cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rudolf Lange
Holocaust
I Pretzsch sluttet Lange seg til Einsatzgruppe A ledet av hans tidligere sjef Stahlecker og Lange var en av omkring 1000 Sipo-mannskap sendt6 til Sovjetunionen i forbindelse med Operasjon Barbarossa. Einsatzgruppe A kom til Latvia 1. juli 1941 like bak Wehrmachts fremrykkende styrker. Stahlecker og hans mannskap hadde base i Riga. Lange ledet forfølgelsen av antatte fiender av nazistene og samarbeidet med Viktors Arājs og hans milits i forfølgelsen av jøder i og rundt Riga. Den tyske okkupasjonsmakten etablerte en sivil administrasjon i Riga 17. juli 1941 (og Riga fungerte som hovedkvarter for Reichskommissariat Ostland) og Himmler innsatte sin egen HSSPF i Riga. Da den sivile administrasjonen under Hinrich Lohse ikke ønsket å ta i mot deporterte tyske jøder tok Lange Heydrichs parti og begynte snart å iverksette tiltak, blant annet i form av Salaspils konsentrasjonsleir, i strid med Lohses ønsker. Da Friedrich Jeckeln på eget initativ massakrerte 1.053 tyske jøder i Lativa 30. november var det ikke offisielt godkjent og Lange medvirket ikke. Lange ble 3. desember 1941 forfremmet til kommandant for Sipo og SD i Latvia og hans mannskap var til stede da de fleste jødene i gettoen i Riga ble drept 8–9. desember. Lange og hans mannskap hadde 19. januar 1942 drept nylig ankomne fra Theresienstadt. Som leder for gruppestaben i Einsatzgruppe A (som rykket inn i Baltikum bak Wehrmacht) ledet han frivillig Einsatzkommando 2, som fra desember 1941 myrdet ca. 60 000 jøder i Latvia. Lange kommanderte personlig myrderier i utkanten av Riga.
Under inspeksjoner i konsentrasjonsleirene og i gettoene skjøt Lange mange ganger uten vesentlig foranledning. I uttalelser fra overlevende jøder skildres han som brutal: Den minste avvik hos jødene ble straks straffet med døden og når han besøkte jøder på tvangsarbeid utenfor gettoen var jødene i livsfare. Fra Sipos synspunkt var Lange en effektiv leder. Hver dag forlot flere tusen jøder gettoene for å delta i tvangsarbeid. For Lange var jødiske tvangsarbeidere et irritasjonsmoment, men mangelen på arbeidskraft i Riga gjorde at Lange ikke uten videre kunne drepe arbeidsføre, særlig ikke de tysktalende jøder. Mellom 15 august og 26. oktober 1942 kom det ytterligere 5000 jøder fra Theresienstadt og Berlin. Lange fratok den sivile administrasjonen kontrollen over disse og fikk alle henrettet i Biķernieki-skogen. I 1943 omdefinerte Himmler beboerne i gettoen til konsentrasjonsleirfanger hvorpå de ble overført fra den sivile administrasjon til SS' kontroll. Lange saboterte deretter stadig vekk den vanlige rutinen med at de gikk til arbeid hver morgen. Lange sendt 2. november 1943 eldre og barn fra Riga-gettoen til Auschwitz, mens arbeidsføre familiemedlemmer fortsatte tvangsarbeidet.
Det er uklart på hvilket tidspunkt Lange forlot Riga. Hans siste oppgave var å avslutte Sonderkommando 1005 som besto i å åpne massegravene og brenne likene for å skjule forbrytelsen før sovjetiske styrker ankom. Han sørget for å avvikle underleirer til Kaiserwald konsentrasjonsleir.
Slutten av andre verdenskrig
Lange ble forfremmet til SS-Standartenführer i januar 1945. Han ble Kommandeur der Sipo und SD i Posen (Poznan) 1. januar 1945. Posen ble utpekt som kritisk punkt som tyske styrker måtte holde så lenge som mulig. Han døde under de sovjetiske styrkenes siste angrep mot citadellet i sentrum av byen.
Han var en av de få SS-offiserene som hadde Krigsordenen av det Tyske Kors i gull samt to jernkors.
Rudolf Lange begikk selvmord 23. februar 1945 ved Poznan for å unngå å bli tatt til fange eller døde i kamp. De tyske styrkene hadde ingen utsikter til å seire ved slaget om Poznan.
Ingvill Gaarder
Hun har utdannelse ved Chelsea College of Arts, The University of the Arts (England), University of Houston (USA) og Kunstskolen i Bergen. Hun jobber med tegning, grafikk, performance, maleri og media kunst.
Gaarder har tidligere hatt performanceforestillinger ved The ICA (London) og har stilt ut videokunst ved en rekke utenlandske festivaler og gallerier, blant annet ved The Living Arts Museum (Reykjavik), Pump House Gallery (London) og Plastique Video Art Festival (Caen). Hun bodde i en årrekke i London og var med i den nordiske kunstnergruppen «Igloo Productions».
Mye av kunsten hennes er konseptbasert og kan ofte sies å anta ideer som utforsker hjemmet, sårbarhet, barndom og selvbiografi på ulike måter. Hun er interessert i å synliggjøre og forsterke det dagligdagse.
Tuorla observatorium
Tuorla observatorium (finsk: Tuorlan observatorio) er Åbo universitets astronomiske observatorium. Det ligger i Sankt Karins kommune, ca 10 km øst for Åbo. Observatoriet inneholder et 1 m Dall-Kirkham-speilteleskop og et 70 cm Schmidt-kamera. Speilteleskopet er Finlands største. Videre har observatoriet et 2 m radioteleskop. Observatoriet ble grunnlagt i 1952 av Yrjö Väisälä. Han var også observatoriets første direktør. I 2008 ble det bygget et planetarium i tilknytning til observatoriet.
Gudolf Blakstad
Gudolf Blakstad (født 19. mai 1893 i Gjerpen, død 22. november 1985 i Oslo) var en norsk arkitekt som i 1920-årene ble kjent som en av landets fremste innen nyklassisismen i norsk byggekunst, men som fra 1930 gikk over til funksjonalismen.
Utdannelse og karriere
Han ble ferdig utdannet arkitekt ved Norges tekniske høgskole i 1916 og arbeidet i to år hos arkitekt Arnstein Arneberg, før han i 1918 startet sin egen praksis i Oslo. I 1919 tegnet han Oslo Nye Teater (sammen med Jens Dunker).
Hengemyr
En hengemyr er en torvmatte som flyter på vann. Torvmatten består av død og levende torvmose og andre planter, som starr, myrull, myrhatt eller bukkeblad. Hengemyrer er vanligst rundt næringsfattige innsjøer (fattigmyr).
