerleir i Adirondack-fjellene kalt "Camp Regis". Det var der Raitt lærte at hun hadde et musikalsk talent, når leir-lederen spurte om hun kunne spille en konsert for de andre leirdeltakerne. Læring om hvordan å spille låter fra "folk music" album, ble dermed en hobby for Raitt. Som tenåring, ble Raitt opptatt av sin egen vekt og sine fregner, og anså musikk som en mulighet til å komme unna virkeligheten. "That was my saving grace. I just sat in my room and played my guitar,” sa Raitt.
Etter å ha tatt eksamen på Oakwood Friends School i Poughkeepsie, New York i 1967, begynte Raitt på Radcliffe College ved Harvard University, der hun avla eksamen i "Social Relations" of afrikanske studier. Hun uttalte at hennes plan var å reise til Tanzania, "der President Julius Nyerere lagde en regjering basert på demokrati og sosialisme". Hun var hovedsangeren i et studentorkester kalt "The Revolutionary Music Collective" dannet av låtskriveren Bob Telson som spilte for streikende Harvard studenter under the studentstreiken i 1970. Raitt befriended blues-promotoren Dick Waterman. I hennes andre år på colleget, forlot Raitt skolen og flyttet til Philadelphia sammen med Waterman og noen andre lokale musikere. Raitt uttalte at det var "en mulighet som forandret alt".
1970–1988
Sommeren 1970 spilte hun på Mississippi Fred McDowell på Philly Folk Festival samt åpning av en kafé i New York. Hun aksepterte et tilbud fra Warner Bros., som snart ga ut debutalbumet, Bonnie Raitt, i 1971. Albumet ble hjertelig mottatt av musikkpressen, og mange hyllet hennes ferdigheter som låtskriver og som flaskehals-gitarist, på den tiden hadde få kvinner i populærmusikk sterke anseelser som gitarister.
Albumet Sweet Forgiveness fra 1977 ga Raitt det første kommersielle gjennombruddet med en hit-singel i hennes nyinnspilling av «Runaway». Omarbeidet som en tung rhythm and blues-utgave basert på et rytmisk spor inspirert av Al Green, ble Raitts versjon av «Runaway» ikke så godt mottatt av noen av kritikerne. Imidlertid førte sangens kommersielle suksess til tilbud fra Warner Bros. og Columbia Records.
Warner Brothers hadde høye forventninger til Raitt sitt neste album, The Glow, i 1979, men albumet fikk dårlige anmeldelser så vel som beskjedent salg. Raitt hadde en kommersiell suksess i 1979 da hun var med på å organisere de fem United for Safe Energy (MUSE)-konsertene på Madison Square Garden i New York City. Konsertene fikk gullpate for albumet No Nukes, samt en Warner Brothers film med samme navn. Showene var med stifterne av MUSE Jackson Browne, Graham Nash, John Hall og Raitt, samt Bruce Springsteen, Tom Petty and the Heartbreakers, Doobie Brothers, Carly Simon, James Taylor, Gil Scott-Heron og mange andre.
I 1980 dukket hun opp som seg selv i Paramount-filmen Urban Cowboy hvor hun sang «Don't It Make You Wanna Dance».
På sin neste plate, Green Light fra 1982, gjorde Raitt et bevisst forsøk på å fornye lyden i forhold til sine tidligere plater. Til hennes overraskelse sammenlignet imidlertid mange av hennes fans og media hennes nye lyd med den spirende New wave-bevegelsen. Albumet fikk de beste anmeldelsene på flere år, men salget ble ikke bedre, og dette hadde en alvorlig innvirkning på forholdet til Warner Brothers.
I 1983 var Raitt ferdig med arbeidet med sitt oppfølgingsalbum, Tongue and Groove. Dagen etter at albumet var ferdig droppet plateselskapet Raitt. Albumet ble skrinlagt og ikke gitt ut, og Raitt satt igjen uten platekontrakt. På dette tidspunktet slet Raitt også med alkohol- og narkotikamisbruk.
