cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hårarbeid
USA
De kommersielle firmaenes hårarbeider var ofte representert på tekniske, mekaniske og industrielle utstillinger. Dette var et resultat av at bransjens utgangspunkt var et håndverk. På verdensutstillingen «Exhibition of the Industry of All Nations» i New York Crystal Palace i 1853, ble det vist flere hårarbeider, i hovedsak smykker, men også et komplett teservise av hår.
Etter første verdenskrig
Forskerne angir flere mulige årsaker til at smykker og dekorasjoner av hår gikk av moten tidlig på 1900-tallet, og etterhvert nærmest forsvant helt.
Fotografiet overtok som minne om en kjær venn. Det ble også tatt post mortem-portrett av avdøde, som minne for ettertiden. Den første tiden etter at fotografiet ble tilgjengelig for almenheten, levde hårsmykker og fotografier side om side. Mange mente at hårsmykket uttrykte følelser bedre enn det stivnede uttrykket i fotografiet.
Hårmoten skiftet. Etter første verdenskrig ble korte frisyrer vanligere for kvinner, så råmaterialet for hårarbeid, det lange kvinnehåret, ble vanskelig å få tak i. De romantiske hårsmykkene og veggdekorasjonene gikk også av moten da de overlessede viktorianske interiørene og klesmotene ble erstattet av en enklere stil. De tunge, mørke hårdekorasjonene virket malplasserte sammen med de lettere materialene og lysere fargene.
Teorier om bakterier ble kjent rundt 1870, og økt oppmerksomhet omkring renslighet i det 20. århundre gjorde at mange syntes det var uappetittlig å arbeide med hår, og udelikat å smykke seg med hårarbeider. Avklipt hår skulle man kvitte seg med, ikke forme til smykker. Allerede i 1924 ble det skrevet om hårsmykker som noe fra en forgangen tid: «Tanken på å ha fletter av en avdød slektning dekorativt dinglende fra ens øre, hadde sterkere appell innenfor forrige århundres sentimentale ideer enn innen våre dagers oppfatning av renslighet».
Hårarbeider representerte enkeltmenneskers historier og ble ikke oppfattet som historisk viktige og interessante. De hadde heller ingen naturlig plass i det 20. århundre. 1800-tallets nostalgi, sentimentalitet og de personlige båndene til arbeidene var borte. De ble vanskelige å forstå for dem som ikke hadde vært del av den kulturen de ble skapt i, og ble ofte oppfattet som uhyggelige og morbide. Dette aspektet har vært benyttet i kriminallitteratur fra 1960-tallet av.
Ifølge Sheumaker fantes ikke hårarbeid lenger som kommersiell vare etter at gullsmeder og andre firma sluttet å avertere for hårsmykker i 1925, men håndverket ble utøvd av flere også etter den tid. Andersen skriver også at hårarbeidet stagnerte rundt 1923, men det er blant annet kjent at frisør Marie Badstue i Danmark laget hårsmykker i flere tiår etter dette.
Mot slutten av 1950-årene økte interessen for hårarbeid noe, og smykker av menneskehår er blitt en ettertraktet antikvitet og et kulturhistorisk fenomen som studeres. Det publiseres vitenskapelige artikler om hårarbeider, det finnes museer, nettsteder og foreninger,  og det utgis oppslagsverk. Flere kunsthistoriske museer har store samlinger av hårarbeider fra det 18. og 19. århundre.
Fortsatt (pr. 2016) finnes hårkullor i Våmhus, der hårarbeid demonstreres for turister i sommerhalvåret, og husflidsforeningen holder kurs så nye generasjoner skal lære håndverket.
Det finnes også kunsthåndverkere som har spesialisert seg på hårsmykker som ikke nødvendigvis er basert på de tradisjonelle formene og mønstrene. En av disse er svenske Anna Sparr.
Gjenstandstyper, materialer og teknikk
Godey's Lady's Book and Magazine skrev i 1850 at en idérik hårarbeider kan finne mange små gjenstander å lage av, eller utsmykke med, hår. De foreslo blant annet: Armbånd, brosjer, øredobber, ringer, kjeder, halsbånd, sjalnåler, slipsnåler, portemoneer, vesker, bokmerker, pennal, lukteflasker, spasérstokker og ridepisker. I tillegg ble det laget både to- og tredimensjonale hårdekorasjoner.
Noen av de mest populære gjenstandene: Hårmakerne laget også andre produkter, som dukkeparykker og løsfletter.
Hår har egenskaper som gjør det motstandsdyktig mot nedbrytning, og det kan potensielt bli bevart i flere tusen år, med mindre det blir angrepet av pelsmøll.
Før kunstfibrenes tid ble parykker bare laget av hår fra levende mennesker, fordi håret fra en avdød blir matt, sprøtt og livløst. Det skulle også være kvinnehår. Kvinner klippet deler av håret, gjerne nakkehåret, så det ikke var så synlig, og solgte det til oppkjøpere. Disse kjøpte også avgredd hår som kvinnene hadde samlet opp fra hårbørsten og lagt i esker for salg til de reisende oppkjøperne.
I Bretagne ble det holdt årlige hårmarkeder, der unge jenter solgte mesteparten av sitt lange hår. Til den tradisjonelle kvinnedrakten hørte en tettsittende lue, så det var uproblematisk å klippe av det håret som uansett ble skjult av hodeplagget.
Det ble påstått å være et merkelig faktum at mannshår var helt ubrukelig, til og med som madrassfyll. Hårarbeider kan derimot lages av hår fra begge kjønn. Det finnes eksempler på armbånd og hårbilder laget av mannshår, og det ble også laget smykker og dekorasjoner av hår fra avdøde: «Folk kom med hår af deres kære – levende eller døde – og fik det forarbejdet».
Håret måtte behandles, og alt utøy fjernes, før det kunne bli smykkemateriale. Avgredd hår måtte kardes til det ble glatt. Håret ble samlet i bunter og vasket i såpevann, gjerne tilsatt eddik for å gi det ekstra glans. Etterhvert bruktes også bensin for å fjerne alt fett. Under vaskingen kunne man, ved hjelp av ulike kjemikalier, endre hårets farge, hvis kunden ønsket det. Etter at smykket var ferdig, måtte det kokes, og deretter tørkes i en varm ovn. Etter denne behandlingen, var holdbarheten nærmest ubegrenset.
Det ble importert hår i store mengder både til England og USA på 1800-tallet, blant annet fra Asia. Mye av dette gikk til løshår og parykker. Det er ikke dokumentert hvor mye som ble brukt til hårarbeider. I Sverige var det strenge restriksjoner på anskaffelse av råmateriale til hårarbeider. Det var parykkmakerlauget som hadde enerett på oppkjøp av hår frem til et stykke inn på 1800-tallet. Dette kan være en av grunnene til at dalkullorna fra starten holdt seg til ringer av hestetagl, og reiste til utlandet for å kjøpe hår og utøve sitt yrke.