Gudolf Blakstad
Utdannelse og karriere
Blakstad deltok også i en arkitektkonkurranse utlyst av idrettsforeningen ved høgskolen i 1911 om utforming av utfartsstedet Studenterhytta. Dette kan antas være Blakstads første prosjekt som stod ferdig i 1913 -- bygd i en speilvendt versjon. Originale byggetegninger finnes i arkivet til NTNUI.
Hengemyr
Den flytende torvmatten kan være av varierende tykkelse. Noen er så tykke at de kan bære mennesker. Andre er for tynne til det, noe som er farlig fordi man ikke kan se at (eller hvor) det er vann under hengemyren.
Derav kommer også ordet overførte betydning, der hengemyr står for «en uheldig og uoversiktlig situasjon som det er vanskelig å komme seg ut av».
Gudolf Blakstad
Utdannelse og karriere
Sammen med Herman Munthe-Kaas) etablerte han i 1922 arkitektfirmaet Blakstad og Munthe-Kaas. Samme år vant de arkitektkonkurransen om rådhuset i Haugesund, men deres prosjekt i nyklassisime sto ikke ferdig før i 1931.
I 1927 var han en av kunstnerne og arkitektene som etter invitasjon fra Arno Berg, daværende byantikvar i Oslo, utarbeidet forslag til hvordan hovedstadens bygningsmasse kunne bli mer fargerik og innbydende. Initiativet til dette byutviklingsprosjektet kom fra kunstneren Henrik Sørensen.
I Oslo tegnet Blakstad og Munthe-Kaas blant annet Kunstnernes Hus, oppført i 1930 etter arkitektkonkurranse 1928, og Odd Fellow-gården, ferdig i 1934 etter konkurranse 1931. I 1940 sto Handelsgymnasiet ferdig, men ble rekvirert av tyskerne og ikke tatt i bruk som skole før i 1946. Blant deres kjente senere arbeider er Alfaset kapell fra 1972. Bodø domkirke er et av deres fremst verker fra etterkrigstiden.
Priser og utmerkelser
For sitt arbeid sammen med Herman Munthe-Kaas fikk Gudolf Blakstad Houens fonds diplom og Betongtavlen 2004 for Elgeseter bro.
Larsbråten (Enebakk)
Larsbråten er en turisthytte som ligger i Østmarka i Enebakk kommune. Hytta har kafé og plass til overnatting for 4 personer.
Prismognathus davidis
Prismognathus davidis er en bille som hører til familien hjortebiller (Lucanidae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Hannen er en middelsstor (21-33 millimeter), blank, brunsvart til svart hjortebille. Kjevene er knivformede, sagtakkede på innersiden, oppoverbøyde sett fra siden, vanligvis lengre enn hodet. Det er et spisst "horn" foran hvert fasettøye. Kroppen er halvblank, knapt synlig punktert, pronotum med et par små groper. Hunnen er blankt svart.
Levevis
Larvene utvikler seg i råtne trestammer.
Utbredelse
Arten er utbredt i Kina og på Taiwan.
Christian Malcolm
Christian Malcolm (født 3. juni 1979) er en walisisk sprinter, som spesialserer seg på 200 meter. Han er født i Cardiff, men bor i Newport i Wales. Han ble kåret til Årets Junioridrettsutøver i 1998.
Karriere
I Junior-VM 1998 vant han 200 meter på 20,44 sekunder. Ved Samveldelekene samme år vant han sølv på 200 meter med tiden 20,29, som var både europeisk juniorrekord og walisisk seniorrekord.
Han vant gull under EM innendørs i 2000 i Gent, med tiden 20,54, foran Patrick Stevens. Dette var walisisk innendørsrekord. I Europacupen i friidrett utendørs vant han 200 meter på 20,45 på cupens andre dag, noe som var årsbeste denne sesongen. Ved AAA-mesterskapet, som anses å være det britiske mesterskapet i friidrett, fikk han sølv, og senere på året kom han på femteplass ved OL i Sydney med tiden 20,33.
I 2001 tok han sølv under VM i friidrett innendørs, 13 hundredeler bak Shawn Crawfords vinnertid på 20,63. Ved årets AAA-mesterskap tok han bronse på 100 meter og sølv på 200 meter, og ved årets VM i friidrett løp han til sammen 8 løp, og greide finalen på både 100 og 200 meter, og endte på henholdsvis sjette- og femteplass på disse distansene. Han deltok også i stafetten, men laget mistet stafettpinnen under kvalifiseringen og ble disket.
Etter fire andreplasser i AAA-mesterskapet vant han endelig 200 meter i 2005, der han hårfint ble dømt foran Marlon Devonish. Han fikk også bronse på 100 meter. Han vant overraskende europacupen på tiden 20,15, hans beste tid på fem år.
Malcolm representerte Storbritannia under Sommer-OL 2008 i Beijing. Han kom på andreplass i sitt første innledningsheat, som ble vunnet av Brian Dzingai. Han forbedret tiden sin til 20,30, og kom på fjerdeplass i neste runde, noe som holdt til semifinale. Der løp han på 20,25, slo ut Paul Hession og Christopher Williams, og kom til finalen. Der greide han bare tiden 20,40, og endte på syvendeplass, men etter at både Churandy Martina (andreplass) og Wallace Spearmon (tredjeplass) ble diskvalifisert endte han opp på femteplass.
På 200 meter under EM i friidrett 2010 greide han sølv, kun ett hundredels sekund bak franskmannen Christophe Lemaitre. Malcolm løp på 20,38, som var sesongbeste for ham.
I 2011 var han med på det britiske laget som vant gull på 4 x 100 meter stafett ved Lag-EM i friidrett (Super League) i Stockholm. Laget bestod av Christian Malcolm, Craig Pickering, James Ellington og Harry Aikines-Aryeetey, og de løp på 38,60, som var ny mesterskapsrekord.
Rhytus
Rhytus er en slekt av små, rødlige eller brunlige køllebiller.
Utseende
Små (ca. 1,5-2 millimeter), brune køllebiller. Antennene er lange og kraftige, gjerne lenger enn kroppen, uten en definert klubbe. Hodet er rundet med litt utstående fasettøyne, pronotum klokkeformet. Dekkvingene er jevnt utvidet bakover. Beina er forholdsvis lange og tynne.
Levevis
De voksne billene finnes gjerne i råtnende plantemateriale, som kompost, løvstrø, under bark eller lignende.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den neotropiske økosonen.
Alfred Dunhill
I 1905 tok han patent på en snadde som skulle kunne røkes i åpen bil mens man kjørte, uten at den ble ødelagt av trekken eller spredte glør og aske rundt seg. Dette ga støtet til at han startet egen butikk for tobakksvarer og piper med alskens tilbehør i 1907. Beliggenheten var nær de britiske gentlemann-klubbene i Duke Street, St. James's, London SW1.