To år etter å ha blitt droppet fra Warner Brothers Records, varslet de Raitt om planene om å gi ut Tongue and Groove albumet. Hun mente det ikke var riktig, så de ble enige om å la henne omgjøre halvparten av albumet, og det kom ut som Nine Lives. En kritisk og kommersiell skuffelse, Nine Lives, utgitt i 1986, var Raitts siste for Warner Brothers.
I slutten av 1987 ble Raitt med sangere k.d. lang og Jennifer Warnes som kvinnelige vokalister for Roy Orbisons TV-spesial, Roy Orbison and Friends, A Black and White Night. Etter dette begynte Raitt å jobbe med nytt materiale. Da var hun ren og edru, etter å ha løst problemene med alkohol- og rusmisbruk. Etter Stevie Ray Vaughans død i 1990, krediterte hun ham for hans hjelp med alkohol- og rusproblemene hennes.
Hun begynte å spille inn en bluesaktig blanding av pop- og rockelåter under produksjonsveiledningen av Don Was på Capitol Records. Raitt hadde møtt Was gjennom Hal Wilner, som satt sammen Stay Awake, et hyllestalbum til Disney-musikk for A&M. Was og Wilner ønsket begge at Raitt skulle synge på «Baby Mine», vuggesang fra Dumbo. Raitt var fornøyd med øktene, og hun ba Was om å produsere sitt neste album.
1989–1999: Kommersielt gjennombrudd
Raitt mottok også en Grammy for sin duett «I'm in the Mood» med John Lee Hooker på albumet hans The Healer. Nick of Time var også den første av mange av innspillingene med hennes mangeårige rytmeseksjon av Ricky Fataar og James «Hutch» Hutchinson. Begge fortsatte å spille og turnere med henne. Siden utgivelsen i 1989 har Nick of Time solgt over fem millioner eksemplarer bare i USA.
Raitt fulgte opp denne suksessen med tre nye Grammy-priser for sitt neste album, Luck of the Draw fra 1991, som har solgt syv millioner eksemplarer i USA. Tre år senere, i 1994, la hun til to Grammy-er med albumet Longing in Their Hearts, sitt andre nr. 1-album, som har solgt to millioner eksemplarer i USA. Raitts samarbeid med Don Was ble avsluttet med 1995s liveutgivelse Road Tested. Det ble utgitt til solide anmeldelser og det ble gullplate i USA.
«Rock Steady» var en hit skrevet av Bryan Adams og Gretchen Peters i 1995. Sangen ble skrevet som en duett med Bryan Adams og Bonnie Raitt for hennes Road Tested-turné, som også ble et av hennes albumene. Den originale demoversjonen av sangen er på Adams' singel fra 1996, «Let's Make a Night to Remember».
Til sitt neste studioalbum hyret Raitt Mitchell Froom og Tchad Blake som. Arbeidet førte til Fundamental i 1998.
2000–2007
I mars 2000 ble Raitt innlemmet i Rock and Roll Hall of Fame i Cleveland, Ohio. Silver Lining ble utgitt i 2002. I USA nådde den nummer 13 på Billboard-listen og senere gullplate. Den inneholder singlene «I Can't Help You Now», «Time of Our Lives» og tittelsporet. Alle de tre singlene kom på topp 40 av US Adult Contemporary listen.
19. mars 2002 mottok Bonnie Raitt en stjerne på Hollywood Walk of Fame for sine bidrag til musikkindustrien, som ligger i N. Vine Street 1750. I 2003 ga Capitol Records ut albumet The Best of Bonnie Raitt. Den inneholder sanger fra hennes tidligere Capitol-album fra 1989 til 2002, inkludert Nick of Time, Luck of the Draw, Longing in Their Hearts, Road Tested, Fundamental og Silver Lining. Raitt spilte på albumet True Love av Toots and the Maytals, som vant Grammy-prisen i 2004 for beste Reggae-album.