Da hårmoten var på sitt høyeste, og det ikke nødvendigvis måtte være sentimentale følelser knyttet til smykkene, spesialiserte noen få hårarbeidere og firmaer seg på smykker av hestetagl.
Teknikken som ble brukt til å lage veggdekorasjoner og memento mori-smykkene på 1700-tallet, kalles på engelsk palette work (palettarbeid), og besto i at et motiv ble tegnet opp på en plate før hår og eventuelt andre elementer ble formet, plassert og limt fast for å forme motivet. I disse smykkene kunne deler av motivet være «malt» med hår. Når hår ble pulverisert og blandet med for eksempel gummi arabikum, kunne det brukes til å få frem detaljer eller flater i bildet. Til slutt ble det hele dekket av krystall eller glass. Veggdekorasjonene ble deretter innrammet, mens smykkebildene ble innfattet i en brosje, ring eller medaljong av gull, ofte utsmykket med perler eller edelstener.
På 1800-tallet var det ikke lenger palettarbeider som var mest brukt, men når 50 tegnere var sysselsatt ved hårstudioene i Frankrike i 1847, er det sannsynlig at det var forelegg til palettarbeider de tegnet, eventuelt i tillegg til design av nye smykker.
Selv om palettarbeidet levde videre, var det mest populære nå smykker der håret i seg selv ble behandlet og transformert til armbånd, øredobber og lignende, gjennom fletting og tvinning. Den teknikken som nå ble vanlig, har mye til felles med knipling og possementarbeid. Mens materialet i palettarbeidet kunne være hår av ulik lengde og kvalitet, ble de kniplede smykkene laget av langt kvinnehår.
De viktigste redskapene i arbeidet med disse «kniplede» smykkene, beskrevet i flere svenske kilder, var trensestativet (svensk:tränsställning), stativet for vridning og fletting av smale bånd av hår, og «kedjeställningen» (kjedestativet), der kniplingen foregikk. Trensestativet ligner en reperbane i miniatyr, mens kedjeställningen består av en rund, dreiet treskive med en diameter på rundt 20 cm, med et hull i midten. Skiven hviler på tre ben, som kan være avtagbare, så utstyret tok liten plass i oppakningen når hårkullorna reiste rundt på arbeid. Kjedestativet er i prinsippet svært likt det som brukes i japansk kumihimo, kunsten å flette tråder, som regel av silke.
Levevei og fritidssyssel
Mange museer viser i hovedsak hårarbeider laget av profesjonelle, men utøverne av dette håndverket var en sammensatt gruppe. Hårarbeid krevde lite utstyr og plass, og materialet kom ofte fra kunden selv, så med god opplæring, for eksempel gjennom kurs og oppskrifter i bøker og dameblader, var det mulig også for amatører å lage både palett- og kniplingsarbeid. Kjærlighetsgaver, som flettede urkjeder, var i hovedsak laget av amatører, mens profesjonelle laget de mest intrikate åpne, kniplede smykkene.
Det fantes hårarbeidere som påtok seg oppdrag der de bodde, og andre som reiste rundt og tilbød sine tjenester og arbeider, slik hårkullorna i Sverige gjorde. De reiste i hovedsak rundt i høst-, vinter- og vårmånedene, når det var lite arbeid på gården. Enkelte av dem ble borte i flere år, og må regnes med blant de profesjonelle.
Etter at hårsmykker ble en stor mote på midten av 1800-tallet, ble smykkene en kommersiell vare; det ble etablert postordrefirmaer og andre bedrifter som spesialiserte seg på å lage smykker av innlevert hår, og andre som tilbød smykkelåser og annet tilbehør i metall.
Damer av middel- og overklassen laget hårarbeider som en fritidssyssel, både fordi det var en passende aktivitet, på linje med broderi, filering og hekling, og for å sikre at det var det riktige håret som havnet i smykket. De fleste veggdekorasjonene av hårblomster ble laget av amatører, mest kvinner. Amatørens arbeider ble sett på som ekstra verdifulle, fordi de ikke bare var laget med hånden, men også med hjertet.
Kang
Kang kan være:
Møre-ekspressen
Møre-ekspressen er navnet på ekspressbussruta Ulsteinvik – Ørsta – Volda – Stryn – Oslo. Ruta var opprinnelig en del av NOR-WAY Bussekspress' rutenett med rutenummer 145, men ble 1. mai 2013 en del av Nettbuss express med rutenummer NX145. 4. januar 2016 ble rutenummeret endret til NX146, mens det i forbindelse med omprofileringen til Vy express er VY146 fra 24. april 2019. Ruta kjøres av Vy Buss med dobbeltdekkere av merket Setra.
Historie
Fra 2005 ble selskapet en del av Fjord1 Buss Møre, og fra 1. januar 2013 Nettbuss Midt-Norge. 1. mai 2013 trakk Nettbuss ruta ut av NOR-WAY og fortsatte den som en del av Nettbuss express med rutenummer NX145.
Fra 4. januar 2016 fikk ruta også morgenavganger med bussbytte til/fra Nordfjordekspressen i Stryn. Samtidig fikk begge rutene også felles rutenummer NX146. Fra 18. januar ble det satt inn dobbeltdekkerbusser med Bus4You-standard i halve overetasjen, men konseptet ble på Møre-ekspressen kalt Nettbuss express plus.
Carmot
Carmot er et stoff de fleste alkymister trodde var viktig i framstillingen av de vises stein. Man trodde stoffet hadde en mørk rød tone. Vitenskapsmenn i dag tror ikke elementet carmot eksisterer.
Carmot
Det medisinske fakultet (UiB)
Det medisinske fakultet ved Universitetet i Bergen ble etablert 15. august 1946. Etter sammenslåingen med Det odontologiske fakultet 1. januar 2008, het fakultetet «Det medisinsk-odontologiske fakultet» frem til juni 2017, da navnet ble endret til det nåværende.
Det er ett av sju fakulteter ved Universitetet i Bergen. Det blir gitt undervisning på bachelor-, master- og doktorgradsnivå i tillegg til embedsstudiene i medisin og odontologi. Fakultetet har fem institutter som er grunnstammen for forskning og undervisning.