I 1909 åpnet han egen pipefabrikk, der pipene var framstilt og preparert slik at de smakte bra fra første stopp. Han la inn et aluminiumsrør i pipehalsen. For at dette skulle komme rett vei ned i pipen, ble der preget en prikk på munnstykket, noe som etter hvert ble til en del av varemerket. (The White Spot Guarantee)
I butikken anla han en egen avdeling for kunder som ville lage sin egen mikstur. Hver oppskrift ble utstyrt med et nummer, og kunden trengte siden bare å bestille «My Mixture No.__» for å få samme blandingen. Noen av disse blandingene ble så populære, at de ble solgt på verdensbasis.
Butikken ble ødelagt av bomber i den andre verdenskrigen, men er restaurert og gjenåpnet fra 1956.
Dunhill sto også for den første enhåndsbetjente lighteren – og en langvarig salgssuksess med den beste gasslighteren som kom i 1956. Fra 1963 fikk en også Dunhill sigaretter, mens parfymeartiklene, som per i dag selges gjennom Procter and Gamble ble overtatt av dette firmaet ved oppkjøp av Wella. Corporation.
Carreras Tobacco Company overtok 51% av aksjemajoriteten i 1967, men ble selv overtatt av Richemont.
Sponsor
Alfred Dunhill er sponsor for golf tournaments, opprinnelig Alfred Dunhill Cup, nå Alfred Dunhill Links Championship.
Liselotte Landbeck
Elisabeth Charlotte Valérie Maria Luise Margarete «Liselotte» Landbeck (født 13. januar 1916 i Wien, i Østerrike-Ungarn, død 15. februar 2013 i Quintal i Haute-Savoie, Frankrike) var en skøyteløper som konkurrerte for Østerrike og kunstløper hvor hun konkurrerte for Østerrike først og senere under OL i 1936 for Belgia.
Conopogaster
Conopogaster er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Śródmieście (bydel i Łódź)
Śródmieście («Midtbyen») er den minste tidligere bydelen i Łódź. Den har et areal på 6,8 km² og 79 471 innbyggere (31. desember 2005). Innenfor Śródmieścies tidligere grenser finnes blant annet Piotrkowska-gaten, Tadeusz Kościuszkos allé, Józef Piłsudskis allé, Frihetsplassen, Meyers passasje, Teatr Wielki, St. Stanisław Kostkas katedral og St. Aleksander Nevskij-katedralen.
Historie
Śródmieście ble opprettet som en av Łódź’ tre første bydeler den 27. mai 1946. Den 1. januar 1954 ble Łódź inndelt i syv bydeler, og Śródmieścies grenser betraktelig redusert. I 1960 ble bydelen ytterligere forminsket og forble slik frem til 1993, da den formelle inndelingen i bydeler ble opphevet.
James Lightbody
James Davies «Jim» Lightbody (født 15. mars 1882 i Pittsburgh, død 2. mars 1953 i Charleston, Sør-Carolina) var en amerikansk friidrettsutøver. I løpet av karrieren vant han fire olympiske gullmedaljer.
Under OL 1904 i St. Louis vant Lightbody gull på 800 meter foran landsmennene Howard Valentine og Emil Breitkreuz. Han vant i tillegg gull på 1500 meter (på ny verdensrekord) foran amerikanerne Willian Verner og Lacey Hearn, samt gull på hinderløpet over 2590 m, foran briten John Daly og amerikaneren Arthur Newton.
Under jubileumslekene 1906 i Athen tok han sølv på 800 m, slått av amerikaneren Paul Pilgrim. På 1500 meter forsvarte han tittelen fra 1904, og vant gull foran briten John McGough og svenske Kristian Hellström.
Han deltok også under OL 1908 i London, men ble slått ut i kvalifiseringen i alle øvelsene han deltok i (800 meter, 1500 meter og 3200 meter hinder.
Smetana
Smetana er et melkeprodukt fra Sentral- og Øst-Europa som fremstilles av uhomogenisert syrnet fløte. Det har blitt hevdet at smetana er et produkt av russisk opprinnelse. Smetana minner om crème fraîche (28 % fett), men siden det ikke har blitt homogenisert, skiller det seg ikke når det kokes eller brukes i varme retter. De mest anvendte smetana-variantene har 15–30 % fettinnhold og er mer syrlig enn crème fraîche.
Produktet
Fettinnholdet i smetana varierer fra 10 til 70 %. De mest alminnelige smetana-variantene som er til salgs i supermarkedene har 10–40 % fettinnhold. Tilsetning av fortykningsmidler som gelatin er ikke forbudt, men betraktes ikke som autentisk. Smetana-produkter tilsatt gelatin og lignende anses av forbrukere flest for å være av lavere kvalitet og uegnet til matlagning, ettersom noen retter vil bli mislykket dersom man anvender smetana tilsatt fortykningsmiddel.
Ungarn
Ungarske kokker bruker smetana (ungarsk tejföl eller tejfel) i sauser som paprikas og i oppskrifter som skinke-fylte pannekaker (palacsinta). I de seneste tiårene har mange forbrukere i stadig større grad etterspurt meieriprodukter med lavere fettinnhold. Derfor har smaken og konsistensen til mange meieriprodukter blitt endret. Noen ungarske kokebøker anbefaler nå å erstatte smetana med crème fraîche blandet med fløte (38–40 % melkefett).
Carl Platou (1885–1956)
Carl Nicolai Stoud Platou (født 25. juli 1885 i Bergen, død 1. februar 1956) var en norsk jurist og embetsmann. Han var fylkesmann i Oslo og Akershus fra 1945 til 1955.
Platou studerte juss og avla juridisk embetseksamen i 1908. Han begynte i 1911 i Justisdepartementet og fikk en lang karriere i statsforvaltningen, blant annet som byråsjef og ekspedisjonssjef i Justisdepartementet, statsrevisor og riksgjeldsmeglingsmann.
Under andre verdenskrig ble Platou fengslet. I 1945 ble han utnevnt til fylkesmann i Oslo og Akershus, et embete han besatte til 1955. Platou var medlem i flere offentlige utvalg og kommisjoner, som blant annet behandlet tjenestemannsloven, kommunallovgivningen, samferdselsloven og spørsmål knyttet til skatt.
Platou ble utnevnt til kommandør med stjerne av St. Olavs Orden. Han mottok også storkors av Dannebrogordenen, var kommandør av 2. klasse av Finlands hvite roses orden, kommandør av 2. klasse av Vasaordenen og var storoffiser av den nederlandske Oranje-Nassau-ordenen.
Arthur Melo
Arthur Henrique Ramos de Oliveira Melo (født 12. august 1996 i Goiânia 8 Brasil) er en brasiliansk fotballspiller som spiller for den italienske klubben.