Bonnie Raitt hadde konsert under Norwegian Wood i Oslo i 2004.
Souls Alike ble utgitt i september 2005. I USA nådde de topp 20 på Billboard-listen. Den inneholder singlene «I Will Not Be Broken» og «I Don't Want Anything to Change", som begge rangerte topp 40 på US Adult Contemporary-listen. I 2007 bidro Raitt til Goin 'Home: A Tribute to Fats Domino. Med Jon Cleary sang hun en medley av «I'm in Love Again» og «All by Myself» av Fats Domino.
2008 – til nå
I februar 2012 fremførte Raitt en duett med Alicia Keys på den 54. årlige Grammy Awards for å hedre Etta James. I april 2012 ga Raitt ut sitt første studioalbum siden 2005, med tittelen Slipstream. Den ble nummer 6 på Billboard 200-listen i USA, og markerte hennes første ti på topp album siden 1994. Albumet ble beskrevet som «en av de beste i hennes 40 år lange karriere» av American Songwriter magazine. I 2013 var hun med på Foy Vances album Joy of Nothing.
30. mai 2015 holdt Leon Russell, Bonnie Raitt og Ivan Neville en opptreden på The Canyon Club i Agoura Hills, California for å skaffe penger til Marty Grebb som kjempet mot kreft. Grebb hadde spilt på noen av albumene deres.
I februar 2016 ga Raitt ut sitt syttende studioalbum Dig in Deep. Albumet ble nummer 11 på den amerikanske Billboard 200-listen og fikk gunstige anmeldelser. Albumet inneholder singelen «Gypsy in Me» samt et cover av INXS-sangen «Need You Tonight».
Raitt fortsetter å turnere og var en av hovedattraksjonene på Notodden Blues Festival i 2018. «Bonnie Raitt har stått øverst på ønskelista vår i mange år, og endelig har vi lykkes», uttalte ledelsen. Konserten fikk bra omtale.
Hun vant Grammy Lifetime Achievement Award i 2022. Hun er nominert til Grammy for Song of The Year i 2023 med «Just Like That», Best Americana Performance med «Made Up Mind» og Best American Roots Song med «Just Like That».
Sanger og gitarist David Crosby har sagt at Raitt er hans favorittsanger gjennom tidene og den australske countrymusikkene Graeme Connors har sagt: «Bonnie Raitt gjør noe med teksten som ingen andre kan, hun bøyer den og vrir den rett inn hjerte ditt».
Privatliv
Raitt brukte alkohol og dop, men begynte psykoterapi og ble medlem av Alcoholics Anonymous sent på 1980-tallet. "Jeg trodde jeg måtte ha en "party-livsstil" for å kunne bli autentisk" uttalte hun, "men om man holdt på for lenge, ble man helt fjern eller død." Hun ble helt avholds i 1987. Hun har uttalt at det var ved hjelp av Stevie Ray Vaughan klarte å slutte med stoffmisbruk, og uttalte at det som ga henne mot til å innrømme sitt alkoholmisbruk og å stoppe å drikke alkohol var det å oppleve at Stevie Ray Vaughan var en mye bedre musiker da han var edru. Hun har også uttalt at hun stoppet misbruket sitt fordi hun skjønte at det "sene kveldslivet" ikke gjorde noe som var bra for henne. I 1989 sa hun: "Nå føler jeg det som om det er noen engler som har båret meg rundt. Jeg har nå mer fokus og mer disiplin, og dermed mer selvrespekt".
Raitt har tatt sabbatsperioder, inkludert etter at foreldrene, broren og bestevennen hennes døde. Hun har sagt «Da jeg gjennomgikk store tap, tok jeg en pause.» Raitt og skuespilleren Michael O'Keefe ble gift 27. april 1991. De kunngjorde skilsmissen 9. november 1999, med en årsaksfaktor var nok at karrierene deres ikke ga dem tid til å være sammen.