Fakultetet er ansvarlige for utdelingen av Falchs juniorpris og Falchs seniorpris til forskere innen medisin. Prisen er finansiert av Konsul Søren Falch og øyenlege Sigurd Falchs fond for medisinsk vitenskap. Det er også vertskap for Falch-forelesningen, som tildeles en medisinsk forsker på Nobelprisnivå eller meget høyt internasjonalt nivå. Forelesningen og prisutdelingen avholdes under Fakultetets dag i juni og er åpen for alle interesserte.
Loci
Et «locus» er ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Bergen en autorisert forskningsgruppe. Det medisinske fakultet har autorisert følgende loci :
Fylkesvei 650 (Rogaland)
Fylkesvei 650 i Rogaland gikk mellom Vikaneset og Randa på Randøy i Hjelmeland. Veien var 8,8 km lang. Sammen med fylkesvei 651 dannet den ringvei på Randøy.
2019 ble veien del av fylkesvei 4680.
Komiprisen 2004
Komiprisen 2004 ble arrangert fredag 3. september 2004 på Latter på Aker Brygge med Øystein Bache som programleder.
Øvrige nominerte
Beste mannlige artist, revy og komedie:
Beste kvinnelige artist, revy og komedie:
Beste forestilling - Scene:
Beste forestilling – Film/TV:
Tiriltunge
Tiriltunge (Lotus corniculatus) er en flerårig urt i erteblomstfamilien. Den er kommuneblomst i Fredrikstad kommune og tidligere Vågsøy kommune.
Komiprisen 2004
Øvrige nominerte
Årets nykommer:
Tiriltunge
Tiriltunga har en nedliggende til oppstigende vekstform, og blir 5–20 cm høy, men stengelen kan bli 50 cm lang hvis den blir holdt oppe av andre vekster. Bladene er spredte og trekoblete, og har en eggformet utseende med en spiss tupp. Begge sider er glatte med en gressgrønn farge.
DSjK
DSjK 1938 (russisk:, – Degtjarjova-Sjpagina Krupnokalibernyj, på engelsk også kalt DShK) er et tungt maskingevær fra Sovjetunionen.
Einar Kvarving Aarvig
Einar Kvarving Aarvig (født 16. desember 1976 i Oslo) er serie- og filmanmelder og tidligere redaktør av FilmMagasinet.
DSjK
Våpenet er kamret for ammunisjon i kaliber 12,7 x 108 mm. Navnet er fra designeren Vasilij Degtjarjov og Georgij Sjpagin, som forbedret matingen av ammunisjon. Den har fått kallenavnet «Dusjka» (kjære) på grunn av forkortelsen i navnet.
Einar Kvarving Aarvig
Han er fast filmkritiker i Dagbladet og P6 Rock og er en del av panelet i Serieprat, Aftenpostens podkast om TV-serier. Han skriver i filmpublikasjonene Rushprint og Z Filmtidsskrift.
DSjK
Behovet for et slikt tungt maskingevær meldte seg i 1929, og det første våpenet som var ferdig var Degtjarjov, Krupnokalibernyj, som var ferdig i 1930 og produsert i mindre antall frem til 1935. Den hadde kun et 30 runders trommelmagasin, og treg skuddtakt. Sjpagin utviklet et beltematingsystem til våpenet, og i 1938 ble den nye modellen approbert som DShK 1938.
Einar Kvarving Aarvig
Han har anmeldt film på TV 2 fra 2000, først i ungdomsprogrammet Sone 2, deretter i God morgen Norge og Waschera. Han har vært redaksjonssjef i FilmMagasinet fra 2005.
Komiprisen 2004
Øvrige nominerte
Beste stand up-artist:
Einar Kvarving Aarvig
Aarvig har vært filmredaktør i FHM og Mann og har hatt filmspalte i Det Nye.
Han har studert sosiologi ved Universitetet i Oslo og filmvitenskap ved Høgskolen i Lillehammer og har jobbet i Norsk filminstitutt, Gullruten, Produsentforeningen og Kortfilmfestivalen.
Aarvig jobber også som filmformidler og foredragsholder og er tilknyttet Den kulturelle skolesekken.
Han vokste opp i Spydeberg og blogger sporadisk på einis.net.
DSjK
Den ble brukt mot fly montert med trefot, og fastmontert på kjøretøy og panservogner og som infanterivåpen med to hjul for enkel transport, da med et panserskjold for beskyttelse av skytteren. I 1946 kom en ny modernisert utgave; DSjK 1938/46 eller DSjKM («M» for modernisert). Våpenet ble i tillegg til Sovjet produsert under lisens i flere andre land, som Kina, Pakistan og Romania. De har i senere tid blitt faset ut mot mer moderne våpen, men er fremdeles i bruk, senest i 2004 mot britiske tropper i Al-Amarah i Irak.
Tiriltunge
Tiriltunga lever i symbiose med en bestemt bakterieart, Rhizobium leguminosarum, som vokser i ertestore knoller på rotsystemet. Denne bakterien har evnen til å binde opp nitrogen fra lufta, og nitrogenet er til nytte for tiriltunga. Til gjengjeld får bakterien vann og mineralnæring.
Arten hører hjemme i Europa, Nord-Afrika og i tempererte områder i Asia. I Norge er den vanlig til Troms, men sjelden nordenfor. Tiriltunga vokser fortrinnsvis i næringsfattig jord, på solåpne lokaliteter som heier, veikanter, skrenter og enger.
Tiriltunga har hatt flere bruksmål i gamle tider. Blant annet i folkemedisinen ble tiriltunga tørket og enten lagt på brennevin eller brukt i te, denne brennevinen og teen ble brukt som magemedisin. Rota har blitt brukt som et blodrensende middel. Dessuten ble tiriltunga lagt rundt jurene på kyrne for det var bra mot jurbetennelse. Planten skal også gi en meget pen gul farge ved farging av garn.
EM i friidrett 2010 – Stavsprang kvinner
Kvinnenes stavsprang under EM i friidrett 2010 ble gjennomført den 30. juli på Estadi Olímpic Lluís Companys i Barcelona.
Kvalifikasjon
Kvalifiseringskravene var på 4,40 m eller blant de 12 beste.
undefined
Iriri
Iriri er ei elv i delstaten Pará i Brasil. Den er ei sideelv til elva Xingu, og er 1 300 km lang. Den har kildeområdet i det tradisjonelle hjemlandet til Panará-folket.
Tider kommer – Tider går
Tider kommer – Tider går er det sjette studioalbumet fra den norske popsangeren Inger Lise Rypdal. Det ble utgitt våren 1977 på plateselskapet Talent.
Hele seks låter var inne på Norsktoppen: «Som en gammel hollywoodfilm», «Ego», «Gråt ikke mer, Argentina», «Tider kommer, tider går», «Jeg har drømt i natt» og «Grå gater».