Den 9. juli 2018 ble enige med  om en overgangssum på 31 millioner euro, pluss 9 millioner euro i fremtidig bonuser. Den 12. juli 2018 skrev han under en kontrakt med Barcelona til 2024.
Den 29. juni 2020 skrev han under for den italienske klubben Juventus FC til 30. juni 2025.
Merkurpassasje
Merkurpassasje er når man fra jorden kan se planeten Merkur bevege seg over solskiven som et lite svart punkt. Planeten er liten og langt unna, og er derfor svært vanskelig å observere med det blotte øye.
Under er noen av de nærmeste passasjene.
Benin under Paralympiske sommerleker 2016
Benin deltok under Paralympiske sommerleker 2016 i Rio de Janeiro, Brasil, fra 7. til 18. september 2016.
Før lekene i Rio 2016 hadde ikke Benin vunnet noen medaljer fra de 4 sommerlekene det hadde deltatt i siden 2000.
11/12-75
11/12-75 er et konsertalbum av den norske gruppa Prudence. Opptaket er fra avskjedskonserten på Studentersamfundet i Trondhjem i desember 1975. Et dobbelt album ble utgitt i 1976.
Wannsee stasjon
Wannsee stasjon er en jernbanestasjon i strøket Wannsee i Steglitz-Zehlendorf i Berlin. Den betjener fjern-, regional- og S-Bahntrafikk og har også en terminal for biltog til Italia og Frankrike, denne blir betjent i sommersesongen juni – oktober.
Bernard Kangro
Bernard Kangro (født 18. september 1910 i Antsla kommune i Võru fylke, Estland, død 25. mars 1994 i Lund) var en estisk forfatter, lyriker og forlegger. Han vokste opp i enkle kår og gikk på skole i Kitre, deretter i Antsla. Han tok gymnas i Valga før han fra 1929 til 1938 studerte litteraturvitenskap og estisk språk på Universitetet i Tartu.
Aktiv i Estland
I 1935 debuterte han med diktsamlingen Sonetid. Fra 1938 var han medlem av kunstgruppen Arbujad (sjamanene), en gruppe som prøvde å finne den dypere emosjonelle og sjelelige opplevelse av språket. Ved siden av dette virket han som journalist, blant annet i Eesti sõna (1942) og Puhkus ja elurõõm (1943). I 1943 til 1944 var han dramatiker på teateret Vanemuine i Tartu, eldste teater på estisk språk i Estland. I denne tiden var han også assistent og fra 1942 til 1944 dosent ved Universitetet i Tartu.
Flyktning i Sverige
Før Sovjetunionen okkuperte Estland i 1944 måtte han dra i eksil til Sverige. Der ble Kangro en av de mest ansette eksilforfattere og publisister. Først var han arkivar i Karlstad, men fra 1947 var han vitenskapelig medarbeider ved Universitetet i Lund. Fra 1950 til sin død var han også redaktør og utgiver av det estiskspråklige kulturtidsskriftet Tulimuld og fra 1951 direktør i det eksil-estiske forfatterforlaget Eesti Kirjanike Kooperatiiv AB.
Louvre
Louvre, fransk Musée du Louvre («Louvre-museet»), er et av verdens største museer og det mest besøkte kunstmuseum i verden. Det er i seg selv et historisk monument og et sentralt landemerke i Paris på høyrebredden (nordsiden) av elven Seinen i 1. arrondissement. Rundt 35,000 objekter fra forhistorisk tid og fram til 1800-tallet er utstilt på et område som dekker 60,600 kvadratmeter. Louvre var opprinnelig festning i Paris som ble bygd på slutten av 1100-tallet. Bygningen ble påbegynt utvidet i 1546, og arbeidet pågikk frem til 1800-tallet. Deler av slottet ble innviet som museum i 1793. Etter en større restaurering på 1980-tallet, ble slottet åpnet for offentligheten, og hele slottet brukt som museum, i 1993. Her er blant annet Leonardo da Vincis maleri av «Mona Lisa» utstilt. Louvre er verdens mest besøkte museum, med et besøkstall på rundt 9,6 millioner i 2019.
Museet åpnet den 10. august 1793 med en utstilling på 537 malerier, flertallet av disse var verker som hadde tilhørt kongen og konfiskert kirkeeiendom. På grunn av strukturelle problemer med bygningen, ble museet stengt i 1796 og fram til 1801. Størrelsen på samlingen økte under Napoléon Bonaparte og museet ble omdøpt til Musée Napoléon. Etter at Napoléon ble beseiret i slaget ved Waterloo, ble mange verker som var blitt konfiskert av hans soldater levert tilbake til deres opprinnelige eiere. Samlingen økte ytterligere under styrene til Ludvig XVIII og Karl X og under det andre franske keiserdømme ved 20 000 nye objekter. Beholdningen har siden vokst stødig ved donasjoner og gaver siden den tredje franske republikk. Per 2020 er samlingen delt i åtte avdelinger: Egyptiske oldtidsgjenstander; fra Midtøsten; greske, etruskiske, og romerske antikke kunstobjekter; islamsk kunst; skulptur; dekorativ kunst; malerier; trykk og tegninger.
Middelalderen og renessansen
Bygningen Palais du Louvre som huser museet begynte som en festning reist av Filip II August på slutten av 1100-tallet, og levninger av den opprinnelige festningen er fortsatt synlig i museets kjelleretasje og fundament. Om dette var den første bygningen på stedet er ikke kjent, men det er mulig at kongen endret et eksisterende befestet tårn. Selv om det har vært hevdet at ordet «louvre» kan referere til strukturens status som det største i Paris på slutten av 1100-tallet, fra fransk L'Œuvre, «mesterverk», – eller til dets lokalisering i en skog, fra fransk rouvre, «eik» – mener det autorative franske leksikonet Larousse at det er avledet fra en assosiasjon til ulvejakt, via latin lupus, østromersk lupara.
Palais du Louvre ble endret hyppig gjennom hele middelalderen. På 1300-tallet endret Karl V bygningen til også å fungere som en kongelig residens og i 1546 lot Frans I stedet i fransk renessansestil. Frans I skaffet det som kom til å bli kjernen i Louvres samlinger, inkludert og særlig Leonardo da Vincis «Mona Lisa». Etter at Ludvig XIV valgte Versailles som sin kongelige residens, minsket endringene av bygningen. Samtidig førte kongens utflytting til at bygningen kunne bli et oppholdssted for kunst og kunstnere.
Den franske revolusjonen
I løpet av den franske revolusjonen ble Louvre omgjort til et offentlig museum. I mai 1791 erklærte Assemblée nationale constituante, den nasjonale konstituerte forsamling, at Louvre skulle være «et sted som førte sammen monumentene fra alle vitenskaper og kunstarter». Den 10. august 1792 ble Ludvig XVI fengslet og den kongelige samlingen i Louvre ble nasjonale eiendom. På grunn av frykt for vandalisme eller tyveri uttalte nasjonalforsamlingen at utbedring av museet var presserende. I oktober begynte en komité for å «bevare den nasjonale minne» å sette sammen en samling for utstilling.