2000 – til nå
Bonnie Raitt har medvirket på en lang rekke album med andre artister
Fylkesvei 847 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 847 i de følgende fylkene:
Fylkesvei 848 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 848 i de følgende fylkene:
Rusreformutvalget
Rusreformutvalget var et norsk utvalg som ble nedsatt av Erna Solbergs regjering 23. mars 2018 for å utrede og foreslå en modell for hvordan myndighetenes reaksjon på bruk og besittelse av narkotika til eget bruk kunne flyttes fra justissektoren til helsesektoren.
Mandat
Utvalget var pålagt å særlig vurdere erfaringer fra Portugal, som i 2001 flyttet den rettslige reguleringen av bruk og besittelse av narkotiske stoffer fra straffelovgivningen til helse- og sosialsektoren (begrenset til opptil ti brukerdoser).
Utvalgets rapport
Rusreformutvalget skulle avgi sin utredning til Helse- og omsorgsdepartementet og Justis- og beredskapsdepartementet innen 31. desember 2019. Det overleverte sin rapport, NOU 2019: 26 «Rusreform – fra straff til hjelp», 19. desember 2019.
Dissens
Utvalgsmedlem ga deler av utredningen til politidirektør Benedicte Bjørnland ti dager før utredningen ble overlevert til departementene og offentliggjort. Swahn ønsket ikke avkriminalisering, og han tok dissens. I dissensen stod det at utvalget gikk inn for avkriminlisering i tilleg til hvorfor han var imot dette. Det var denne dissensen han sendte til politidirektøren. Tre dager før utvalget skulle overlevere sin utredning, skrev Bjørnland i en aviskronikk: «I samfunnsdebatten har flere allerede tatt til orde for å avkriminalisere bruk og besittelse av alle typer narkotika. Jeg mener at dette ikke er riktig svar på narkotikautfordringene.» Dette førte til at flere kritiserte Bjørnland for å gjøre politiet til en politisk aktør og for å starte debatten før utredningen var overlevert. Bjørnland avviste kritikken. Hun mente at politiet i kraft av å være fagpersoner har et ansvar for å ta del i debatten som en faglig stemme.
Freedom of the Press Foundation
Freedom of the Press Foundation er en amerikansk ideell organisasjon som kjemper for ytrings- og pressefrihet. Organisasjonen ble opprettet i 2012. Den er mest kjent for å ha opphevet den finansielle blokkaden mot WikiLeaks og for å ha utviklet SecureDrop, et system hvor varslere kan kommunisere sikkert med journalister.
Bundesliga 1993–1994
Ligatabell
K=kamper spilt, V= vunnet, U= uavgjort, T= tap, MF-MM= mål for-mål mot, P = Poeng
Freedom of the Press Foundation
Siden 2014 er Edward Snowden medlem av styret.
Lokkeduen (1915)
Lokkeduen (The Golden Chance) er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av Cecil B. DeMille.
Handling
Ektemannen hennes forsøker å utpresse Manning, men blir senere myrdet av politiet. Dette gjør at Mary får muligheten til å starte et forhold sammen med millionæren.
Frantz Kruger
Frantz Kruger (født 22. mai 1975) er en sørafrikansk-finsk friidrettsutøver.
Han representerte Sør-Afrika under Sommer-OL 2000, hvor han tok bronse i diskos.
Western Governors University
Western Governors University er et privat universitet i Salt Lake City i delstaten Utah, USA. Det ble opprettet i 1998.
Ved universitetet var det 2 821 studenter og 51 vitenskapelig ansatte i 2006, og samme året var skolepengene US$ 5 735 for studenter folkeregistrert i USA. Studiene gis opp til mastergradsnivå.
US Open 2009 (tennis)
US Open 2009. US Open er en Grand Slam-turnering i tennis som blir spilt i Flushing Meadows i bydelen Queens i New York. US Open blir arrangert i perioden 31. august til 13. september.
Ainfcellach av Dalriada
Ainfcellach mac Ferchar (død 719) var konge av Dalriada i dagens Skottland fra ca. 697 til 698. Han regjerte ett år før han ble tatt til fange og sendt i eksil til Irland.