Nord Noratlas
Nord Noratlas var et 1950-talls fransk militært transportfly ment å erstatte eldre typer ved slutten på andre verdenskrig. Flere hundre ble bygget over en tiårs periode og ble brukt til en rekke oppgaver.
Utvikling
Ved slutten på andre verdenskrig satt det franske flyvåpen, Armée de l'air  igjen med to typer  transportfly, Junkers Ju 52, bygget i Frankrike etter slutten på andre verdenskrig og Douglas C-47, overtatt fra amerikanske overskuddslagre. Begge hadde blitt flittig brukt, men var ikke lenger moderne, og led av flere feil, halehjul og understell som gav dem en nese-opp landing og restriktiv håndtering av last gjennom sidedørene.
Det franske flyvåpen
Nordatlas ble kjent under Suezkrisen i 1956, da franske fallskjermsoldater ble droppet over det sydlige Port Said og Port Fouad i Egypt..
1952 ble markert av et uheldig havari med Nord 2501 prototype da den utførte ytterligere testing, og den 9. januar 1953 ble Nord 2501 døpt av enken etter piloten. Tross dette tilbakeslag, programmet ble gjennomført til alle bestilte 34 fly var levert 25. juni 1953, og Armée de l'air bestilte ytterligere 174 fly til tilsammen 208 fly var levert.
Dette var opprinnelig fraktfly, men 10 ble levert innredet som passasjerfly; likevel, som følge av Algers uavhengighetskrig i 1962, ble mange konvertert til andre roller. Etter disse modifiseringer ble de åtte siste brukt til plattform for elektronisk krigføring, og deretter faset ut i 1989 av Armée de l'air.
Det tyske flyvåpen
. Vest-Tyskland stod i den samme situasjon som hadde bidratt til utviklingen av Noratlas, og bestilte 186 Noratlases fra 1956. Av disse ble 25 bygget i Frankrike, og de andre 161 bygget i Vest-Tyskland av Flugzeugbau Nord på kontrakt, betegnet N-2501D. Av disse ble bare 173 levert. Det Tyske flyvåpen begynte å selge sine Noratlas i 1964.
Israels flyvåpen
Israels flyvåpen, (IAF) kjøpte opprinnelig tre N-2501IS i 1956, men den franske regjeringen tillot bare kjøp av 12 Dassault Ouragans hvis de kjøpte tre Noratlas i tillegg. Israel var upset over vilkårene i tilbudet, men Frankrike hevdet at svært få land var villig til å selge dem moderne våpen, og tilslutt ble Israel enig. Likevel, de fikk snart erfare Nordatlas` ytelser under Suezkrisen, og kjøpte ytterligere tre i 1959, og 16 N-2501D før seksdagerskrigen. Disse var primært ment for frakt og fallskjermsoldater, selv om flere andre ble benyttet til ukonvensjonell bruk som bombefly med rekkevidde som nådde mål i Egypt (Operasjon Drought), like langt som den tilsvarende C-130s og kastet Daisy Cutter bomber i Vietnam. Det er også kjent at IAF brukte sine Noratlas for maritime rekognosering ved begynnelsen på seksdagerskrigen, og trolig oppsporet og identifiserte USS Liberty «Liberty» før de bombet skipet. IAF faset ut Nordatlas 1978.
Antonio Maria Panebianco
Antonio Maria Panebianco  (født 13. desember 1808 i Terranova i kongedømmet Sicilia, død 21. november 1885 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han var prefekt for Kongregasjonen for avlater og relikvier 1863–1867, og Storpønitentiar 1867–1877.
Nord Noratlas
Hellas flyvåpen
I 1970 fikk Hellenic Air Force (HAF) 50 overskudds Noratlas fra Tyskland som krigserstatning og NATO-hjelp. Disse Noratlas ble basert på Elefsis AFB nær Athen ved den 354. Tactical A og brukt i Operasjon Niki som fraktet fallskjermsoldater fra Kreta (Souda) til Nikosia på Kypros natten 21. -22. juli 1974, under den tyrkiske invasjonen av Kypros. Tiltross for flyenes alder og elendig flyforhold deltok 12 av 15 fly i operasjon Niki (Seier på gresk) og klarte å lande på Nikosia internasjonale lufthavn som var på FN hender og overga seg ikke til den tyrkiske brigade.
Antonio Maria Panebianco
Han ble kreert til kardinal i 1861 av pave Pius IX, med San Girolamo degli Schiavoni som tittelkirke, senere med Santi XII Apostoli.
Nord Noratlas
Portugals flyvåpen
Portugals flyvåpen brukte i utstrakt grad Nord Noratlas på tre afrikanske krigsskueplasser i de Den portugisiske kolonikrigene, fra1961 til 1975. Noratlas ble hovedsakelig brukt til taktiske transportoppdrag med fallskjermsoldater i luftbårne operasjoner.
Antonio Maria Panebianco
Han deltok ved konklavet 1878 som valgte pave Leo XIII.
Nord Noratlas
Portugals flyvåpen
I 1960 kjøpte Portugal seks militariserte Nordatlas fra Union Aéromaritime de Transport, (UAT), etterfulgt av ytterligere seks direkte fra Nord Aviation senere.
Ved Angolas og Mozambiques frigjøring i 1975 ble seks tidligere portugisiske Nordatlas gitt til regjeringene i disse to nye land. Gjenværende Noratlas i Portugals tjeneste ble pensjonert i september 1977.
Andre flyvåpen
Brukte franske og tyske fly ble kjøpt av Niger (4), Nigeria (6) og Tsjad (10).
Spesifikasjoner
Ytelser
Burguillo-demningen
Burguillo-demningen er en demning i provinsen Ávila i Spania. Den ligger i elva Alberche, i nedbørfeltet til Tajo, beliggende midt i landet.
Suezbukten
Suezbukten (arabisk: خليج السويس, Khalyj as-Suways) er en bukt i nordlige del av Rødehavet som leder til Suezkanalen. Den ligger vest for Sinaihalvøya. Beliggende øst for Sinaihalvøya ligger den mindre bukten Akababukten.
Suezbukten ble formet innenfor en relativ ung, men nå ikke aktiv Suezbuktrift, et geologisk begrep for en avlang kløftformet forsenking som oppsto ved flere parallelle normalforkastinger som vender seg mot hverandre, og er datert tilbake til rundt 26 millioner år. Den strekker seg 300 km nord mot nordvest, ender i den egyptiske byen Suez og inngangen til Suezkanalen. Langs midtlinjen av bukten går grensen mellom Afrika og Asia.
Emilio Portes Gil
Emilio Portes Gil (født 3. oktober 1890, død 10. desember 1978) var en meksikansk politiker.