Åpning
Museet ble åpnet den 10. august 1793, den første årsdagen etter at monarken var blitt henrettet. Folk fikk fri tilgang tre dager i uken, noe som var «oppfattet som en betydelig prestasjon og ble generelt verdsatt». Samlingen besto av 537 malerier og 184 andre kunstobjekter. Tre fjerdedeler kom fra de kongelige samlinger, resten fra konfiskerte eiendom etter de émigrés (de som har «emigrert ut», underforstått de som av politiske grunner rømte landet, som adelen gjorde under revolusjonen) og kirkeeiendommer (som ble erklært som biens nationaux, «nasjonal eiendom», under revolusjonen). For å øke og organisere samlingen bevilget republikken 100 000 livres i året. I 1794 begynte Frankrikes revolusjonære hærer å frakte med seg erobret kunst fra hele Europa, som de antikke skulpturene «Laokoon-gruppen» og «Apollo Belvedere», for å etablere Louvre som et museum og som et «tegn på en populær hersker».
De første dagene var hektiske; kunstnere bodde i bygningen, og malerier som ikke var merket på hva det var hang fra «ramme til ramme fra gulvet til taket». Bygningen ble stengt i mai 1796 grunnet strukturelle mangler. Det ble åpnet på nytt den 14. juli 1801 etter utbedringer og med ny belysning og søyler, og kunsten arrangert kronologisk.
Napoléon Bonaparte
Under Napoléon Bonaparte ble en nordlig fløy parallell til Grande Galérie påbegynt, og samlingen vokste ytterligere via erobringer fra franskokkuperte områder. Som følge av krigføringen i Egypt i 1798–1801 utpekte Napoléon museets første direktør, Dominique Vivant Denon. Som hyllest til Napoléon selv ble museet omdøpt til «Musée Napoléon» i 1803, og nye ervervelser av spanske, østerrikske, nederlandske, og italienske verker kom til, enten som tyvegods eller grunnet egne avtaler som Tolentino-traktaten, en fredsavtale som pave Pius VI ble tvunget til å undertegne etter den seierrike franske invasjon i Nord-Italia. Etter det franske nederlaget i slaget ved Waterloo forsøkte de tidligere eierne av kunstverkene å få dem tilbake. Administratorene i Louvre var lite villige til å samarbeide, og skjulte mange verker i deres private samlinger. Som svar sende utenlandske makter sendebud til London for å søke støtte og hjelp, og mange objekter ble levert tilbake, selv en del som hadde vært restaurert ved Louvre. I 1815 kom Ludvig XVIII endelig til enighet med Italia for å beholde slike kunstobjekter som Veroneses Bryllupet i Kana som ble byttet for en Le Brun eller tilbakekjøp fra Albani-samlingen.
Gjenreisingen og det andre republikk
Under gjenreisningen (1814–1830) skaffet Ludvig XVIII og Karl X til sammen 135 kunstgjenstander til en verdi av 720 000 franc og opprette avdelingen for egyptiske oldtid ledet av egyptologen Jean-François Champollion, økte med mer enn 700 verker med anskaffelsen av Durand-, Salt- og den andre Drovetti-samlingene. Det var mindre enn beløpet som ble benyttet for restaureringen av Versailles, og Louvre ble relativt skadelidende i forhold til resten av Paris.
Etter opprettelsen av den andre franske republikk i 1848, allokerte den nye regjeringen to millioner franc for reparasjonsarbeid og beordret ferdiggjøringen av Galerie d'Apollon, Salon Carré, og Grande Galérie. I 1861 kjøpte Louis Napoléon Bonaparte 11 835 kunstobjekter, inkludert 641 malerier fra Campanasamlingen. I løpet av den andre republikken, mellom 1852 og 1870, vokste den franske økonomien; ved 1870 hadde museet lagt til ytterligere 20 000 nye gjenstander til sine samlinger, Pavillon de Flore og Grande Galérie ble modernisert og ombygget av arkitektene Louis Visconti og Hector Lefuel.
Tredje republikk og verdenskrigene
Under den tredje franske republikk skaffet Louvre seg nye gjenstander hovedsakelig via donasjoner og gaver. Société des Amis du Louvre donerte «Pietà of Villeneuve-lès-Avignon», et framstående maleri fra 1400-tallet, og i 1863 avdekket en ekspedisjon den antikke skulpturen «Nike fra Samothrake» i Egeerhavet. Dette statuen, skjønt hardt skadet, har vært fast utstilt siden 1884. 535 objekter fra Collection La Caze ble donert i 1869, blant disse var det verker av Jean-Baptiste-Siméon Chardin; Jean-Honoré Fragonard; Rembrandt – som «Batseba i badet» – «Gilles» av Antoine Watteau.
Museet ekspanderte langsommere etter den første verdenskrig, og samlingene fikk ikke mange nye betydelige anskaffelser; unntakene var Georges de La Tours «Saint Thomas» og baron Edmond James de Rothschilds (1845–1934) donasjoner av 4 000 graveringer, 3 000 tegninger og 500 illustrerte bøker. Under den andre verdenskrig fjernet museet det meste av sin kunst og skjulte de mest verdigfulle gjenstandene. Den 27. august 1939, etter to dager med pakking, begynte lastebiler å forlate Paris. Ved den 28. desember hadde museet fjernet det meste av sine gjenstander, unntatt de som var for tunge og mindre betydningsfulle malerier som var etterlatt i kjelleren. «Mona Lisa» var blant de viktige gjenstandene som ble fraktet i trygghet. Tidlig i 1945, etter at Frankrike var blitt frigjort, begynte kunstgjenstandene å bli levert tilbake til Louvre.
Grand Louvre og pyramidene
I 1874 hadde Palais du Louvre oppnådd sin nåværende form som et bortimot rektangulært struktur med Sullyfløyen i øst som fortsatte det kvadratiske Cour Carrée og de eldste delene av Louvre; og to fløyer som pakket inn Cour Napoléon, Richelieufløyen i nord og Denonfløyen, som grenset mot Seinen i sør. I 1983 hadde den franske presidenten François Mitterrand foreslått, som et av de storslåtte prosjektene i Grand Louvre-planen for å renovere bygningen og dessuten omplassere finansdepartementet, noe som gjorde det mulig å ha utstillinger i hele bygningen. Arkitekt I.M. Pei ble gitt prosjektet og foreslo en pyramide bygd av glass som skulle stå over en ny hovedinngang til museet på plassen foran Lovure, Cour Napoléon. Pyramiden og den underjordiske vestibyle ble innviet den 15. oktober 1988. Den andre fasen i Grand Louvre-planen, La Pyramide Inversée («Den omvendte pyramide») ble fullført i 1993. Per 2002 har betjeningens antall doblet seg siden fullførelsen. Louvre er i dag det tredje største kunstmuseet i verden - etter Metropolitan Museum of Art i New York og Eremitasjen i St. Petersburg.
