cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den tyske orden
Bispedømmer organisert i Preussen
I 1243 organiserer den pavelige legat Vilhelm av Modena på oppdrag av pave Innocens IV fire bispedømmer i Den tyske ordens sør-baltiske områder; Kulm, Pomesania, Ermland og Samland. Det skulle imidlertid ta noen år før alle bispestolene var besatt. Opp gjennom historien ble disse bispestolene i regelen besatt av geistlige tilknyttet Den tyske orden.
Etablering i Livland
I 1237 kom Den tyske orden Livlands korsridderorden til unnsetning. Sverdbroderordenen var etter hvert blitt tappet for krefter og hadde tapt et viktig slag mot litauere og semgallere i 1236 ved Säule. Ettersom ordenen og det katolske Livland dermed svevde i stor fare, gav paven i 1237 sin tillatelse til at Sverdbrødrene inngikk i føderasjon med Den tyske orden. (Etter hvert smeltet de to ordenene sammen.) Dermed satt Den tyske orden nå plutselig også midt i Baltikum og kontrollerte Kurland, Semgallen og Livland.
Feilslått korstog mot russerne
Med nye krefter og ledet av biskop Hermann von Buxhoeven av Dorpat, bror av Albert av Riga, forsøkte Den tyske orden og Sverdbroderordenen sammen med danskene i Estland et fremstøt mot Novgorod, men den ca. 2,000 mann store styrken ble slått tilbake av rundt 6,000 russerne under Aleksander Nevskij av Novgorod ved slaget på den islagte Peipus-sjøen den 4. april 1242.
(Slaget har senere inngått i russisk og sovjetisk patriotisk propaganda ettersom det var den siste gang på århundrer at tyskere hadde gått til angrep på Russland. Slaget skildres i Sergej Eisensteins storfilm «Aleksander Nevskij», men i filmen ender slaget feilaktig med at isen brast under korsfarerne.)
Livland i utvikling og vekst
Livland, og særlig Riga og Dorpat (estisk: Tartu), gjennomgikk en sterk økonomisk vekst på 1200-tallet, blant annet på grunn av russerhandelen med Novgorod. I 1255 ble bispedømmet Riga opphøyet til erkebispedømme, noe som også bidro til å gi Livland karakter av et selvstendig ordensland.
Ordenens hovedsete flyttes fra Venezia til Marienburg
I 1309 fikk Den tyske orden også kontrollen med Pommerellen. Da overførte Den tyske ordens 15. stormester, Sigfried av Feuchtwangen, ordenens hovedkvarter fra Venezia til Den tyske ordens feste i Marienburg, umiddelbart øst for Pomerellen, og de bygde ut borgen til en mektig og imponerende festning. En viktig medvirkende årsak til flyttingen var at ordenen hadde sett hvordan det var gått med Tempelridderne, og derfor så seg tjent med et hovedkvarter langt unna de europeiske stormakter og deres intriger.
Antallet ordensriddere oversteg aldri 1,000, men hele ordenslandet var militært organisert, om med den stadige ankomst av nye riddere (også fra andre ridderordener) var det ikke vanskelig for Den tyske orden å hevde seg overfor nabolandene, særlig Litauen, der befolkningen var nært beslektet med prøysserne og hedenske som de hadde vært.
Ekspansjon i nord, vest og øst
I 1346 ervervet man i nord også Estland (som den gang omfattet den delen av dagens Estland som ligger mot Finskebukta) fra Danmark. Det gikk til ved at kong Valdemar IV Atterdag av Danmark var i pengenød og pantsatte Estland. Danmark klarte aldri å innløse pantet, og Estland ble raskt inkorporert i Livland.
Under stormesteren Winrich von Kniprode ble teutonerriddernes ordensland utbygd til nye høyder. I 1370 vant ordensridderne (under Schindekopf) et avgjørende slag mot litauerne (under Olgierd og Kejstut) ved Rudau litt nord for Königsberg, i det nordlige Samland. Ordenen begynte da med en planmessig kolonisering også på landsbynivå – i alt ble 1,400 landsbyer grunnlagt på kort tid. Flere byer ble også grunnlagt, og hansaforbundet etablerte seg sterkere i området. Snart utviklet det seg imidlertid en sterk rivalisering mellom Den tyske orden og hansaen.
Litauerne ble kristnet få år senere, etter at deres storfyrste Joagaila gikk over til den katolske tro da han giftet seg med kongeriket Polens tronarving Jadwiga i 1386. Dermed var det ikke lenger noen hedenske folkegrupper i denne delen av Europa lenger, slik at Den tyske orden egentlig mistet sin raison d'être i området.
Stormester Konrad von Jungingen (1393–1407) fordrev i 1398 de såkalte vitaliebrødrene (eller fetaliebrødrene), en slags sjørøverbande som opererte fra Visby på øya Gotland, og slik sikret Den tyske orden østersjøhandelen.
Den avsatte svenske konge Albrecht av Mecklenburg hadde latt fetaliebrødrene etablere seg på Gotland i 1396, og de herjet i hele Østersjøområdet. I mars 1398 sendte Den tyske orden en 84 segl sterk flåte med 4,000 mann og 400 hester til øya. Den 21. mars gikk de i land i Klintehamn og forsvarerne trakk seg til det godt befestede Visby. Den 5. april kapitulerte forsvarerne under Sven Sture. Den tyske orden etterlot en styrke på 200 mann, og Gotland forble deres frem til april 1408, da dronning Margrete av Danmark-Norge-Sverige kjøpte øya tilbake.
Under Konrad von Jungingens lederskap ble ordensområdet også utvidet med ervervelsen av området Neumark i vest i 1402 (egentlig fikk ordenen det som pant av keiser Sigismund; dette området var det eneste som lå innenfor det tysk-romerske keiserrikets grenser).
Dessuten lyktes det Konrad – midlertidig – å erobre Samaitia i 1404. Samaitia lå i øst, mellom det østlige Preussen og det sørlige Livland.
Slaget ved Tannenberg og senere tilbakeslag
Noen ytterligere ekspansjon ble ikke mulig; dels fordi alle omliggende områder etter hvert var blitt katolske og således ikke med rimelighet kunne være korsfarermål, og dels fordi Polen og Litauen i 1386 inngikk union og dermed både ble militært sterkere enn ordensridderne og omgav det meste av ordensområdene mot øst, slik at det ikke gjenstod noe ekspansjonsrom. Få år senere klarte en kombinert polsk-litauisk hærstyrke under ledelse av Vladislav II (konge av Polen og storfyrste av Litauen) å slå ordensridderne i slaget ved Tannenberg (Grunwald) den 15. juli 1410 så ettertrykkelig at de aldri mer utgjorde noen trussel mot sine polske og litauiske naboer. Den tyske orden tapte 600 riddere i slaget. Ved freden i Thorn i 1411 måtte de gi fra seg Samaitia betale enorme krigserstatninger, og det svekket deres finanser grundig. For å dekke gjelden ila ordenen høye skatter og avgifter innen sine områder. Dermed fikk de den lokale landadel og byene imot seg, og det gav også polakkene en anledning til å fiske i rørt vann og nøre opp om splid og misnøye.