Han var Mexicos president fra 1. desember 1928 til 4. februar 1930.
Bryan Coquard
Bryan Coquard (født 25. april 1992 i Saint-Nazaire) er en profesjonell fransk landeveissyklist. Han sykler for det franske laget Cofidis.
Store studio
Store studio er et norsk talkshow med Anne Lindmo som gikk på NRK1 fra 2002 til 2009. Serien ble fra starten sendt onsdag kveld, men ble senere flyttet til mandag kveld. Programmet ble regnet som kulturavdelingens talkshow. Hver uke inviterte redaksjonen et knippe gjester de ønsket til å snakke med, og et band som spilte noe som de mente «folk fortjener å høre mer av». Store studio hadde fokus på musikk, bøker, reklame, design, film, teater, mat og klær, og gjester var de som kunne snakke om disse sakene. Programmet gikk sent på kvelden.
Siste sesong ble i snitt sett av 370 000, noe som ble betegnet som oppsiktsvekkende for et program som begynte så sent som 22:30. Høsten 2007 var den beste med seertall opp til 570 000.
For programmet ble Anne Lindmo kåret til beste kvinnelige programleder under Gullruten 2004, 2006 og 2010 og nominert i samme klasse under Gullruten 2007. Selve serien ble nominert i klassene beste magasin - eller livstilsprogram under Gullruten 2006 og beste aktualitets- eller faktaprogram under Gullruten 2007.
Gjester
Det ble invitert både norske og utenlandske kjendiser. Disse inkluderer blant annet:
Teateråret 1966
Teateråret 1966 er en oversikt over hendelser, verk, fødte og avdøde personer med tilknytning til teater i 1966.
Dag- og Nattekspressen
Dag- og Nattekspressen var en ekspressbussrute som gikk mellom 2000 og 2012 på strekningen Oslo – Ålesund og Oslo – Molde. Ruta ble kjørt av Nettbuss Møre (tidligere Ålesund Bilruter), Lesja Bilruter og Veøy Buss, og var en del av NOR-WAY Bussekspress' rutenett.
12,7 × 108 mm
Den brukes av tidligere Sovjetunionen, tidligere Warszawapaktlandene, det moderne Russland, med flere. Patronene er det russiske motstykke til den vestlige 12,7 x 99 mm NATO patronen. Patronene kan ikke brukes om en annen, den russiske 12,7x108 er lengre, har videre støtbunn, et tyngre prosjektil og en annen flaskehals.
Patronen brukes mot flere typer mål, og vil ødelegge kjøretøy som ikke er pansret, penetrere panservogner med tynt panser, og ødelegge eksternt montert utstyr på for eksempel panservogner. Brukes også som anti-fly skyts. Med anti-panserammunisjon vil patronen penetrere omtrent 25 mm tykt panser. Patronen brukes blant annet i DShK maskingeværet.
Calanus pacificus
Calanus pacificus er en art av hoppekreps, en del av klassen Maxillopoda. Den er et dyreplankton som utgjør føde for blant annet fiskeyngel. Den finnes bl.a i Stillehavet og lever av alger og plankton. Den har underartene ssp pacificus og ssp californicus.
Arten ble første gang beskrevet av Brodsky i 1948.
Bondeklegg
Bondeklegg (Atylotus rusticus) er en av kleggene i slekten Atylotus. Den er utbredt i Europa, Asia og Nord-Afrika. Finnes sør i Norge.
Bondeklegg tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der fluens indre og ytre organer endres.
Dany Chamoun
Dany Chamoun (arabisk: ) (født 26. august 1934, død 21. oktober 1990) var en fremtredende libanesisk politiker. Chamoun var maronittisk kristen og yngre sønn av den tidligere presidenten Camille Chamoun. Han ble kjent for sin motstand mot utenlandske styrkers okkupasjon av libanesisk territorium, både av syrisk og israelsk slag. Han dannet også militsen Tigrene.
Kazuki Nakajima
Kazuki Nakajima (født 11. januar 1985 i Aichi, Japan) er en japansk Formel 1-fører som for tiden kjører for WilliamsF1. Han er sønn av tidligere Formel 1-fører Satoru Nakajima.
2007-2009 - Williams
Nakajima var i sesongen 2007 testfører for Williams sammen med Narain Karthikeyan. Etter at Alexander Wurz trakk seg fra laget før det siste løpet fikk Nakajima sin debut i Formel 1 i Brasils Grand Prix 2007. Han endte på tiendeplass, men ble likevel best husket for at han kjørte på to av mekanikerne under sitt første depotstopp. I 2008 sesongen er Nakajima sammen med Nico Rosberg førere for Williams. Han fikk en god start i Australia med en syvendeplass som ble til en sjetteplass etter at Rubens Barrichello var diskvalifisert. Han fullførte så på en syvendeplass i Spania, hvor han også kvalifiserte seg bedre enn Rosberg. I det neste løpet i Tyrkia kolliderte han med Giancarlo Fisichella og måtte bryte. I Monaco fikk han to nye poeng med en ny syvendeplass, og ble den første japanske føreren til å ta poeng i Monaco. Det neste løpet som gikk i Canada måtte han bryte etter og ha kjørt i veggen på vei inn i pit for en ny frontvinge. Nakajima fikk enda et poeng i Storbritannia og i Singapore. Nakajima endte sesongen på en 15.-plass totalt med 9 poeng.
2009-sesongen startet dårlig med flere brutte og poengløse løp. Nakajima kvalifiserte seg imidlertid til 5. startplass i Storbritannias Grand Prix, men endte på en 11.-plass. I Ungarns Grand Prix kom han nærmest med en 9.-plass, like bak Jarno Trulli. Foran Europas Grand Prix i Valencia, hadde japaneren fremdeles ingen poeng, i motsetning til sin lagkamerat Nico Rosberg som da lå på en 5.-plass totalt med 25,5 poeng.
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv indikerer raskeste runde)
Sebraciklide
Sebraciklide er en art ciklider fra Mellom-Amerika. De er populære akvariefisk og har også vært gjenstand for flere studier av fiskeadferd.
Selektiv avl har resultert i en lysere variant av fiskene.
De livnærer seg på krepsdyr, små fisk, insekter, forskjellige makk, samt planter og alger.
Heidi Vainio Gjøen
Heidi Vainio Gjøen (født 1988) er en norsk tidligere svømmer som representerte Lambertseter Svømmeklubb.
Hun vant 5 NM-gull og 17 NM-medaljer i perioden 2004–2011.
The Gypsy
«The Gypsy» er en britisk sang med melodi og tekst av Billy Reid.