Museet i dag
Musée du Louvre inneholder mer enn 380 000 objekter og viser fram rundt 35 000 kunstverker i åtte avdelinger med mer 60 600 m² dedikert til faste utstillinger. Louvre stiller ut objet d'art (kunstobjekter), skulpturer, tegninger og arkeologiske funn. Det er det mest besøkte museum i verden med gjennomsnittlig 15 000 besøkende om dagen, hvorav 65 prosent er utenlandske turister. Louvre fikk besøk på grunn av den bestselgende spenningsromanen Da Vinci-koden (2003) og filmen av samme navn (2006). Museet fikk en inntekt på 2,5 millioner dollar ved å tillate filmselskapet å filme i sine gallerier.
Administrasjon
Louvre er eid av de franske myndigheter, men har siden 1990-tallet blitt mer uavhengig. Siden 2003 har det blitt krevet av museet å skaffe midler for prosjekter. . Ved 2006 hadde bevilgningene fra myndighetene dalt fra 75 prosent av budsjettet til 62 prosent. I 2008 skaffet den franske regjeringen 180 millioner dollar av Louvres årlige budsjett på 350 millioner dollar; det gjenværende kom fra private bidrag og billettsalg.
Dag Thorenfeldt
Dag Eivind Thorenfeldt (født 28. september 1961) er en norsk portrettfotograf. Han er også kjent for sine temmelig direkte kommentarer og utilslørte meninger, og for sin karakteristiske latter.
Louvre
Administrasjon
Louvre har rundt 2000 ansatte, ledet av direktør Henri Loyrette som er underlagt Departement for kultur og kommunikasjon. Under Loyrette, som erstattet Pierre Rosenberg i 2001, har Louvre fått som prinsipp å tillate at museet både å leie ut og samtidig selv låne flere verker enn tidligere. I 2006 lånte museet ut rundt 1300 verker, noe som gjorde at det selv kunne låne inn flere utenlandske verker enn tidligere. Fra 2006 til 2009 lånte Louvre kunstverk til amerikanske High Museum of Art i Atlanta, og mottok en betaling på 6,9 millioner dollar som ble benyttet for renovasjoner. I tillegg førte åpningen av Louvre Abu Dhabi til ytterligere inntekter for museet. Loyrette har forsøkt å utbedre svake punkter i samlingen gjennom inntekter generert fra utlån av kunst og ved å garantere at «20 prosent av billettinntektene vil bli tatt årlig for anskaffelser». Han har større administrativ frihet for museet og oppnådd at 90 prosent av galleriene er åpne daglig i motsetning til 80 prosent tidligere. Han sørget for utvidede åpningstider og fri adgang på fredagskveldene, og en økning i budsjettet for nyanskaffelser på 36 millioner dollar fra tidligere 4,5 millioner dollar.
Dag Thorenfeldt
Thorenfeldt vokte opp på Bogerud i Oslo. Han har ett år fra journalisthøyskolen, og begynte som fotograf i VG i 1984. I 1990 ble han selvstendig fotograf. Etter dette har han jobbet med flere ledende reklamebyråer og magasiner i Norge. Han driver firmaet Arca med base i Skjærhalden.
Thorenfeldt har hatt flere personlige utstillinger. Det er også blitt produsert en dokumentarfilm om ham og hans fotografiske arbeider.
Louvre
Louvre Abu Dhabi
I mars 2007 annonserte Louvre at et eget museum ville bli bygget og fullført i 2012 i Abu Dhabi. En avtale som strekker seg over 30 år, signert av den franske kulturminister Renaud Donnedieu de Vabres og sjeik Sultan bin Tahnoon Al Nahyan, vil etablere museet i sentrum av Abu Dhabi i bytte for 832 000 000 euro eller 1,3 milliarder amerikanske dollar. Louvre Abu Dhabi er designet av den franske arkitekten Jean Nouvel og ingeniørfimatet Buro Happold. Det vil oppta 24000 m2 og bli dekket av et tak som vil ligne en flygende tallerken. Frankrike har inngått en avtale om rotasjon av mellom 200 og 300 kunstgjenstander i løpet av en 10-årsperiode; å skaffe ledelseekspertise; og utføre fire midlertidige utstillinger om året i de neste 15 årene. Kunsten vil komme fra flere museer, blant annet Louvre, Pompidou-senteret, Musée d'Orsay, Versailles, Musée Guimet, Musée Rodin, og Musée du quai Branly.
Samlinger
Musée du Louvre inneholder mer 380 000 objekter og viser fram 35 000 kunstgjensteander i åtte departementer.
Egyptiske oldtidsobjekter
Avdelingen som består av over 50 000 gjenstander omfatter objekter fra sivilisasjonene ved Nilen fra 4000 f.Kr. og fram til 300-tallet e.Kr. Samlingen, som er blant de største i verden, gir et tverrsnitt av livet i Egypt som strekker seg fra oldtidens Egypt, Mellomriket, Det nye riket, koptisk kunst, og romersk, ptolemeerske, og bysantinske periodene. Den egyptiske avdelingens opprinnelse ligger i den kongelige samlingen, men ble kraftig øket av Napoléon Bonapartes ekspedisjon i 1798 sammen med Dominique Vivant, den framtidige direktøren av Louvre. Etter at Jean-François Champollion oversatte Rosettasteinen, bestemte Karl X at det skulle opprettes en egyptisk avdeling. Champollion rådet oppkjøpene av tre samlinger, Durand-, Salt- og Drovettisamlingene; disse tilleggene la til 7000 verker. Veksten fortsatte med anskaffelser av Auguste Mariette, grunnlegger av Det egyptiske museet i Kairo. Etter utgravninger ved Memfis i Egypt sendte Mariette tilbake kasser med arkeologiske funn, inkludert Sittende skriver.
Voktet av den store sfinksen (ca. 2000 f.Kr.) er samlingen huset i mer enn tyve rom. Beholdningen består av kunst, skriftruller av papyrus, mumier, redskaper, klær, smykker, spill, musikalske instrumenter, og våpen. Gjenstander fra oldtiden omfatter «Gebel el-Arak-kniven» fra 3400 f.Kr., Sittende skriver og Hodet til kong Djedefre. Kunst fra Mellomriket, «kjent for sine gullarbeider og status», bevegde seg fra realisme til idealisme; er belyst av skiferstatuen av Amenemhatankh og Offerbærer gjort i tre. Seksjoner for Det nye kongedømme og koptiske Egypt er dype, men statuen av gudinnen Nefthys og avbildningen av gudinnen Hathor i kalkstein demonstrerer stemningene og rikdommen i Det nye kongedømmet.