I 1433 ble store deler av Neumark og Pommerellen i Preussen hjemsøkt av plyndrende og myrdende husitter. I Pommerellen gikk det særlig ut over området «Schlochauer Land».
Ordenslandene under økt indre og ytre press
I 1440 opprettet en rekke byer og adelsmenn «Det prøyssiske forbund», rettet mot makthaverne i Den tyske orden, og i 1454 gjorde de oppstand. De første kampene fant sted ved Schlochau og Konitz (1454: Slaget ved Konitz). På grunn av Polens inngripen varte krigen i nesten 13 år. I 1455 solgte Den tyske orden Neumark tilbake til Brandenburg ved kurfyrst Fredrik II av Brandenburg. I 1466, ved den annen fredsavtale i Thorn, måtte Den tyske orden avgi Pommerellen, Kulm, Michelau, Marienburg, Pomesania, Danzig, Elbing og Ermland til den polske krone. Ettersom de også mistet selve Marienburg, måtte stormesteren flytte til Königsberg.
For å kunne hevde seg mot de stadig sterkere polakkene måtte de støtte seg mer og mer på tyske fyrster. Selve stormesterverdigheten ble overført til en tysk fyrste i 1497.
Stormester Albrecht av Brandenburg-Ansbach blir lutheraner
Albrecht hadde ved sin tiltredelse nektet å avlegge troskapseden overfor den polske konge som han var skyldig ifølge fredsavtalen fra Thorn, og gikk til krig mot polakkene i 1519. Krigen kom til en foreløpig avslutning i 1521, da det ble inngått en fireårig våpenstillstandsavtale. Albrecht brukte tiden til å skaffe seg allierte i Tyskland, på riksdagen i Nürnberg 1522/1523.
Mens han var i Nürnberg, ble han vunnet over til den lutherske reformasjons sak ved Andreas Osianders prekener. I all hemmelighet kontaktet han Martin Luther i juni 1523 og bad om råd om hvordan han skulle gå frem for å få Preussen over på reformasjonens linje. Han avla i denne hensikt også Luther et hemmelig besøk i Wittenberg, i september 1523, og i det følgende fulgte han de rådene han hadde fått.
Albrecht støttet reformasjonsprosjektet ved å innsette den tidligere fransiskanerpater Johannes Briessmann som dompredikant i Königsberg (1523), og likeledes Paul Speratus til hoffpredikant (1524), og Johann Poliander (Gramann) til sogneprest ved Altständische Kirche i Königsberg (1525). Under beskyttelse av de reformasjonsvennlige ordensbiskopene Georg von Polentz av Samland og Erhard von Queis av Pomesania utøvet de tre og deres medhjelpere en hektisk reformatorisk aktivitet.
I april 1525 sluttet så Albrecht fred med Polen. Han nedla stormesterembedet og trådte ut av Den tyske orden, erklærte den for oppløst i Preussen, omdannet ordensområdene til et stort hertugdømme som len under Polen, og avla lenseden for kong Sigismund I. Han gjorde det utvidede Brandenburg (nå kalt Preussen) til et arvefyrstedømme for sitt eget fyrstehus, under den polske krones formelle lensoverherredømme. At den polske og katolske konge gikk med på dette, overrasket hele den katolske verden og særlig de pavelige og keiserlige hoff.
Ordenens hovedkvarter flyttes fra Königsberg til Mergentheim
Da Den tyske ordens øvrige ledelse ble stilt overfor Albrechts apostasi og tapet av ordenslandet, fant de medlemmer som befant seg i de ikke-reformerte områder av Tyskland i 1526 en ny leder, Walter von Cronberg, som ble stormester til 1543. Keiser Karl V godkjente dette provisorisk i 1527, i 1529 var omstillingen formelt vedtatt i ordenen, og i 1530 ble det approbert både av keiseren og av Paven ved den pavelige legat erkebiskop Lorenzo Campeggio.
Walter von Cronberg residerte i Mergentheim i Franken. Etter at Preussen var gått tapt, hadde ordenen fremdeles tolv ballier i det tysk-romerske rike. Men de gikk også tapt, den ene etter den andre. Da Nederlandene ble splittet i to i 1579/1581 ble den nordlige del kalvinistisk. Dermed var den katolske ridderordenens nærvær i de nordlige Nederlandene også forbi. De tolv balliene var:
Den trekonfesjonelle tid
På 1600- og 1700-tallet brukte ordenen mange krefter og ressurser til å kjempe med de keiserlige styrker mot tyrkerne. Den tyske orden stilte regelmessig med troppekontingenter på mellom 500 og 1,000 mann når keiseren bad om det.
Etter tyrkerkrigene fikk i annen halvdel av 1700-tallet rent verdslige oppgaver en større og større betydning for ordensridderne. Man skulle forvalte sitt ordensgods, og barokktidens idealer med de ombygginger og utbygginger av slott og borger det førte med seg, krevde oppmerksomhet og ressurser. Hele ordenen ble preget av høybarokkens glans. De ordensbrødre som var prester, engasjerte seg nå hovedsakelig i alminnelig sognesjelesorg og kirkelig forvaltning.
Napoleonstiden
Napoleonstiden bragte med seg tunge tider for ordenen. Den ble forbudt, og i de napoleonske områder ble deres besittelser overført til de respektive sekulære myndigheter. Først mistet ordenen alt den eide vest for Rhinen ved traktaten i Lunéville (1801); i 1809 overførte Napoleon eiendommene øst for Rhinen til sine allierte i Rhinkonføderasjonen; ordensområdet Mergentheim ble lagt under den württembergske krone.
Ordenen knyttes til Østerrike-Ungarn og habsburgerne
Det tyske orden fantes nå da bare i to ballier, ett for Tirol og ett for de øvrige østerrikske områder. Allerede i 1805 hadde høymesteren flyttet fra hovedsetet i Mergentheim; fra da av har ledelsen residert i Wien. Det var således bare i det østerrikske keiserrike at ordenen kunne fortsette. I forbindelse med disse omveltningene gikk også «den trekonfesjonelle tid» til ende, og Den tyske orden fremsto igjen som en 100 prosent katolsk orden. I 1839 sørget keiser Franz og statskansler Metternich for at ordenen fikk et nytt rettsgrunnlag, og ble nå for 80 år hetende Den tyske Ridderorden (Deutscher Ritterorden). Høymestrene, som alle var habsburgere, var samtidig østerrikske erkehertuger.