Han var sannsynligvis sønn av Ferchar II. Ainfcellach etterfulgte Eochaid II, og ble selv etterfulgt av Fiannamail.
Morro Bay kraftverk
Morro Bay kraftverk er et kombinert oljekraftverk og gasskraftverk i delstaten California i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 1056 MW, fordelt på 4 turbiner. Dette er delstatens fjerde største fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1950 og stod ferdig i 1963. Brenselkilden er naturgass og olje.
Bugges gate (Larvik)
Bugges gate (2–26, 3–29) er den venstre av de tre langgatene i bydelen Torstrand i Larvik, Vestfold. Gaten starter fra Dronningens gate, øst for jernbaneundergangen, og munner ut i Unnersbugata.
Gata er oppkalt etter trelasthandler og sagbrukseier Magnus Bugge (1825-69), grunnleggeren av Torstrands første store industribedrift «Buggesaga» (1864).
Gata har vært preget av delvis forfall for inntil noen få år siden. I dag blir flere og flere eiendommer på Torstrand pusset opp og renovert. Slik er det også med Bugges gate,
Mandalay kraftverk
Mandalay kraftverk (engelsk: Mandalay Generating Station) er et kombinert oljekraftverk og gasskraftverk i Oxnard i delstaten California i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 436 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er et av delstatens mindre fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1955 og stod ferdig i 1959. Brenselkilden er naturgass og olje.
Fredrik I av Württemberg
Fredrik I av Württemberg (tysk: Friedrich I. Wilhelm Karl) (født 6. november 1754, død 30. oktober 1816) var den første konge av Württemberg. Han var kjent for sin størrelse, 2,11 meter høy og veide omtrent 200 kilo. Dette i kontrast til Napoléon Bonaparte, som var av gjennomsnittlig høyde og vekt, og som anerkjente Fredrik som konge av Württemberg.
Biografi
Fredrik var i Treptow (Trzebiatów) som den eldste sønn av Fredrik II Eugen, hertug av Württemberg, og Friederike av Brandenburg-Schwedt. Fredriks far var den tredje sønnen av hertug Karl Alexander av Württemberg, og var således nevø av langtidsstyrende hertug Karl Eugen av Württemberg. Ettersom verken Karl Eugen eller hans neste bror Ludvig Eugen hadde noen sønner, ble det forventet at Fredrik skulle overta hertugdømmet.
Fredrik giftet seg med hertuginne Augusta Karolina av Braunschweig-Wolfenbüttel den 15. oktober 1780 i Braunschweig. Ekteskapet var ikke lykkelig, og selv om de fikk fire barn, gikk ryktet at Fredrik var biseksuell og hadde et forhold til en ung adelsmann. Det ble rapportert at Fredrik var voldelig mot sin kone, og under et besøk til St. Petersburg i desember 1786 ba Augusta Karolina om beskyttelse fra keiserinne Katarina. Keiserinnen ga henne asyl og beordret Fredrik om forlate Russland. Da Sofia Dorotea protesterte mot behandlingen av hennes bror skal keiserinne Katarina ha svart: «Det er ikke jeg som dekker prinsen av Württemberg med vanære; tvert imot, det er jeg som forsøker å gravlegge vederstyggeligheter og det er min plikt å undertrykke ytterligere.» Augusta Karolina døde i 1788.
I 1797 giftet Fredrik seg med prinsesse Charlotte, datter av Georg III av Storbritannia.
Den 22. desember 1797 døde Fredriks far, som hadde etterfulgt sin bror som hertug av Württemberg to år tidligere. Fredrik ble den neste hertug av Württemberg som Fredrik III. Han kom ikke til å nyte sitt hertugdømme uforstyrret særlig lenge. I 1800 okkuperte den franske hæren Württemberg, og hertugen og hans kone flyktet til Wien. I 1801 avsto Fredrik enklaven Montbéliard til den franske republikk, og mottok Ellwangen i bytte to år senere.