Midtøsten
Antikviteter fra Midtøsten, den nest nyeste avdelingen, daterer seg fra 1881 og presenterer en overblikk av tidlige sivilisasjoner i Midtøsten og «de første bosetninger» før islam la seg over området. Avdelingen er delt inn i tre geografiske områder: Levanten, Mesopotamia (Irak), og Persia (Iran). Samlingens utviklingen samsvarer med arkeologiske arbeide som Paul-Émile Bottas ekspedisjon i 1843 til Khorsabad og oppdagelsen av palasset til Sargon II. Disse funnene utgjør grunnlaget for Det assyriske museum i Frankrike, forgjengeren i til dagens avdeling for Midtøsten.
Museet inneholder utstillinger fra Sumer og byen Akkad, med monumenter som prinsen av Lagasjs Gribbenes stele fra 2450 f.Kr. og stelen som ble reist av Naram-Sin, konge av Akkad, for å feire en seier over barbererne fra Zagrosfjellene. Den 2,25 meter høye Hammurabis lover, gjenoppdaget i 1901, viser babylonske lover prominent slik at ingen mann skulle hevde sin uvitenheten.
Gresk, etruskisk, og romersk
Avdelingen for gresk, etruskisk og romersk kunst viser objekter fra Middelhavet som dateres fra neolittisk tid og fram til 500-tallet e.Kr.. Samlingen strekker seg fra den neolittiske kykladisk sivilisasjonen i øygruppen i Kykladene i Egeerhavet (Kykladisk kunst) og fram til Romerrikets nedgang. Denne avdelingen er Louvres eldste og begynte med den kongelige samlingen, hvor en del ble anskaffet under kong Frans I. I begynnelsen fokuserte samlingen hovedsakelig på marmorstatuer, som Venus fra Milo. Verker som Apollo Belvedere kom til under Napoleonskrigene, men disse objektene ble levert tilbake etter Napoléon Bonapartes fall i 1815. På 1800-tallet skaffet museet seg verker som vaser fra Durandsamlingen, brosearbeider som Borghesevasen fra Bibliothèque nationale.
Arkaisk tid er demonstrert i smykker og objekter som Fruen av Auxerre, en liten statue i kalkstein fra 640 f.Kr.; og den sylindriske Hera fra Samos, ca. 570-560 f.Kr. Etter 300-tallet f.Kr. økte fokuset på den menneskelige form i antikkens greske kunst, belyst av blant annet Borghesegladiatoren. Louvre har mesterverker fra den hellenistiske tiden, blant annet Nike fra Samothrake, en framstilling av den personifiserte seier i form av en gudinne med vinger, ca. 190 f.Kr., og Venus fra Milo, fremmet i sin tid som selve essensen av kvinnelighet, formet i marmor. Den lange Galerie Campana viser fram en framstående samling av mer enn et tusen greske vaser. I galleriene som ligger parallelt med Seinen er det meste av Louvres romerske statuer utstilt. Romerske portretter er representative for sjangeren: det belyses med blant annet portretter av Marcus Vipsanius Agrippa og Annius Verus; blant bronsene finnes greske Apollo av Piombino.
Islamsk kunst
Samlingen med islamsk kunst, museets nyeste, strekker seg over «tretten århundre og tre kontinenter». Samlingen består av keramikk, glass, metallarbeid, trevare, elfenbein, tepper, tekstiler og miniatyrer, inkluderer mer 5000 verker og 1000 potteskår. Disse var opprinnelig en del av avdelingen for dekorativ kunst, men ble skilt ut i en egen avdeling i 2003. Blant verkene er Pyxide d'al-Mughira, en eske i elfenbein fra 900-tallet fra Andalucía; Dåpsskålen til Saint-Louis, et gravert fat i messing fra mellom 1200- og 1300-tallet og fra Mamelukksultanatet i Kairo; og iranske Shroud av Josse fra 900-tallet. Samlingen inneholder tre sider Shahname, en episk bok med dikt av Firdausi på persisk, og et syrisk metallarbeid kalt for Barberinivasen.
Skulptur
Skulpturavdelingen består av verk som er skapt før 1850 og som ikke tilhører avdelingen for gresk, etruskisk og romersk kunst. Louvre har vært et oppbevaringssted for skulpturer siden det var et palass; imidlertid har kun antikk arkitektur vært framvist inntil 1824, unntatt for Michelangelos Dødende slave og Opprørske slave. I begynnelsen besto samlingen av kun 100 objekter, resten av den kongelige skulptursamlingen var ved Versailles. Den forble liten fram til 1847 da Léon Laborde ble gitt kontroll over avdelingen. Han utviklet middelalderseksjonen og kjøpte først statuer og skulpturer fra denne epoken til samlingen; henholdsvis Kong Childebert og Stangadøren. Samlingen var en del av avdelingen for antikviteter fram til den ble gitt selvstyre i 1871 under Louis Courajod, en direktør som organiserte en bredere representasjon av franske verker. I 1986 ble alle verker fra før 1850 relokalisert til det nye Musée d'Orsay. Grand Louvre-prosjektet førte til at avdelingen ble delt i to utstillingsområder; den franske samlingen som er vist i Richelieufløyen og de øvrige, utlandske verkene i Denonfløyen.
Samlingens representasjon av franske skulpturer består av romanske verker som Daniel i løvenes hule fra 1000-tallet og Jomfruen fra Auvergne fra 1100-tallet. På 1500-tallet førte innflytelsen fra italiensk renessanse til at fransk skulptur ble mer behersket, som eksempelvis i Jean Goujons basrelieffer og Germain Pilons Nedstigningen fra korset og Kristus' gjenoppstandelse. 1600- og 1700-tallene er representert med Étienne Maurice Falconets Badende kvinne og Amour menaçant og François Anguiers obelisker. Nyklassisistiske verker omfatter Antonio Canovas Psyche vekket til live av Cupids kyss (1787).
Dekorativ kunst
Verkene er stilt ut i Richelieufløyens første etasje og i Apollogalleriet, som fikk navn av maleren Charles Le Brun som fikk i oppdrag av solkongen Ludvig XIV å dekorere området i et soltema. Middelaldersamlingen inneholder også kroningskronen til kong Ludvig XIV, Karl Vs septer, og en vase fra 1100-tallet gjort i porfyr. Beholdningen av renessansekunst består av blant annet Giambolognas Nessus og Deianira i bronse og veggteppet Maximillians jakt. Fra senere perioder, høydepunkter er blant annet Madame de Pompadours Sèvres-vasesamling og Napoleon IIIs leiligheter.