Den tyske ordens kvinnelige gren gjenoppstår
Under erkehertug Maximilians ledelse ble ordenen oppdatert, han blåste i 1841 liv i den gamle grenen for ordenssøstre. Etter få år blomstret denne søstergrenen opp til et medlemstall på drøyt 1,000. Søstrene hadde over 60 apostolater; hospitaler, skoler, barnehager, og var aktive i menighetspleien. Det var også på denne tid (rundt år 1900) 1,000 riddere, familiarer og prester. De hadde ca. 1910 fire geografiske enheter med hovedseter i Troppau (i Mähren, med to filialkonventer om 123 søstre); Lana (i Sør-Tirol, 15 filialhus, 89 søstre); Freudenthal (i østerriksk Schlesien, tre filialhus og 67 søstre; og Friesach (i Østerrike, med ett filialkonvent, og 29 søstre).
Først nasjonalsosialistisk, så kommunistisk, undertrykkelse
Etter Anschluss, da det nasjonalsosialistiske Tyskland marsjerte inn i og innlemmet Østerrike, kom ordenen på nytt i en trengt situasjon. I 1938 ble den forbudt av de nye nasjonalsosialistiske makthavere i Ostmark (Østerrike), og eiendommene deres tilfalt Det tyske rike. (I 1947 ble de gitt tilbake.)
Året etter skjedde det samme i Sudetenland (og da tyskerne besatte resten av Böhmen og Mähren også der): Ordenen ble opphevet, eiendommene konfiskert, prester og nonner drevet bort fra sine menigheter. Etter krigen begynte ordenen å reetablere seg, men i 1946 fulgte de nye kommunistiske makthavere nasjonalsosialistenes eksempel – forbud, konfiskasjon. Mot slutten av 1940-årene var de fleste av Tsjekkoslovakias ordensmedlemmer flyktet til Vest-Tyskland, der de grunnla nye hus og institusjoner. Den nye tsjekkiske stat hadde per 2004 ikke restituert noe av det kommunistene overtok, med unntak av søsterklosteret i Opava/Troppau. Ikke bare ordenen som institusjon, men også mange ordensmedlemmer, måtte lide under forfølgelsene, og noen måtte bøte med sine liv.
Grunnene til at både nasjonalsosialister og kommunister forfulgte ordenen, er sammensatte og ikke helt utgrunnelige. Men deres grunnprinsipper inngikk som delbegrunnelse, som f.eks. «forsvar av den kristne tro og Kirken mot alle kristendommens fiender» og «ubetinget troskap mot Paven». En annen grunn var med sikkerhet at den nasjonalsosialistiske propaganda hadde betjent seg rikelig av utvalgte elementer fra ordenens historie. Ettersom den moderne orden var forbudt og sjaltet ut var det naturligvis ingen som kunne gjøre noe med at ordenens militære forhistorie i baltiske og slaviske land ble utnyttet i tysk-nasjonalsosialistiske historisk propaganda. Til og med i vår tid sliter Den tyske orden med de skader den er blitt påført ved at nasjonalsosialistene eksempelvis misbrukte det 800 år gamle tyske ordenskors.
Etter andre verdenskrig var det ikke bare det kommunistiske Tsjekkoslovakia, men også det kommunistiske Jugoslavia som lot ordenens besittelser bli statens eller kommunistpartiets eiendom. Klostre og skoler ble eller forble stengte. Mange prester, søstre og familiarer havnet i kommunistiske fengsler og fangeleirer.
Situasjonen etter kommunismens fall
Etter fløyelsrevolusjonen i Tsjekkoslovakia senhøstes 1989 og Slovenias uavhengighet i 1991 var det mulig for ordenssentralen å gjenopprette kontakt med sine gamle medlemmer i disse områdene. Siden har ordenen opplevd betydelig tilvekst både i Tsjekkia, Slovakia og Slovenia. I Slovakia ble det på to år bygd et nytt ordenskloster i den lille byen Topolcany. Det ble innviet i august 1993. Klosteret driver barnehave, religionsundervisning, språk- og datakurs, og meget annet. Ordenen har (pr. 2004) også det sjelesørgeriske ansvar for 12 menigheter i Slovenia og noen i Tsjekkia. Søstergrenen kunne gjenoppta sitt arbeid ved klosteret i Troppau i Mähren. I 2004 var den mannlige hovedgrenen delt i fem provinser: Tyskland, Østerrike, Slovenia, Sør-Tirol, og Tsjekkia & Slovakia.
Titler og navneliste
Både ordenens navn og tittelen til ordenens øverste leder har variert noe opp gjennom tidene, og man har ikke alltid vært konsekvent.
Ordenens navn: Ordenen ble til å begynne med kalt Ordo Fratrum Hospitalis Domus Sanctae Mariae Alemannorum Jerusolimitani, men ganske snart ble et annet av det latinske språks ord for tyskerne tatt i bruk. Nå heter ordenen Ordo Fratrum Hospitalis Sanctæ Mariæ Teutonicorum in Jerusalem. (Fra 1834 til 1929 brukte man på tysk offisielt tittelen Deutscher Ritterorden, men deretter skulle det hete Deutscher Orden.
Lederens tittel: Den øverste lederen ble tidlig kalt Magister (mester, tysk Meister). Stormester er bare en måte å skille ham ut fra andre som kunne føre denne generiske tittelen, for alternativet ville vært å spesifisere hver gang: Mester for etc. etc.. Den middelalderske tyske kortformen var Deutschmeister (tyskmester). Mellom 1530 og 1834 hadde man den offisielle kortformen Hoch- und Deutschmeister (høy- og tyskmester) eller Supremus Magister (øverstemester, stormester). Den offisielle tyske tittelen var det delvis anakronistiske Administrator des Hochmeistertums in Preussen, Meister des Deutschen Ordens in Deutschen und Welschen Landen. Fra heter det Hochmeister eller Supremus Magister.
LDPR
Russlands liberaldemokratiske parti (russisk Либерально-демократическая партия России, Liberalno-demokratitsjeskaja partija Rossii) (LDPR) er et høyrepopulistisk, nasjonalistisk parti i Russland, som ledes av Vladimir Zjirinovskij. Det ble opprettet i 1990, og er som sådan det eldste partiet i det moderne Russland.