«The Gypsy» ble opprinnelig introdusert i Storbritannia av Reid's orchestra og vokalist Dorothy Squires. I USA ble sangen spilt inn på plate av The Ink Spots, Dinah Shore og Sammy Kaye & his orchestra og ble en hit for alle tre.
Innspillingen med The Ink Spots ble gjort 19. februar 1946 og utgitt av Decca Records med katalognummer 18817A.
Innspillingen med Dinah Shore (Sunny Burke orch.) ble gjort i februar 1946 og utgitt av Columbia Records med katalognummer 36964. Den andre siden var «Laughing on the Outside (Crying on the Inside)».
Innspillingen med Sammy Kaye & his orchestra ble utgitt av RCA Victor Records med katalognummer 20-1844.
«The Gypsy» ble også spilt inn på plate av Charlie Parker 29. juli 1946 under den berømte «Lover»-sessionen, hvoretter han ble innlagt på Camarillo State Mental Hospital i California.
I tillegg til Parkers versjon var det to innspillinger med Quincy Jones: The Birth of the Band (1959) og fra begynnelsen av 1960-årene Quincy Jones and His Band: Vol. 1, begge albumene med Bill Wood.
En nyere versjon av plateprodusent og utøver Jim Dickinson fra Memphis var med på hans utgivelse A Thousand Footsteps in the Sand fra 1997, som opprinnelig ble innspilt i 1992.
Handling
Sangen forteller historien om personer som regelmessig besøker en sigøyner som trøster dem med at deres elskere har vært trofaste, skjønt – som sangen sier – vet de at sigøyneren tar feil og at deres elskere har vært utro.
Norsk versjon
Egil Berg har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Sigøyner».
Bill Pinkney
Bill Pinkney (født 15. august 1925 i Dalzell i Sumter County i Sør-Carolina, død 4. juli 2007 i Daytona Beach i Florida) var en amerikansk sanger som blant annet var med i rhythm-and-blues gruppa The Drifters i dens første år.
Pinkney sang i ungdommen gospel i et lokalt kirkekor. Etter endt militærtjeneste under andre verdenskrig, der han utmerka seg under landgangen i Normandie (Operasjon Overlord) og under beleiringa av Bastogne, fortsatte han i ulike gospelgrupper. Han flytta til Harlem i New York i 1949, spilte baseball og sang i gruppa Jerusalem Stars. Sommeren 1953 blei han kontakta av Clyde McPhatter, som hadde fått forespørsel fra Atlantic Records om å starte ei ny vokalgruppe. McPhatter kom etter hvert opp med navnet The Drifters.
På gruppas første plate, «Money Honey», sang Pinkney tenor, til tross for at han egentlig var djup baryton, men da Will Ferbie samme høst måtte forlate gruppa etter en ulykke, overtok Pinkney bass-stemmen. McPhatter var den første tida gruppas hovedmann, men Pinkney synger melodistemmen blant annet på deres svært velkjent innspilling av «White Christmas».
The Drifters, som var organisert som et firma eid av manager George Treadwell, hadde en god del utskiftinger i mannskapet. McPhatter forsvant ut og starta en solokarriere, noe som gav bedre plass for blant annet Pinkney. Denne var imidlertid også noe fra og til, og i 1956 blei han oppsagt da han (på vegne av heile gruppa) presenterte et krav om høyere lønn. Han fikk seinere jobben tilbake, men i 1958 gav Treadwell alle medlemmene av The Drifters sparken, hvorpå han bygde opp gruppa med ny besetning (med blant andre Ben E. King).
Pinkney var dermed ute, og han valgte å danne The Original Drifters, blant annet med flere av de tidligere medlemmene. Denne avleggeren var i mange år svært populær i USAs sørøstlige stater, og de regnes som sentrale innen sjangeren «beach music». Han turnerte med gruppa heilt til det siste, og han døde av hjerteinfarkt samme dag som de skulle spille på ei feiring av USAs nasjonaldag.
Pinkney mottok ei rekke æresbevisninger. Sammen med (varianter av) The Drifters er han innvotert i Vocal Group Hall of Fame, Rock and Roll Hall of Fame og Beach Music Hall of Fame. I Sør-Carolina er han tildelt «delstatens nøkkel», pluss at han er innvalgt i South Carolina Black Hall of Fame. I 2002 fikk han er æresdoktorat i «Fine Music» ved Coastal Carolina University.
Ve (Ringerike)
Ve eller Vé gnr. 54 i Ringerike kommune (av norr. vé, som betyr helligdom der det foregår ofringer) er en urgård som lå sentralt i Heradsbygda og siden ble synonym med først Norderhovhjemmet og deretter Heradsbygda omsorgssenter. Ve er også nært knyttet til Veien kulturminnepark, som er synonym med Buskerud fylkes 1000-års sted, og andre storgårder i krinsen rundt, samt de to perifere bygdeborgene «Ormekula» og «Slotteberget» i Raukleiva.
Urgården
Ve ga opphav til en rekke av brukene som senere ble etablert i bygda. Trolig omfattet maktsenteret områder fra Veme til Hønefossen, med Storelva som skille ned mot Tyrifjorden og Sogna som skille mot Ask. Andre har anslått at den opprinnelig var på minst enn 50 000 dekar, kanskje til og med opp mot 100 000.
En av gårdene som ble skilt ut fra urgården Ve var Veien, som siden langt senere ble delt øvre og nedre. Veien er i dag kjent for det store gravfeltet i Veienmarka. Feltet stammer fra jernalder og bronsealder og er lokalt kjent som Veien-feltet, nasjonalt og internasjonalt som Veien kulturminnepark. Gravfeltet omfatter mer enn 100 gravhauger og trolig nærmere 600 flatmarksgraver. Området har vært et knutepukt og handelssenter i fordums tid. Alt tyder imidlertid på at dette området ble kontrollert av en høvding som satt på Ve, uten at dette lar seg dokumentere i dag.
Også de gamle storgårdene Vekshal, Oppen, Hallum, Follum og Sørumgårdene er etter all sannsynlighet utskilt fra Ve, som må har vært Ringerikes mest betydningsfulle gårdsanlegg i tiden før vikingtiden. Også det doble bygdeborganlegget Oppenborgen, som består av de to bygdeborgene «Ormekula» og «Slotteberget» bidrar til å forsterke inntrykket av Ves betydning som et maktsentrum før vikingtiden.
Norderhovhjemmet
I 1887 kjøpte tidligere Norderhov herredskommune den tidligere storgården Ve for å bruke den som aldershjem for sine innbyggere. Da var gården på 846 dekar og den ble betalt med 32 300 kroner. Det nye aldershjemmet fikk navnet Ve gamlehjem. Dette ble omgjort til Ve pleiehjem i 1903. I 1922 ble det imidlertid bestemt å bygge et nytt aldershjem på stedet. Dette kom i bruk utpå sommeren i 1924 og ble etter hvert kjent som Norderhov gamlehjem. Etter hvert skiftet sykehjemmet navn til Norderhovhjemmet, men per 2012 hadde det ikke lenger noen faste beboere, men kun dagpasienter. Hjemmet ble den siste tiden også brukt til noen typer kulturbegivenheter.
Driften ved Norderhovhjemmet opphørte og bygningsmassen er revet, til fordel for bygging av nye Heradsbygda omsorgssenter. I byggeperioden fikk dagpasientene ved Norderhovhjemmet et nytt tilbud ved Austjord behandlingssenter.
Heradsbygda omsorgssenter
Det nye omsorgssenteret ble ferdigstilt i juni 2021. Det har et dagaktivitetssenter for opp til 20 brukere og 64 omsorgsboliger som er bemannet døgnet rundt. Arealet utgjør 9 800 m².
På slaget åtte
På slaget åtte er norsk spillefilm fra 1957, regissert av Nils R. Müller.
Handling
Advokaten Einar Bagle er i økonomiske vanskeligheter. Vil han virkelig ty til mord for å redde seg økonomisk?
Mottagelse
Avisa VGs anmelder skrev i 1957: «det blir litt å spise kirsebær med de store når Nils R. Muller forsøker seg i Hitchock-stil i gatene i vårt hjemlige uskyldige Oslo. Men han kommer ikke dårlig fra det......det er nok blitt den mest underholdende norske kriminalfilm undertegnede har sett.»
Gibraltarstredet
Gibraltarstredet eller Gibraltarsundet er det smale sundet mellom Spania og Gibraltar i nord og Marokko og Ceuta i sør, og som utgjør sjøveien mellom Atlanterhavet i vest og Middelhavet i øst. Fjellene som avgrenser Gibraltarsundet var kjent som Herkulessøylene i antikken. Det finnes noen små øyer der som både Spania og Marokko gjør krav på, som for eksempel Isla Perejil. Stredet er 300 til 900 meter dypt og er rundt 15 km bredt på det smaleste.
Escazú
Escazú er en by og administrasjonssentrum i kantonen Hojancha i provinsen San José i Costa Rica. Distriktet Escazú hadde 11 984 innbyggere i 2011.
Byen ligger 1 101 meter over havet, ni kilometer vest for San José, og utgjør en del av hovedstadens storbyområde. Escazú har de siste åra utvikla seg til å bli et av landets mest eksklusive strøk, og mange ambassader og dyre restauranter og utesteder holder til der.
Navnet Escazú kommer sannsynligvis fra språket huetar, men betydninga er ikke kjent. Ifølge den muntlige tradisjonen betyr det «Avslapningssteinen».
Panyapedaliodes
Panyapedaliodes er en slekt av sommerfugler som hører til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Slekten er én av ganske mange slekter som ble spaltet av fra den kjempestore slekten Pedaliodes i 1964.
Utseende
Middelsstore, brune sommerfugler, vingenes ytterkant litt bølgete, uten øyeflekker.
Christian Ringnes
Christian Ringnes (født 3. mars 1954 i Oslo) er en norsk forretningsmann og kunstsamler.
Panyapedaliodes
Levevis
Larvene utvikler seg trolig på bambus i slekten Chusquea, i likhet med de fleste andre Pronophilina. Sommerfuglene lever for det meste i tåkeskog opp til 2500 meter over havet.
Christian Ringnes
Ringnes deltok i den andre sesongen til Maskorama, og ble i andre episode avslørt som figuren «Heldiggrisen» etter å ha sunget sangen Itsy Bitsy Teenie Weenie Yellow Polkadot Bikini.
Bakgrunn
Christian Ringnes' slekt stammer fra gården Ringnes ved Krøderen. Han er sønn av Christian Ringnes senior og oldebarn av forretningsmannen og kunstmesenen Ellef Ringnes, som sammen med broren Amund startet Ringnes Bryggeri i 1877. Christian Ringnes senior solgte bryggeriet ut av familien, og bryggeriet er nå i danske hender. Familienavnet kommer fra Krødsherad hvor familiegården Ringnes gård etter sigende har vært i familiens eie i 500 år.
Panyapedaliodes
Utbredelse
Slekten er utbredt fra Colombia til Bolivia, dessuten finnes det én ubeskrevet art i Brasil.
Christian Ringnes
Bakgrunn
Ringnes vokste opp i Halvdan Svartes gate på Frogner. Familien flyttet til Vinderen da han var åtte år og han gikk på Vinderen skole og senere Ris gymnas. Han avtjente verneplikt som befal i Hærens sanitet i Nord-Norge. Christian Ringnes junior er utdannet siviløkonom fra Université de Lausanne i Sveits og MBA ved Harvard Business School i USA. Han har siden 1984 vært en aktiv eiendomsinvestor og er i dag største eier og administrerende direktør i eiendomsselskapene Eiendomsspar og Victoria Eiendom. I 2001 kjøpte Ringnes den forfalne Ekebergrestauranten i Ekebergskråninga i Oslo, pusset den opp og åpnet restauranten på nytt påska 2005. I 2003 åpnet han i Oslo sentrum også verdens eneste miniflaskemuseum.
Markedsføringsforeningen i Oslo utnevnte Christian Ringnes til «Oslo-ambassadør» for hans innsats for å fremme Oslo som by og reisemål. Andre Oslo-ambassadører har vært Grete Waitz, Wenche Myhre og Frode Kyvåg. I 2005 ble han tildelt æresprisen «Bypatrioten» av Oslo Byes Vel.
Kunstsamler
Ringnes har en av Norges største private kunstsamlinger. Samlingen inneholder bla. skulpturer av Auguste Rodin, Richard Hudson, Fernando Botero, Salvador Dalí, Dyre Vaa og Marc Quinn. Han har gitt Oslo kommune 300 millioner kroner til opparbeidelse og drift av skulptur- og kulturminneparken Ekebergparken i Oslo, som åpnet i 2013. Tidligere har han blant annet gitt byen «Påfuglfontenen» ved Nationaltheatret stasjon og «Kate Moss» i Operapassasjen.
Fabryka Samochodów Osobowych
FSO (Fabryka Samochodów Osobowych – passasjerbilfabrikk) er en polsk bilfabrikant.
FSO-fabrikken ble startet i 1951 av den polske staten i den nordre delen (Zeran) av Warszawa for å produsere biler for etterkrigstidens Polen. Det første var limosinen Warszawa, produsert på lisens fra Sovjetunionens GAZ-M20 Podeba.
Tidlig på 1970-tallet gikk den polske staten inn i en avtale med italienske Fiat om å lisensprodusere biler under navnet Polski Fiat. Det ble investert store summer i produksjonsanleggene i Polen.
Etter at jernteppet falt i 1989 så har fabrikken hatt problemer med umoderne produkter. De ble kjøpt opp av Daewoo, som gikk konkurs i 2001. I 2005 driver de forhandlinger med forskjellige nye eiere for å få inn teknologi og kapital.
I Norge
Norsk Auto AS og Auto Nord AS, begge i Vestby, begynte å ta inn Polski Fiat tidlig på 1970-tallet. I 1975 overtok AS Autoindustri, som lot datterselskapet Bilcompagniet AS delvis administrere dette. I 1983 førte lavt salg og kvalitetsproblemer til at de la ned importvirksomheten.
Nettbuss Sogn Billag
Nettbuss Sogn Billag AS, tidligere Sogn Billag L/L og Fjord1 Sogn Billag AS, var et busselskap med hovedbase i Sogndal i Sogn og Fjordane, og med avdelingskontorer flere steder i ruteområdet. Selskapet var et datterselskap av Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane, senere Fjord1, og ble i 2011 solgt til Nettbuss. 1. januar 2014 ble det innlemmet i Nettbuss Sør.
Virksomhet
Selskapet kjørte en rekke personruter med hovedtyngde i Indre Sogn, men hadde også mye lokaltrafikk i ytre deler av Sognefjorden. Selskapet har deltatt i utviklingen av ekspressruter med buss innenfor NOR-WAY Bussekspress sitt rutenett. Det gjelder en rekke ekspressbussruter fra og gjennom eget ruteområde. Det er ruter til byer som Ålesund, Lillehammer, Oslo og Bergen. Ekspressrutene ble i stor grad kjørt i samarbeid med andre busselskaper.
Selskapet hadde tidligere en omfattende godstransport, både lokalt og langtransport. Fra 1. januar 2008 ble denne virksomheten overført til Fjord1 Transport. Fjord1 Transport har senere blitt slått sammen med Firda Billag sin transportdivisjon. Selskapet opererer nå med navnet Transferd.
Historie
Sogn Billag L/L ble etablert 12. februar 1936. Bakgrunnen for selskapet var at fylkestinget ønsket at Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane, som fylket eide, skulle overta rutebiltrafikken i Indre Sogn. På denne tiden skulle veien Sogndal – Leikanger snart åpnes (1937), og veien over Sognefjellet var under bygging. Sogn Billag ble opprettet som L/L med Fylkesbaatane om eier av de fleste aksjene. Sogn Billag overtok ruter og alle aktiva fra Indre Sogns Automobillag. Selskapet har hele tiden hatt hovedkontor og verkstedanlegg i Sogndal. Gjennom tidene har Sogn Billag overtatt en rekke rutebilselskaper i Sogn, først og fremst trafikken sør for Sognefjorden. Det var Gol-Lærdal-Maristubilene Ltd. i 1982, så Aurland Rutebilar (Aurland Kommunale Rutebilar) og Årdal Billag.
I forbindelse med åpningen av Lærdalstunnelen startet selskapet den 28. november 2000 opp Sognebussen i samarbeid med HSD Buss mellom Sogndal/Øvre Årdal og Bergen. 1. juni 2002 overtok Sogn Billag driften av Hallingdal Billag, som ble drevet som et datterselskap etter det.
Fra 2002 ble Sogn Billag sammen med morselskapet Fylkesbaatane en del av Fjord1-konsernet, og byttet i 2005 navn til Fjord1 Sogn Billag AS. I 2011 ble 51 % av bussvirksomheten til Fjord1 solgt til Nettbuss. Salget resulterte i navnebytte for flere av selskapene, også for Sogn Billag, som etter hvert ble heleid av Nettbuss. Selskapet opererte fra 1. januar 2012 som Nettbuss Sogn Billag AS. 1. januar 2014 ble hele selskapets virksomhet fusjonert inn i Nettbuss Sør.
TV Vest
TV Vest (TV Aftenbladet i perioden 5. januar 2009 – 31. januar 2010) var en kommersiell TV-stasjon med konsesjon til å dekke sør-Rogaland. Kanalen startet opp under navnet TV Vest i Stavanger i april 1996 og ble senere kjøpt opp av Stavanger Aftenblad. 5. januar 2009 byttet kanalen navn til TV Aftenbladet. 29. oktober samme år bestemte Stavanger Aftenblad seg for å avvikle TV-satsingen. De ansatte fikk tilbud om å overta stasjonen, og 1. februar 2010 startet stasjonen på nytt sendingene under navnet TV Vest.
Historie
TV Vest ble startet i april 1996 med to ansatte. De hadde i begynnelsen noen enkle lokaler på Ullandhaug i Stavanger. Staben vokste til 18 personer i mars 1997.
De første sendingene i april 1997 besto av en halv time sport og ble sendt to ganger i uken. 1. august 1997 utvidet TV Vest til å ha daglige sendinger. Disse gikk på luften mellom 17.25 og 17.55 og inneholdt nyheter, magasin og vær.
I april 1999 var det klart for å flytte inn i nye lokaler på Åsen i Stavanger. Flyttingen forgikk i en helg slik at sendingene kom på luften i nye lokaler fra mandags morgen. Ut på høsten samme år ble sendeskjemaet utvidet til å sende en time hver lørdag med Frokostblanding der Ingvill Bjorland og Øystein Merkesvik var programledere. Bjorland var fast programleder i Frokostblanding med ulike makkere; Morten Nesvik, Jørund Kopren og lokale profiler som gjesteprogramledere. Programleder Jorunn Hodne leverte egne magasiner til Frokostblanding sammen med fotograf Ola Petter Steinsland som Helg, Parodis, Jorunn Rundt og Ein du bør hilsa på. Frokostblanding fikk ny innpakning og nytt navn Sidesprang høsten 2008.
Sportsprogrammet Serierunden kom på luften i 2000 og markerte at TV Vest skulle satses på sport. Programmet sendte utdrag fra fotballkamper som ble spilt på Viking FK og Bryne FK sine hjemmebaner. Serierunden ble sendt på søndag kveld mellom 23.15 og 23.45.
Norgesmesterskapet i rulleskiskyting
Norgesmesterskapet i rulleskiskyting har blitt arrangert av Norges Skiskytterforbund siden 2001. I årene 1998–2000 ble mesterskapet arrangert som skogsløp og var offisielt NM kun for senior. I 2001 var skogsløp uoffisielt Norgesmesterskap, mens mesterskapet siden 2002 kun har vært arrangert som rulleskiskyting og vært offisielt både for senior og junior.