Maleri
Malerisamlingen på Louvre har mer enn 6000 verker fra 1200-tallet og fram til 1848. Bortimot totredjedeler er av franske kunstnere, og mer enn 1200 er nordeuropeiske kunstnere. Italienske malerier utgjør hovedsakelig arven fra samlingene til Frans I og Ludvig XIV. Annet er ikke returnerte kunstverk fra Napoléons tid, og del er også anskaffet senere.
Samlingen begynte med Frans I som skaffet seg verker fra italienske mester som Rafael og Michelangelo, og fikk Leonardo da Vinci til sitt hoff. Etter den franske revolusjonen utgjorde den kongelige samlingen kjernen i Louvre. Da jernbanestasjonen d'Orsay ble omgjort til Musée d'Orsay i 1986, ble samlingen delt, og verker fullført etter 1848 ble flyttet over til det nye museum. Franske og nordeuropeiske verker er i Richelieufløyen og Cour Carrée; spanske og italienske malerier er i første etasje i Denonfløyen.
Eksempler på den franske skole er Avignon Pietà av Enguerrand Quarton; anonymt maleri av Kong Jean le Bon (ca. 1360), muligens det eldste uavhengige portrett i vestlige maleri som har blitt bevart fra den postklassiske tiden; Hyacinthe Rigauds Luvig XIV; Jacques-Louis Davids Keiserkroningen; og Eugène Delacroix' ikoniske La Liberté guidant le peuple «Friheten fører folket». Nordeuropeiske verker omfatter Johannes Vermeers Kniplersken og Astronomen; Caspar David Friedrichs Treet med kråker; Rembrandts Nattmat hos Emmaus, Batseba i badet, og Den slaktede okse.
Italienske bilder er bemerkelsesverdige, særlig renessansesamlingen. Verkene omfatter Andrea Mantegna og Giovanni Bellinis Golgata, som reflekterer realisme og detaljer «ment for å avbilde betydningsfulle hendelser av en dypere åndelig verden». Samlingen av verker fra høyrenessansen omfatter Leonardo da Vincis Mona Lisa, Jomfruen og barnet med sankt Anne, Sankt Johannes døperen, og Madonna i grotten. Caravaggio er representert av Spåmannen og Jomfruens død. Fra 1500-tallets Venezia vises Tiziano Vecellios Le Concert Champetre, Gravleggingen og Tornekroningen.
Trykk og tegninger
Avdelingen for trykk og tegninger består av kunst på papir. Bakgrunnen for samlingen var 8600 verker i den kongelige samlingen (Cabinet du Roi), som ble økt av statlige bevilgninger, kjøp som 1200 verker fra Fillipo Baldinuccis samling i 1806, og donasjoner.
Avdelingen ble åpnet den 5. august 1797 med 415 bilder som ble vist fram i Galerie d'Apollon. Samlingen er organisert i tre seksjoner: kjernen Cabinet du Roi, 14 000 kobbertrykkplater, og donasjoner fra Edmond de Rothschild, som består av 40 000 trykk, 3000 tegninger, og 5000 illustrerte bøker. Beholdningen er stilt i Pavillon de Flore; grunnet papirmediets skjørhet er det kun en del som blir vist fram om gangen.
Lokalisering og tilgang
Museet Louvre ligger i sentrum av Paris på den høyre bredden av Seinen. Ved siden av Louvre, i 1. arrondissement, lå Palais des Tuileries, et slott som ble bygget i 1564 og ødelagt under opprøret i 1871. Parken som omga slottet finnes fortsatt; den ble anlagt i 1564 av Katharina de' Medici, men dagens park er i tråd med en plan fra 1664 utformet av landskapsartkitekten André Le Nôtre. Parkanlegget huset Galerie nationale du Jeu de Paume, et museum for samtidskunst som ble benyttet for å lagre jødisk kultureiendeler fra 1940 til 1944. Parallelt med Jeu de Paume ligger kunstmuseet som kalles Orangerie, der Claude Monet s berømte malerier av vannliljer er utstilt. På fransk heter bildene Nymphéas, som betyr «Vannliljer».
Louvre ligger noe skrått av Axe historique, den historiske akse i Paris som går rundt 8 km i vestlig retning fra byens sentrum og er også kjent som «Voie Triomphale» (triumfruten). Den begynner øst i Louvres borggård og strekker vestover langs Champs-Élysées. I 1871, da Tuileriene ble brent av Pariskommunen ble det oppdaget at Louvre var noe skjev i forhold til den historiske asken til tross for tidligere opptreden av det motsatte.
Man kan komme til Louvre via Palais Royal – Musée du Louvre med Paris Metro eller stasjonen Louvre-Rivoli.
Det er tre innganger til Louvre: hovedinngangen i glasspyramiden, en inngang fra Carrousel du Louvre, et underjordisk butikksenter, og en inngang ved Porte des Lions (i nærheten av den vestlige enden av Denonfløyen).
Litteratur
Litteratur som er sitert:
IMO-nummer
IMO-nummer er en unik identifikator for skip, rederier og management selskaper, tildelt av Den internasjonale sjøfartsorganisasjonen, engelsk International Maritime Organization (IMO). IMO-nummer ble innført for å forbedre den maritime sikkerheten og for å redusere svindel i den maritime næringen. Nummeret består av de tre bokstavene IMO etterfulgt av en unik syv-sifret kode, tildelt under The International Convention for the Safety of Life at Sea (SOLAS).
Ordningen er obligatorisk for alle skip etter 1. januar 1996. Nummeret identifiserer skipet, og endres ikke ved eierskifte, navneskifte eller skifte av registreringshavn. Alle skipets sertifikater må ha fartøyets IMO-nummer påskrevet. Siden 1. juli 2004 er alle passasjerskip påkrevd å ha nummeret skrevet på et horisontal flate som skal være godt synlig fra luften.
IMO-resolusjonen av 1987
I 1987 vedtok IMO-resolusjonen A. 600(15) for å få på plass IMO-nummerordningen som tar sikte på å "styrke den maritime sikkerheten og forhindre forurensning, og forebygging av svindel i den maritime næringen", ved å tildele hvert enkelt fartøy et permanent identifikasjonsnummer. Nummeret skal følge skipet gjennom hele sin livstid. Lloyd ' s Register var tidlig ute med dette, og hadde allerede innført dette i 1963. Det er på bakgrunn av disse tallene IMO-nummeret er lagd etter.
John Wilkes Booth
John Wilkes Booth (født 10. mai 1838, død 26. april 1865) var en amerikansk skuespiller som er mest kjent for å ha myrdet president Abraham Lincoln. Booth sympatiserte med Sørstatene og var misfornøyd med utviklingen i den amerikanske borgerkrigen.