Til tross for navnet, beskriver observatører partiet som «hverken liberalt eller demokratisk», og mener partiet er basert på autoritær konservatisme og etatisme. Partiet regner seg økonomisk som tilhenger av blandingsøkonomi, og mener staten bør ha en strategisk rolle i den økonomiske politikken. LDPR har også blitt beskrevet som tsaristisk og fascistisk av kritikere. Partiet var sterkt imot både kommunismen og den «ville kapitalismen» på 1990-tallet. Til tross for at partiet bruker voldsom retorikk, inkludert mot presidenten, har partiet for vane å stemme for lovforslagene som foreslås fra presidenten og det dominerende partiet Forent Russland.
Partiet er sterkt nasjonalistisk, og LDPRs nasjonalisme handler ikke bare om Russland, men heller om russerne som en etnisk gruppe. Partiet ønsker blant annet å gjenskape Tsar-Russlands grenser før revolusjonen i 1917, og å omgjøre Russland til en enhetsstat.
De viktigste kampsakene er:
Oppslutningen rundt partiet har variert kraftig, fra 23% i parlamentsvalget i 1993 til 2% i presidentvalget i 2004.
Nettflatvikler
Nettflatvikler (Acleris rhombana) er en sommerfugl som tilhører familien viklere (Tortricidae).
Utseende
En middelsstor (vingespenn 14 – 19 mm), gulaktig måler. Palpene er nokså lange og stikker fram foran hodet som et kort nebb. Forvingen er utvidet ved roten, når sommerfuglen hviler er den klokkeformet i omriss. Vingens ytterkant er tydelig innbuktet bak vingespissen slik at vingen er markert sigdformet, dette er et godt artskjennetegn. Vingen er lyst brungul til rødbrun, med tallrike, smale, brune tverrlinjer som sammen med mørke vingeårer danner et nettmønster. Noen ganger er det en mørk, trekantet tegning i vingens ytre del. Bakvingen er brunhvit. Larven er brungul med korte, lyse børster. Hodekapselen er rødbrun, beina mørke.
Levevis
Larven lever på mange ulike busker og løvtrær, blant andre epletrær, hagtorn og slåpetorn. De voksne sommerfuglene flyr om natten i august – oktober.
Utbredelse
Den er utbredt over hele Europa og de vestligste delene av Asia østover til Lilleasia og Turkmenistan. I Norge er den funnet nord til Møre og Romsdal.
Tour de Ski 2007/08
Tour de Ski 2007/2008 var den andre utgaven av etapperennet Tour de Ski og inngikk i verdenscupen i langrenn 2007/08. Åtte etapper ble arrangert mellom 28. desember 2007 og 6. januar 2008. De innledende rennene gikk i Nové Město, Tsjekkia og de avsluttende i Val di Fiemme, Italia. Vinnerne totalt ble for herrer Lukáš Bauer fra Tsjekkia og for damer Charlotte Kalla fra Sverige.
Kvinner
=== Prolog - 28. desember; 3,3 km klassisk stil, individuell start; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 2 - 29. desember; 10 km fristil, jaktstart; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 3 - 30. desember; 1 km fristil, sprint; Praha, Tsjekkia ===
=== Etappe 4 - 1. januar; 10 km fristil, jaktstart; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 5 - 2. januar; 10 km klassisk stil, individuell start; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 6 - 4. januar; 1.2 km fristil, sprint; Asiago, Italia ===
=== Etappe 7 - 5. januar; 10 km klassisk stil, fellesstart; Val di Fiemme, Italia ===
=== Etappe 8 - 6. januar; 9 km fristil, Val di Fiemme, Italia ===
Menn
=== Prolog - 28. desember; 4.5 km klassisk stil, individuell start; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 2 - 29. desember; 15 km fristil, jaktstart; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 3 - 30. desember; 1 km fristil, sprint; Praha, Tsjekkia ===
=== Etappe 4 - 1. januar; 15 km fristil, jaktstart; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 5 - 2. januar; 15 km klassisk stil, individuell start; Nové Město, Tsjekkia ===
=== Etappe 6 - 4. januar; 1,2 km fristil, sprint; Asiago, Italia ===
=== Etappe 7 - 5. januar; 20 km klassisk stil, fellesstart; Val di Fiemme, Italia ===
=== Etappe 8 - 6. januar; 10 km fristil, Val di Fiemme, Italia ===
Alberto Bovone
Alberto Bovone (født 11. juni 1922 i Frugarolo i Italia, død 17. april 1998 i Roma) var kardinal i den katolske kirke og prefekt for Kongregasjonen for helligkåringer.
Han ble presteviet 26. mai 1945, og virket som prest i Alessandria i Italia. 5. april 1984 ble han utnevnt til titulær erkebiskop av Caesarea in Numidia og til sekretær for kongregasjonen for troslæren. Han ble konsekrert 12. mai samme år av daværende kardinal Joseph Ratzinger. 21. februar 1998 ble han utnevnt til kardinaldiakon av Ognissanti in Via Appia Nuova, og 23. februar samme år til prefekt for kongregasjonen for helligkåringer. Han døde imidlertid knappe to måneder senere.
Han var den eneste kardinal bispeviet av pave Benedikt XVI.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Barad Nimras
Barad Nimras (Hvite horns tårn) var et tårn i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard i det første tidevervet. Dette tårnet ble bygd av Finrod, i Falas på en odde mellom havnene Brithombar, nordvest for tårnet, og Eglarest, sørøst for tårnet. Tårnet var bygd for å holde vakt, i tilfelle Morgoth skulle prøve å angripe dem fra havet.
Liste des tours de la Terre du Milieu
Alfred Jodl
Alfred Josef Ferdinand Jodl, (født 10. mai 1890 i Würzburg i Tyskland, død 16. oktober 1946 i Nürnberg) var en en tysk general i den tyske Wehrmacht. Under andre verdenskrig var han sjef for den operative staben, assistent for generalfeltmarskalk Wilhelm Keitel og Adolf Hitlers rådgiver.
Jodl ble etter krigen dømt til døden og henrettet for krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten.
Bakgrunn
Han fikk sin utdannelse ved kadettskolen i München, hvor han begynte i 1903 og da han var uteksaminert i 1910 fikk han også abitur som kullets beste elev. Han gikk da inn i den bayerske hæren som artillerioffiser.
Første verdenskrig
Under første verdenskrig var han batterioffiser på Vestfronten fra 1914 til 1916. Han ble såret to ganger. I 1917 gjorde han en kort tid tjeneste på Østfronten, før han igjen ble sendt til Vestfronten som stabsoffiser. Etter våpenstillstanden i Compiègneskogen og Tysklands nederlag forble han i militæret og gikk inn i Reichswehr.