I bytte for å skaffe Frankrike en store hærstyrke anerkjente Napoléon Bonaparte kurfyrsten som konge av Württemberg den 26. desember 1805. Fredrik ble kong Fredrik I da han formelt gikk på tronen den 26. januar 1806 og ble kronet som det den samme dagen i Stuttgart. Kort tid etter utgikk Württemberg fra det tysk-romerske rike og ble en del av Napoléons Confédération du Rhin (Rhinforbundet). Atter en gang betydde en ny tittel at han skaffet seg ytterligere territorier under sitt rike ved at områdene til ulike nabofyrster ble mediatisert og annektert av Württemberg. Som symbol på sin allianse med Napoléon ble Fredriks datter, Katharina av Württemberg, gift med Napoléons yngre bror Jérôme Bonaparte. Den nylig opphøyde kongens allianse med Frankrike gjorde ham teknisk sett til en fiende med sin britiske svigerfar. Imidlertid gjorde kongens slektsmessige forbindelser det mulig for ham å fungere som en mellommann mellom Storbritannia og ulike europeiske stater.
I løpet av frigjøringskrigen i 1813 skiftet Fredrik side og gikk over de allierte mot Frankrike hvor hans status som svoger av den britiske prinsregenten (den senere kong Georg IV av Storbritannia) og onkel til den russiske keiser Aleksander I av Russland hjalp hans rang. Etter at Napoléon hadde falt var han tilstede ved Wienerkongressen og hans status som konge ble bekreftet. Ved kongressen var Fredrik og hans ministre meget opptatt av å sikre at Württemberg skulle beholde de landområdene de hadde sikret seg de siste femten årene. Fredriks tøffe behandling av de tyske fyrstedømmer han hadde skaffet seg via mediatisering gjorde ham til et mål for de organiserte fyrstene som hadde blitt avsatt, og som håpet på å sikre seg støtte fra de andre nasjonene i få tilbake sine fyrstedømmer. Til sist var Østerrike, som ble vurdert som den mest naturlige allierte av fyrstene, mer interessert i en allianse med mellomstor tysk stat som Württemberg enn å fortsette sin tradisjonelle rolle som beskytter av mindre fyrstedømmer innenfor det gamle tysk-romerske rike. Fredrik fikk beholde de områder som han på tvilsomt vis hadde skaffet seg. Sammen med andre tyske fyrster gikk Fredrik inn i den nystiftede Tyske forbundet i 1815, men døde i Stuttgart i oktober det neste året.
Fredrik var meget høy og tykk, og yndet mål for karikaturtegnere. Bak hans rygg var han kjent som «den store herskervommen». Napoléon skal ha bemerket at Gud hadde skapt fyrsten for å demonstrere den mest omfattende utstrekning menneskehuden kunne bli strukket uten å sprekke. I 1810 lot Fredrik komponisten Carl Maria von Weber bli forvist fra Württemberg ettersom Weber hadde vanskjøttet midlene til Fredriks bror Ludvig som Weber hadde vært sekretær for siden 1807.
Ekteskap og barn
Fredrik var gift to ganger.
De fikk fire barn:
Fredrik og Augusta Karolina ble separert i 1786. Konen døde i 1788 fra komplikasjon i fødselen av et illegitimt barn.
Den 18. mai 1797 ved St. James's Palace i London giftet Fredrik seg på nytt med prinsesse Charlotte Augusta Matilda, den eldste datteren av kong Georg III av Storbritannia og Sophie Charlotte av Mecklenburg-Strelitz. De fikk kun et barn sammen, en dødfødt datter, født og død 27. april 1798.
Svømming under VM i svømmesport 2013 – 4 x 100 meter medley stafett kvinner
Rekorder
Før konkurransene var gjeldende verdens- og mesterskapsrekorder som følger:
Forsøksheat
Forsøksheatene ble avholdt fra kl 11.08.
Finale
Finalen ble avholdt kl. 19.48.