Andre verdenskrig
Ved starten av andre verdenskrig ble Jodl sjef for den operative staben, Chef des Wehrmachtsführungsstabes. Jodl var fra da av en nøkkelperson i tyske militæroperasjoner og gav ofte råd og informasjon til Hitler. Han utgjorde sammen med Keitel og Walter Warlimont en trio av høyere offiserer som foraktet det gamle prøyssiske offiserskorpset. Han delte Keitels nesegruse beundring for Hitlers evner som militærstrateg. Bare ved en anledning, i september 1942, motsa han Hitler direkte ved å påpeke at Wilhelm List utførte sine operasjoner i Kaukasus i henhold til Hitlers egne instrukser. Dette var tilstrekkelig til at han pådro seg Førerens vrede, og i en tid vurderte faktisk Hitler å avskjedige Jodl og erstatte ham med Friedrich Paulus. Imidlertid kom Jodl og Keitel til å bli de eneste høytstående generalene som beholdt stillingene sine gjennom resten av krigen.
20. juli-attentatet
20. juli 1944 befant Jodl seg i førerhovedkvarteret i Rastenburg, da bomben gikk av under en militær konferanse med Hitler. Jodl ble selv noe mer alvorlig skadet enn Hitler. Hans tillit til egen yrkesstand fikk derimot enda større skade: Jodl ble så kraftig opprørt over attentatet mot Hitler og det store antallet tyske offiserer som medvirket, at han nektet å vedkjenne seg det tyske offiserskorpset mer. Han presterte til og med å si til Heinz Guderian at den tyske hærs generalstab burde oppløses. Heretter hadde han bare lojalitetsfølelse overfor Hitler.
Mye av Jodls tid som operasjonssjef gikk faktisk med til å forhindre at avdelinger underlagt OKW skulle overføres til Østfronten. Siden 1942 hadde ikke Østfronten tilhørt OKWs ansvarsområde, og Jodl følte følgelig ikke noe ansvar for situasjonen der, til tross for den tyske østhærens stadig svakere stilling overfor Den røde armé.
Kapitulasjonen
Ved slutten av krigshandlingene i Europa signerte Jodl Tysklands betingelsesløse kapitulasjon den 7. mai 1945 i Reims, som representant for Karl Dönitz. 23. mai 1945 ble han arrestert sammen med Dönitz og Albert Speer i Flensburg. Deretter ble han internert i Mondorf («Ashcan») i Luxembourg sammen med mange andre prominente offiserer og mistenkte for krigsforbrytelser.
Nürnbergprosessen
Noen måneder senere ble Jodl ført til Nürnberg som tiltalt i Nürnbergprosessen. Likesom de andre lød tiltalen mot ham på følgende fire punkter: Forbrytelser mot freden, forbrytelser mot menneskeheten, krigsforbrytelser og konspirasjon for å begå nevnte forbrytelser. Blant de konkrete anklagepunktene mot ham var distribusjonen av kommandoordren og kommissarordren. Under rettsprosedyrene viste han seg å ha god kjennskap til internasjonale lover, men lot ikke til å kunne anvende denne kunnskapen når det gjaldt det nasjonalsosialistiske regimets forbrytelser. Jodl ble funnet skyldig på alle punkter og dømt til døden. Den franske dommeren, Henri Donnedieu de Vabres, protesterte kraftig mot dommen, da han mente at det var et justismord når en profesjonell soldat skulle dømmes for å ha planlagt og ført krig. Selv uttalte Jodl at han mente seg uskyldig «foran Gud, historien og [sitt] folk».
Han bad om at henrettelsen skulle skje ved skyting, men hans ønske ble avslått i likhet med de andres. Jodl ble hengt den 16. oktober 1946. Hans siste ord var «Mine hilsener til deg, mitt Tyskland». Han gikk dermed i døden uten å ha gitt noen ytre erkjennelse av å ha begått forbrytelser. I stedet oppfattet han seg som et offer i en tragedie.
Forsøk på rehabilitering
Den [å28. februar 1953 ble Jodl posthumt rehabilitert av München Hauptspruchkammer, en tysk domstol, med bakgrunn i Donnedieus innvendinger mot dommen. Hans formue, som hadde blitt konfiskert i 1946, ble returnert til hans enke. Kjennelsen ble imidlertid trukket tilbake 3. september 1953 av myndighetene i Bayern, med støtte fra en rekke vestlige, allierte generaler.
Torre Jaume I
Torre Jaume I er et 107 meter høyt tårn av stål i den katalanske byen Barcelona. Tårnet ble bygd i 1931 og er tegna av Carlos Boigas. Det er verdens nest høyeste kabelbanestolpe, og er en del av kabelbanen mellom Torre Sant Sebastià og Montjuïc. Torre Jaume I har også en utsiktsplattform hvor man kan se utover havna.
Rang (i robåt)
Rang er et skråttstilt, lite band nær stevnene i en robåt.
Mange steder har rang nesten samme form og plassering som fotstø(-band), men et fotstø står som oftest helt eller nesten helt loddrett, og er ofte spinklere enn en rang.
Grimstad
Grimstad er en kystkommune i Agder fylke. Kommunen grenser til Arendal i øst, Froland og Birkenes i nord og Lillesand i vest. Grimstad ble ladested i 1791 og fikk bystatus som kjøpstad i 1816.
I 1971 ble de tidligere kommunene Landvik og Fjære slått sammen med Grimstad.
Topografi
Grimstad sentrum er omgitt av fem heier: Binabben (med utsikt over byen), Kirkeheia, Fløyheia, Møllerheia og Vardeheia. Kommunen har også en skjærgård med mange små og store øyer og holmer. Den mest kjente er Hesnesøya. . Det ytterste skjæret i skjærgården kalles for Brægen.
Grimstad er den norske byen som ligger nærmest Danmark (Hirtshals) med en avstand på 62,5 nautiske mil.
Geologi
Kommunens landskap preges i stor grad av Raet, som "går på land" ved Hasseltangen og fortsetter over Fevik til Fjære kirke. Løsmassene fra den store morenen er grunnlaget for Grimstads jordbruk og hagebruk og den historiske gårdsbosetningen i kommunen.
Denne delen av Agder tilhører Bamblefeltt i det svekonorvegiske grunnfjellsskjoldet, og består av to geologiske hovedformasjoner av proterozoiske bergarter som er dannet under de gotiske og senere svekonorvegiske fjellkjedeforldingene, med sterk metamorfose under den sistnevnte. Et underlag av 1 600 - 1 450 millioner år gammel skifer, kvartsitt, marmor og amfibolitt med noe hornblendegneis, og ovenpå dette sure overflatestrukturer av både granitt og granodioritt (henholdsvis 1 250 - 1 000 mill år gammelt, og stedvis 1 550 - 1 480 millioner år gammelt). De yngste svekonorvegiske dannelsene bevitnes av større formasjoner av granitt. Det er også noe ganger av gabbro og dioritt, sjeldnere eklogitt. Den kaledonske fjellkjedefoldingen nådde ikke ned hit. Forkastningene går i sørvest-nordøst retning.
Naturvern
Grimstad har flere vernede naturområder. Grimstad byselskap har kjøpt opp mange av disse øyene og holmene og lagt dem ut som friområder, slik som Maløyene, Hampholmen og Teistholmen. Om sommeren er det et yrende båtliv her.
På Hasseltangen vest for Fevik ligger Hasseltangen landskapsvernområde og Søm-Ruakerkilen naturreservat.
Tettsteder i Grimstad
Tettstedet Grimstad omfatter de sentrale områder av bybebyggelsen mot Vikkilen. Fevik i østre del av kommunen var lenge regnet som et eget tettsted av SSB. Bebyggelsen fra Vikkilen og østover er nå sammenhengende inn i Arendal kommune og er en del av tettstedet Arendal.
Befolkning
Befolkningen er relativ ung; 25 % av innbyggerne er under 18 år, mens 4 %  er 80 år eller eldre. Grimstad har i alt 9 071 boliger (2009), derav ca. 77% er eneboliger. 10 018 sysselsatte (2009) har Grimstad som bosted, mens det samtidig er 8 275 som har arbeidssted i Grimstad, det vil si at en andel arbeidstakere jobber utenfor kommunen. Selve tettstedet hadde innbyggere per 1. januar.
Jernalder og vikingtid
I området innenfor Grimstad sentrum (på raet fra Dømmesmoen til Vik) er det funnet mange fornminner fra folkevandringstiden og vikingtiden. Det er derfor spekulert på om det lå en kaupang innerst i Vikkilen.
Fra strandsted til kjøpstad
Grimstad vokste fram i middelalderen som et strandsted til gården Grøm. Stedet er nevnt i 1528, og skal være avmerket på hollandske kart tidlig på 1600-tallet. I 1791 ble Grimstad ladested.
Grimstad fikk status som kjøpstad 10. august 1816, og arealet omfattet da bare 217 da. 1. januar 1878 ble det foretatt en byutvidelse, slik at arealet nå ble 668 da. På 1920-tallet meldte behovet for en ny byutvidelse seg, og etter 2. verdenskrig ble behovet for nye tomter så stort at kommunen gikk til innkjøp av tilgrensende arealer i Fjære kommune («Fjære byggebelte»). Fradelte tomter ble innlemmet i Grimstad kommune. 1. januar 1960 ble det så foretatt en ny byutvidelse, og arealet ble nå ca. 1 910 da, og innbyggertallet økte fra 2 254 til 2 625.
1. januar 1971 ble så Fjære kommune og Landvik kommune innlemmet i Grimstad ved en kommunesammenslåing, og folketallet økte fra 2 788 til 11 764.
Det er flere kanonstillinger og bunkere som står igjen etter 2. verdenskrig da tyskerne inntok Grimstad, blant annet på Marivold og Fevik.
Grimstad hadde tidligere jernbanestasjon, der det nå er bygget bibliotek og park på området som var kjent som rutebilstasjonen. Grimstadbanen gikk fra Grimstad til Rise stasjon, (hvor den var koblet sammen med Treungenbanen). Banen ble åpnet i 1907, og nedlagt i 1961.
I dag preges Grimstad sentrum av gammel trehusbebyggelse og trange, brosteinsbelagte gater fra før bilismens tid. Store deler av Grimstad sentrum er oppført av Riksantikvaren i NB!-registeret, en liste over bymiljøer i Norge som har nasjonal kulturhistorisk verneinteresse.
Napoleonskrigene
Under Napoleonskrigene (1803-1815) var Danmark-Norge nøytralt, men britene var redde for at Frankrike under Napoleon Bonaparte skulle få tak i den store dansk-norske flåten. Danskene nektet å utlevere flåten til britene, derfor angrep britene København (Flåteranet), og tok flåten. Da ble danskene så rasende at de erklærte krig mot Storbritannia, og allierte seg med Storbritannias fiende, Frankrike.
Som mottrekk innførte britiske skip en blokade av Norge, for å hindre at korn fra Jylland kom til Norge.
I 1808-1809 hadde russerne tatt Finland fra Sverige, (Finskekrigen) og da Jean Baptiste Bernadotte (senere Karl Johan) ble svensk konge i 1810, lovte han russerne at de skulle få beholde Finland hvis de støttet ham i å få Norge, som var under Danmark, som igjen var fransk alliert. Etter 1812 gikk det dårlig i krigen for franskmennene, og Karl Johan sine soldater gikk i 1813 inn i Danmark. Karl Johan beseiret danske styrker, og 14. januar 1814 ble Kielfreden undertegnet. Den sa at Danmark skulle gi Norge tl Sverige. Men som kjent gjorde nordmennene opprør og lagde en grunnlov. Men sommeren 1814 rykket 45 000 svenske soldater over grensen vår Den norske hæren på 25-30 tusen mann var svenskene underlegen i alt, men hadde til gjengjeld en stor kampvilje som de viste tydelig under krigen. Likevel kapitulerte Norge, og 4. november 1814 kom vi offisielt i union med Sverige. Grømstad hadde flere ganger søkt danskene om å få bystatus, men alle ble avslått. Blant annet fordi Arendal ikke ville ha noen konkurrent. Men nå som Grømstad var svensk territorium, endret forholdene seg. Det ble sendt forespørsel til svenskene om å få bystatus. Karl Johan undertegnet at ladestedet skulle få navnet Grimstad, grunnen var at det var en skrivefeil i dokumentene, som gjorde Grømstad om til Grimstad. Men folk i Grimstad brydde seg lite. De var fornøyde med å være by. sang-og-en-hyllest-til-grimstad/|tittel=Her er «Sommerbyen», en sang og en hyllest til Grimstad|besøksdato=2022-02-16|dato=2021-05-08|fornavn=Anna Torp|etternavn=Kvasjord|språk=nb-NO|verk=Grimstad Adressetidende}}. sang-og-en-hyllest-til-grimstad/|tittel=Her er «Sommerbyen», en sang og en hyllest til Grimstad|besøksdato=2022-02-16|dato=2021-05-08|fornavn=Anna Torp|etternavn=Kvasjord|språk=nb-NO|verk=Grimstad Adressetidende}}.
Idrett
Det er flere idrettsklubber i Grimstad, blant annet GTIF, Imås, Express og Sørild. Den største fotballklubben er FK Jerv, som skal spille i Eliteserien i fotball for menn 2022.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Fjære kirkested, som er plassen foran Fjære kirke. Stedet ble valgt fordi det er knutepunkt mellom Agder Universitet, Fjære kirke og Agder teater Fjæreheia amfi.
Spesielle hendelser
15. juni 1934: Flere titalls personer hevder at de så en Jesus-skikkelse og flere engler på himmelen over Grimstadfjorden. Denne historiske hendelsen, som vakte stor oppsikt over hele landet, har siden blitt hetende "Himmelsynet over Grimstadfjorden".
Studiepoeng
Studiepoeng er betegnelsen på et mål som brukes for å beskrive hvor omfattende et fag eller et studium er. Et norsk studiepoeng tilsvarer ett ECTS-credit.
Studiepoeng erstattet betegnelsen vekttall, som ble brukt før kvalitetsreformen som trådte i kraft i 2003. Ett vekttall tilsvarer 3 studiepoeng. Studiepoeng sier altså noe om arbeidsmengden og ikke et bestemt antall sider i pensum. Et fulltidsstudium ved norske høyskoler og universiteter er på 30 studiepoeng pr. semester. Et bachelorstudium er på 180 studiepoeng (6 semester), mens man trenger ytterligere 120 studiepoeng for å oppnå mastergrad.
Kellie Martin
Kellie Noelle Martin (født 16. oktober 1975) er en amerikansk skuespiller og stemmeskuespiller. Hennes første opptreden var i TV-serien Father Murphy som varte fra 1981 til 1983.
Formalisme (kunst)
Formalisme som kunst- og litteraturteoretisk begrep betegner en vurdering av et kunstverk primært med henblikk på verkets form. Formalistisk kritikk vil utelukke «utenforliggende» aspekter ved et kunstverk, slik som verkets historiske, sosiale, politiske eller etiske forutsetninger, til fordel for dets tekniske eller abstrakte kvaliteter (form, farge, komposisjon, tekstur, struktur og så videre).
Gene Simmons
Gene Simmons (født Chaim Witz 25. august 1949 i Haifa i Israel) er bassist og vokalist i heavy metal-bandet Kiss. Simmons kom til USA i 1957 fra Israel og byttet navn til Eugene Klein, og så senere til Gene Klein og Gene Simmons. Sammen med Paul Stanley startet han i 1970 bandet Rainbow, som senere skiftet navn til Wicked Lester. Dette bandet fikk en viss popularitet i New York, men hadde stadige utskiftninger av bandmedlemmer. Etter at Simmons og Stanley fikk med seg Ace Frehley og Peter Criss i 1972, skiftet bandet navn til Kiss tidlig i 1973.
Bakgrunn
Chaim Witz vokste opp i Tirat Carmel i Israel.
Privat
Simmons er kjent for sine mange elskere og skal etter egne utsagn ha nedlagt over 5 000 kvinner. Han har hatt forhold med blant andre Diana Ross, Cher og Liv Ullmann. Han datet Playboy-bunnyen Shannon Tweed i 28 år før han giftet seg med henne 1. oktober 2011 på Beverly Hills Hotel i Beverly Hills. Han er for tiden bosatt i en gigantisk villa i Hollywood sammen med kona og deres to barn Nick (født 22. januar 1989) og Sophie (født 7. juli 1992). Simmons har alltid vært avholdsmann.
Moren Flóra Kovacs vokste opp i Ungarn og overlevde holocaust der.
TV/Film
Simmons deltok i TV-serien Rock School i 2005, der han var musikklærer for en skoleklasse på en erke-engelsk skole og lærte dem til å bli «rockere». TV-serien kulminerer med at skoleklassen varmer opp for Motörhead. Reality-serien Gene Simmons Family Jewels startet i 2006 og gikk i syv sesonger. Serien går nærmere inn på investoren og familiemannen Simmons. Sesong syv sluttet med bryllupet hans. Simmons har uttalt at Kiss vil arrangere et «Kiss Idol» for å rekruttere arvtagere til bandet, fordi «Kiss skal vare evig». Han spiller også seg selv i en episode av CSI. Episoden heter "Long road home" og er episode nummer 17 i den 14. sesongen av serien. Den var første gang på lufta 12. mars 2014. I Norge gikk episoden på lufta på TV Norge 14. mai 2014. Du har kanskje sett han spille seg selv i krimserien Castle, sesong 3 episode 22: To Love and Die in L.A.
Gene Simmons har hatt roller i flere filmer, der de viktigste er "Runaway" fra 1984 med Tom Selleck og "Wanted Dead or Alive" fra 1987 med Rutger Hauer.
17. serierunde i Tippeligaen 2010
17. serierunde i Tippeligaen 2010 startet lørdag 17. juli klokken 17:00 med Vålerenga mot Kongsvinger. Runden fortsatte med seks kamper søndag 18. juli, fem kamper klokken 18:00 og hovedkampen mellom Rosenborg og Odd Grenland på Lerkendal stadion klokka 20:00. Runden ble avsluttet mandag 19. juli klokken 19:00 med Tromsø mot Lillestrøm.
Izj
Izj (russisk: Иж, udmurtisk: Оӵ – Otš, tatarisk: Иж – İj) er ei elv i republikkene Udmurtia og Tatarstan i Russland. Den er ei høyre sideelv til Kama. Elva er 259 kilometer lang, og har et nedbørfelt på 8 510 km².
Izj har utspring nær Malyj Osjvortsy i Udmurtia, og munner ut i Nizjnekamsk-reservoaret i Kama. De største sideelvene er Agryzka, Tsjazj, Kyrykmas, Varzinka og Varzi. Langs elva ligger byene Izjevsk og Agryz.
Torre Sant Sebastià
Torre Sant Sebastià er et 78 meter høyt tårn ved havna i den katalanske byen Barcelona. Det ble bygd i 1931 og er startpunktet for kabelbanen som går via Torre Jaume I og opp til Montjuïc.
Vrenga kraftverk
Vrenga kraftverk er et vannkraftverk i Flesberg kommune i Viken fylke.
Kraftverket ble satt i drift i 1960, og utnytter et fall på 380 meter fra Hoppestadvatnet til Numedalslågen. Hopperstadvatnet er regulert mellom 563 og 550 moh.
I tillegg reguleres Sandvatn (602-597 moh) og Våtvatn (581 til 571 moh).
Vannene Fiskeløysen, regulert mellom 788 og 784 moh, Kyrkjevatn (680, 660 moh), Hånavatn (653 til 644 moh) reguleres også, men vannet brukes her først i Hølseter kraftverk.
Kraftverket ble opprinnelig bygget for å sikre energiforsyningen til Asker og Bærum.
Kraftverket eies og driftes av Skagerak Kraft. Det ble oppgradert i 1991.
Dermatologi
Dermatologi (fra gresk δέρμα (derma), «hud» og λόγος (logos), «fornuft») er læren om huden og hudsykdommer. En dermatolog er spesialist som behandler sykdommer relatert til hud, hår, negler og enkelte kosmetiske problemer.
Behandling
De aller fleste dermatologiske farmakologiene kan kategoriseres med klassifiseringssytemet «Anatomical Therapeutic Chemical» (ATC), spesielt koden D.
Gustave Gilbert
Gustave Mark Gilbert (født 1911, død 6. februar 1977) var en amerikansk psykolog og professor i psykologi. Under andre verdenskrig tjenestegjorde han som militærpsykolog for det amerikanske forsvaret. Etter krigen laget han psykologiske profil av mange ledende nazister, deriblant Hermann Göring.
Arbeidene til Gilbert resulterte i flere bøker som fortsatt er av store interesse for psykologer og historikere.
Vladimir Zjirinovskij
Vladimir Volfovitsj Zjirinovskij (født 25. april 1946 i Alma Ata i Kasakhstan, død 6. april 2022 i Moskva) var en russisk høyreradikal politiker. Han var leder av det høyrepopulistiske liberaldemokratiske partiet, og satt i Statsdumaen.
Liv og virke
Zjirinovskij var født inn i en russisk-jødisk familie i Kasakhstan. Han studerte språk og jus ved Universitetet i Moskva. I 1989 grunnla han Russlands liberaldemokratiske parti, som han siden ledet. Han satt i den russiske Statsdumaen fra 1993 og stilte til presidentvalgene i 1991, 1996 og 2000, og fikk henholdsvis 8 %, 6 % og 2,7 %.
Han uttalte blant annet at Norge bør bli en del av Sverige og at alle «svake stater» i Europa burde fjernes, og at Nord-Europa burde deles mellom Russland, Tyskland og Sverige. Disse meningene kom til uttrykk under et intervju med den svenske journalisten Robert Aschberg i desember 1993.
Sykdom og død
I februar 2022 ble Zjirinovskij innlagt på sykehus i Moskva i kritisk tilstand med Covid-19. I mars gjennomgikk han behandling for Covid-19-komplikasjoner som sepsis og respirasjonssvikt.
Den 6. april kunngjorde presidenten for Statsdumaen i Russland, Vjatsjeslav Volodin, at Zjirinovskij var død.
Fosshaugane Campus
Fosshaugane Campus (tidligere Fosshaugane stadion) er hjemmearenaen til Sogndal Fotball i Sogndal kommune i Vestland fylke.
Trondheims-Pressen
Trondheims-Pressen var en fellesavis utgitt i Trondheim i perioden 8. mai 1945 til 12. mai 1945, av Arbeider-Avisa, Nidaros og Adresseavisen.
Fellesavisa kom i stand etter mildt press fra Hjemmefrontens ledelse, med Londonregjeringens velsignelse. De avisene som var blitt stanset av den tyske okkupasjonsmyndigheten og NS-styret skulle få tid og anledning til å stable på beina sin egen organisasjon. De skulle imens få benytte utstyret hos avisene som hadde fått komme ut. For ingen av avisene som hadde intakt produksjonsutstyr skulle få dra nytte av dette på bekostning av avisene som ble stanset. I Trondheim var to av de tre gjenværende avisene stanset under krigen. Aviser som frivillig hadde latt seg nazifisere ble stanset, og dermed var det over og ut for Dagsposten. Situasjonen var ikke ulik i andre deler av landet.
Hjemmefronten bestemte at de stansede avisene i størst mulig utstrekning skulle være fellesaviser med nøytrale navn og redaksjoner godkjent av Hjemmefronten for å møte det enorme behovet informasjon i fredsdagene.
Redaktørene ble informert av Hjemmefronten om beslutningen allerede i april og hadde god til på å planlegge den nye tiden.
Overgangsordningen sikret at pressefolk både i stansede aviser og i aviser som hadde fortsatt å komme ut, kunne komme sammen og lage avis, samtidig som en kunne forberede sine egne aviser. Det var avisene som hadde kommet ut under krigen som «måtte» stille utstyr til rådighet. Hjemmefronten hadde tvangsmidlene klare om noen nektet. Det skjedde imidlertid ikke.
Det ble lagt særlig vekt på hovedstaden og forholdene der, og Oslo-Pressen utkom som fellesavis i Oslo. Men også mange andre steder fikk sine fellesaviser fra 8. mai og noen dager utover, så som Askim-Pressen, Fellesavisen (Lillehammer), Fellesavisen (Harstad), Fredrikstad-Pressen, Den frie Rørospresse, Fritt Norge (Drammen), Halden-Pressen, Hamar Frie Presse, Haugesunds-Pressen, Mosjøpressen, Romsdalspressen (Molde) og Sarpsborg-pressen.
Reinert Kiil
Reinert Kiil (født 28. april 1982 i Hammerfest) er en norsk regissør og rekvisitør. Han har jobbet på spillefilmer som rekvisitør siden 2005 på filmer som Olsenbanden jr., Fatso, deUSYNLIGE, In to the white, Engelen, Far North, Tina og Bettina, UMEÅ4ever, I onde dager, Inn i mørket, Exibitionist, Hellfjord, O' Horten, Fiolinisten, Iskaldt, Credo, Kautokeino-opprøret, Göta kanal 2, Hjerterått, 1001 Gram, Beatles, Kallakella Rebella, Død snø 2, Boss Level, Beforeigner, Lengsel etter nåtid og Lange flate ballær II. Kiil har også hatt produksjonsdesign på spillefilmene Umeå4ever, Lengsel etter nåtid, Inn i mørket, Huset og Alle må dø.
Kiil har produsert og regissert egne kortfilmer og langfilmer under psynonymet Kiil Produksjon siden han var ni år. Han har produsert flere kortfilmer som er vist internasjonalt. Det han er mest kjent for, er spillefilmene Huset og Hora.
Han vant produsentprisen for spillefilmen Hora i 2009. Han ble nominert for beste regi under Screamfest i USA for Huset.
Landhockey under Sommer-OL 1920
Landhockey under Sommer-OL 1920. Landhockey var med for andre gang 1920 i Antwerpen, første gang var 1908 i London. Fire nasjoner stilte lag, det ble spilt en enkeltserie der alle lagene møttes én gang. Storbritannia vant alle sine kamper og ble olympiske mestere i landhockey.
4.-plass
Frankrike ble nummer 4 og stilte med følgende tropp: