cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul Verlaine
Ekteskap og militærtjeneste
Verlaines private liv flyter over i hans litterære liv. Allerede som ung hadde han vært forelsket i sin kusine. Hennes for tidlige død i 1867 preget hans andre utgivelse Fêtes galantes («Galante fester»), utgitt i 1869, der de fleste diktene var dedikert henne. Tittelen på diktsamlingen var inspirert av et av Charles Baudelaires dikt fra begynnelsen av Les Fleurs du mal. I den ble «rokokkomaleriet grasiøse hyrdeverden med dens bittersøte nostalgi» gjenfødt.
I 1869, det samme året som hans andre diktsamling ble utgitt, møtte han og ble forelsket i den 16 år gamle Mathilde Mauté de Fleurville. Han var da 25 år, og fridde til henne i følge med sin mor. I tiden etter skrev han sin tredje diktsamling, La bonne chanson («Den gode sang», 1872). Bryllupet fant sted 11. august 1870. Et barn kom ut av ekteskapet, Georges, født 30. oktober 1871. Samtidig med bryllupet rykket prøysserne over i grensen i det angrepet som førte til det franske nederlaget ved Sedan.
Livet til Paul Verlaine ble komplisert i den urolige perioden til Pariskommunen. Da den tredje republikk ble proklamert det samme året, gikk Verlaine inn 160. bataljon i den franske nasjonalgarden hvor han var på vakt annenhver natt i et rolig område. Han flyktet fra Paris for å unnslippe undertrykkelsen av Versailles og ble fjernet fra administrasjonen.
Forholdet til Rimbaud og Létinois
Verlaine kom tilbake til Paris i august 1871, og i september mottok han det første brevet fra en ung mann på 17 år ved navn Arthur Rimbaud som ba om oppmuntring og støtte for sin poesi. I 1872 mistet han sin interesse i sin hustru Mathilde, og forlot henne høygravid med deres sønn. Han foretrakk selskapet til Rimbaud som han innledet et forhold til. Rimbaud og Verlaines stormfylte affære førte dem til London i 1872. Forholdet synes alltid å ha vært vaklende og urolig, og har blitt emne for tallrike bøker, filmer og merkverdigheter. Dels hadde det sin årsak i Verlaines egen karakter, dels innflytelsen av den sterkere og mer demoniske Rimbaud, til tross for dennes yngre år. Verlaine skled inn i det mest ytterliggående bohemliv. De to mennene stakk av, ranglet seg gjennom Belgia og til England hvor de bodde et års tid. På vegen tilbake, tok forholdet en brå slutt den 12. juli 1873 i Brussel da Verlaine i et forfyllet sjalusiutbrudd fyrte av to skudd med en pistol mot Rimbaud. Den andre ble lettere såret i venstre håndledd, men uten alvorlig skade. Indirekte som et resultat av denne hendelsen ble Verlaine arrestert og fengslet i 18 måneder i byen Mons i Belgia.
Fengslingen, fraværet av alkohol og omgangen med Rimbaud, fikk en gjennomgripende innvirkning på hans liv. I fangenskapet besluttet han å oppgi det ville bohemlivet og konverterte til katolikk, «en nesten ynkelig konvensjonell religiøsitet», noe som igjen påvirket hans diktning, og som provoserte Rimbaud til skarp kritikk. Fengselsoppholdet hadde positiv effekt på flere vis: Han studerte Shakespeare og Cervantes. Mellom 1872 og 1873, delvis i fengselet, skrev han den vesentlige diktsamlingen Romance sans paroles («Sanger uten ord»), utgitt 1874. Dikteren ønsket i denne samlingen «Bedre uttrykke den sanne vag», og frigjorde seg fra klassisismens formspråk som resulterte i «dristigere synkoper og enda mer forføreriske vokalharmonier». Tittelen er hentet fra et sett med klaverstykker av Felix Mendelssohn. Samlingen var inspirert av Verlaines nostalgisk fargede erindring om samlivet med Mathilde på den ene siden, og impresjonistiske skisser fra sin lange eskapade til-og-fra med Rimbaud. Samlingen ble utgitt mens han ennå satt inne.
Vel ute av fengselet igjen klarte Rimbaud å overtale Verlaine til å begå blasfemi i fylla. Verlaine reiste til England hvor han i noen år brødfødde seg som lærer og underviste i fransk, latin og gresk, og i tegning ved et gymnas i Stickney i Lincolnshire. Derfra dro han videre til Boston i Lincolnshire, før han flyttet til Bournemouth. Mens han var i England skrev han enda en diktsamling, Sagesse («Visdom»), som ble en total fiasko. Med tiden ble den sett på som et av hans betydeligste verk, og et av hans aller vakreste. Sagesse besto av mer enn førti dikt, en del religiøse, andre profane. I dem kunne man se Verlaines pinsler og kval, hans anger og samvittighet. I møte med ny virkelighet følte poeten seg ensom og tapt. Diktene vitner om omvendelse og om en poet som gjør mot. «Med ydmyke bønner vender han seg til jomfru Maria og ikler sin sjelekval den middelalderske allegoriens [...] form».
Sydneys fredspris
Sydneys fredspris (Sydney Peace Prize) er en australsk fredspris som deles ut hvert år av Sydneys fredsstiftelse. Prismottakerne velges en jury på sju personer fra flere fagfelt. Prisen ble delt ut første gang i 1998. Sydneys fredspris er den eneste fredsprisen i Australia.
Paul Verlaine
Forholdet til Rimbaud og Létinois
Verlaine vendte tilbake til Frankrike i 1877 der hans hustru skilte seg fra ham. Mens han underviste i engelsk ved en skole i Rethel, innledet han et vennskapsforhold eller ble forelsket i en av sine studenter, Lucien Létinois. Enten dette forholdet var mer enn emosjonelt eller ikke, var det langt psykisk sunnere enn hans tidligere med Rimbaud. To ganger forsøkte han sammen med Létinois å leve et slags jordbruksliv på landet, men gikk konkurs begge gangene. I Paris forsøkte han å gjenoppta kontakten med de litterære sirklene som han hadde forlatt ti år tidligere. Pengelens gjorde han mislykte forsøk å få tilbake jobben som tjenestemann. De færreste synes å huske ham eller ønske å huske ham. Ved hjelp av noen venner fant han likevel arbeid og bidro til flere litterære tidsskrifter: Réveil, Paris Moderne, Lutèce, og Le Chat Noir. Létinois inspirerte ham til å skrive flere dikt, og da hans elev døde i 1883 av tyfus var Verlaine knust og ble gjennomgående mismodig. Han havnet i perioder på fylla og lot seg involvere i lumre affærer. Et angrep på moren i 1885 sendte ham i fengsel i en måned. I 1886 døde hans mor brått og etterlot ham oppskaket og økonomisk ruinert. Han kom seg aldri, men sank ned i depresjon. Det samme året kom Rimbauds bok Illuminations ut. Forordet var skrevet av Verlaine som da hadde en helse som raskt ble dårligere. Han hadde behov for inntekter og trøst, og fikk i mars 1888 utgitt en ny samling med dikt, Amour («Kjærlighet»). Boken synes å fremme liten interesse, skjønt poeten Banville skrev et entusiastisk brev om den til forfatteren.
Sydneys fredspris
Prisen er på 50 000 australske dollar og et glasstrofé.
Paul Verlaine
Siste år
Verlaines siste år førte ham ned i rusmiddelavhengighet, risikopreget alkoholbruk og fattigdom. Han bodde i slummen og på offentlige sykehus, og tilbrakte sine dager med å drikke absint på kafeene i Paris. Han led av en oppsvulmet, stivnet fot, avsluttende effekter fra syfilis, diabetes, reumatisme og hjerteproblemer. Han bodde skiftevis med to kvinner som pleiet ham og utnyttet ham.
Hans økonomiske vanskeligheter ble noe lettet ved hans voksende litterære omdømme. Hans tidligere poesi ble gjenoppdaget og anerkjent som banebrytende. Han fortsatte å skrive og utga flere betydelige diktutgivelser. Hans poesi tjente også som kilde for inspirasjon for komponister. Gabriel Fauré skrev flere melodier, blant annet sangsyklusen Cinq mélodies «de Venise» og La bonne chanson, til Verlaines dikt. Claude Debussy satte musikk til Clair de lune og seks av diktene i Fêtes galantes, noe som utgjør deler av melodisamlingen kjent som Recueil Vasnier, og den belgisk-britiske komponisten Poldowski (datter av den polske fiolinisten Henryk Wieniawski) satte musikk til 21 av Verlaines dikt.
Hans livsstil og merkelige oppførsel foran Paris' befolkning tiltrakk seg beundring, og i 1894 ble han valgt til mester av sin dikterkollegaer, «Poetenes fyrste». I hans siste år ble han invitert til å holde forelesninger i Nederland, Belgia og England. Hans rusmiddelavhengighet tok ham til sist igjen og Paul Verlaine døde i Paris, 51 år gammel, den 8. januar 1896. Han ble gravlagt på Cimetière des Batignolles. Han ble først gravlagt i 20. divisjon, men hans grav ble siden flyttet til 11. divisjon — ved rundkjøringen og med en bedre lokalisering — da Boulevard Périphérique ble bygget.
Stil og teori
Mye av den franske poesien som ble skapt i løpet av fin de siècle karakteriseres som «dekadent» grunnet dens truende innhold eller moralske visjon. I tilsvarende stemning benyttet Verlaine uttrykket poète maudit («den forbannede poet») i 1884 som referanse på et antall poeter som Stéphane Mallarmé, Arthur Rimbaud, Aloysius Bertrand, Comte de Lautréamont eller Alice de Chambrier, som alle hadde kjempet mot de poetiske konvensjonene og led sosial forhånelse eller irettesettelse, eller ble oversett av kritikerne og det litterære etablissement. Med utgivelsen av Jean Moréas' symbolistiske manifest i 1886, ble begrepet symbolisme benyttet på det nye litterære miljøet. Sammen med Verlaine, Mallarmé, Rimbaud, Paul Valéry, Albert Samain og mange andre, ble de referert til som «symbolister». Disse poetene delte mange av de samme temaene som framsto som en parallell til Arthur Schopenhauers estetikk og oppfatninger om vilje, skjebnebestemthet, og ubevisste krefter, og skrev om temaer som seksuell omgang (med eksempelvis prostituerte), byen og det urbane miljø, irrasjonelle fenomen som delirium, drømmer, anestesimidler, alkohol, og tidvis plassert i vag og uklar middelaldersetting.
I poesien, den symbolistiske fremgangsmåte — med Verlaine som et typisk eksempel — var å benytte finurlig og tidvis uforståelige antydninger framfor presise uttrykk. Retorikk var bannlyst. Således ble stemninger og følelser fremmet via ordenes magi og gjentatte lyder og versenes tonefall og kadens (musikalsk) og metriske nyvinninger.
Som et symbolistisk manifest i seg selv står Verlaines dikt Art poétique. Det ble skrevet i 1874, mens han satt i fengsel og leste anmeldelsene til Romances sans paroles, men først trykt rundt ti år senere. Her tar han avstand fra fransk retorisk tradisjon og bekjenner seg til «det uutsigelige, de nesten umerkelige nyansene, den skjønnhet som er ugripbar som drømmen». «Musikken framfor alt, og foretrekker derfor (vers med) ulike stavelsestall – (det er) vagere og mer oppløselig i luften, uten noe (i seg) som tynger eller poserer. Det er også nødvendig at du ikke går hen og velger dine ord uten feiltagelse: Intet er kjærere (kosteligere) enn den grålige visen, hvor det uvisse føyer seg til det presise»:
Portretter
Tallrike kunstnere har malt Verlaines portrett. Blant de mest framragende eller mest kjente var Henri Fantin-Latour, Antonio de la Gándara, Eugène Carrière, Gustave Courbet, Frédéric Cazalis og Théophile-Alexandre Steinlen.
Vallader
Vallader (lavengadinsk) er en dialekt av det romanske språket retoromansk (rumantsch) som tales i deler av kantonen Graubünden i Sveits. Dialekten vallader brukes i området Nedre Engadin (Engiadina Bassa) som er et dalføre langs elva En/Inn. Til vallader regnes også den noe avvikende undervarianten jauer, som tales i dalen Val Müstair sør for Nedre Engadin. Ordet vallader uttales med trykk på nest siste stavelse. Denne dialekten brukes fra Zernez i vest og til Vinadi i øst ved grensen til Østerrike. Teller man med utflyttere, behersker anslagsvis 9000 personer vallader i Sveits.
Vallader og nabodialekten putèr (høyengadinsk) i Øvre Engadin står nært hverandre språklig sett, og det er en viss avstand fra disse to og til de to «rhinske» dialektene sursilvan og sutsilvan langs Rhinen. Mellom disse to grupperingene, de rhinske og de engadinske dialektene, står surmiran som en språklig bro med elementer fra begge sidene, i tillegg til egne karakteristikker.
Innslag av norditalienske elementer er større i vallader og putèr enn i de andre retoromanske dialektene. Her opptrer også bokstavene ü og ö. Dette, i tillegg til et noe forskjellig ordvalg for enkelte gloser og lydutvikling for vokaler, diftonger og konsonanter, gjør at dialektal avstand mellom den rhinske (sursilvan og sutsilvan) og den engadinske (putèr og vallader) dialektgruppen kan sammenliknes med ulikhetene mellom bokmål og nynorsk.
Putèr og vallader sammenfattes derfor ofte under betegnelsen «rumantsch ladin» blant de retoromansktalende. Med dette forstås altså de to engadinske dialektene av retoromansk som tales i hele Engadindalføret : putèr i Øvre Engadin (Engiadin´Ota) og vallader i Nedre Engadin (Engiadina Bassa) og Val Müstair.
Enhetlig målføre
Selve valladerdialekten langs elva En/Inn er nokså enhetlig, det er ikke store uttaleforskjeller her. Det gjøres likevel en distinksjon mellom stedene lenger opp og lenger ned i Nedre Engadin, en distinksjon som delvis følger administrasjonsgrenser som gjaldt i tidligere tider. Uttalen i Val Müstair avviker noe fra uttalen i Nedre Engadin. Inndeling av vallader ser da følgende ut ( jamfør detaljert kart ) :
Ordet vallader
Ordet vallader kommer av det retoromanske "vallada" som betyr dal, dalsamfunn. Selv om det er mange daler og dalbygder i Graubünden, har altså den retoromanske dialekten i Nedre Engadin fått det noe anonyme navnet vallader, det vil si "dalmål, daldialekt" på norsk, uten referanse i navnet til et geografisk sted.
Skriftspråket
Skriftlig vallader baserer seg på dominerende trekk fra øvre og nedre dalhalvdel, og har ikke inkludert særtrekk verken fra Zernez eller Val Müstair i skriftspråket. Tidligere fantes en del ortografiske tilpasninger til putèr og italiensk, men ble delvis opphevet for noen årtier siden, slik at skriftspråket skulle gjenspeile vallader i større grad.
De viktigste forskjeller mellom putèr og vallader
Disse to dialektene sammenfattes ofte som rumantsch ladin ettersom det meste av ordforråd og grammatikk er identisk. Kommunikasjon mellom disse to foregår problemløst, i motsetning til de mer fjernere dialekter, først og fremst sursilvan. Riktignok finner man en god del av ordforrådet i rumantsch ladin også i sursilvan, men uttale, skrivemåte og ordenes betydning derimot er ofte forskjellig. Det fører til at utrenede samtalepartnere fra forskjellige dialektsoner opplever gjensidig strev og unøyaktighet når det gjelder å forstå hverandres dialekter. Forskjellene mellom putèr og vallader er :
[[File:Languages and dialects of Grisons.png|thumb|270px|De engadinske dialektene av retoromansk,
ofte kalt rumantsch ladin :
Substantivendelsen -TÀ / -DÀ
En annen hørbar og synlig forskjell mellom vallader og putèr er substantivendelsen -TÀ / -DÀ, som tilsvarer den norske endelsen -TET. Sammenlikn ordene i følgende tabell :
Undervarianten "il jauer" i dalen Val Müstair / Münstertal og diftongen "ao"
Jauerdialekten tales i dalen Val Müstair fra Tschierv til Müstair ved grensen til Italia. Val Müstair er en sidedal til dalføret Engadin, med adkomst fra Zernez eller Italia. Jauer er en undervariant av den retoromanske dialekten vallader i Nedre Engadin, og kommunikasjon mellom personer som taler putèr, vallader og jauer foregår problemfritt. Jauerdialekten har aldri hatt eget skriftspråk. I skoler, media og forvaltning ble det fram til 2008 brukt vallader som skriftspråk. Fra 2009 anvendes enhetsspråket "Rumantsch Grischun, (RG)" i Val Müstair, et kunstig skriftspråk laget i 1982 av Heinrich Schmid som en felles skriftnorm for de retoromanske dialekter i hele Graubünden. I 2012 har opinionen i Val Müstair tatt til orde for å få gjeninnført vallader som skriftstandard.
Betegnelsen "jauer" kommer fra dalens egne måte å uttrykke "jeg" på. I Nedre Engadin heter det "eu" ( uttales "e" og "eo" ), og i Val Müstair heter det "jau" (uttales "jao"). Innbyggerne som taler jauerdialekten betegnes "ils jauers" på retoromansk.
En særegenhet ved jauerdialekten er at verb på vallader som i infinitiv ender på trykksterk -AR, endrer uttale til trykksvak -ER på jauermålet. Trykket har altså i disse verbene flyttet seg til nest siste stavelse. En annen eiendommelighet er at trykksterk -AN på vallader uttales -AON på jauer. Disse to særegenhetene er begge til stede i verbet "chantar → tschaonter". Jauer har beholdt noen gamle former i forhold til vallader, i tillegg til egne særtrekk.
Tidligere variant av vallader i dalen Samignun / Samnaun
I dalstrøket Samignun (Samnaun) nordøst i Nedre Engadin ble det i tidligere tider talt en eldre form for vallader som forsvant fullstendig i 1935. Samignun består av de 5 tettstedene Samnaun, Ravaisch, Plan, Laret og Compatsch. I dag er dalen tyskspråklig med en tyrolsk (sydbayersk) dialekt fra Østerrike. Dalens noe avsides geografiske beliggenhet medførte at innbyggerne måtte orientere seg mot Tyrol i Østerrike. En aktiv helårig handelsforbindelse med Engadin var ikke mulig på grunn av fjelloverganger, som heller ikke var gangbare deler av året. Derfor benyttet man oksekjerreveien fra Samignun til Tyrol. Dette fikk konsekvenser for det retoromanske språk i Samignun. Som det fremgår av arkivet i Ramosch i Nedre Engadin ble det allerede i 1675 av noen få innbyggere snakket tyrolertysk i Samignun. Men i hovedtrekk startet språkskiftet fra vallader til tysk i tiden rundt 1800 og fortsatte fram til begynnelsen av 1900-tallet. Rundt 1820 ble retoromansk talt så godt og vel som av alle, selv om størstedelen av befolkninga sannsynligvis kunne snakke eller forstå tysk allerede før dette. Men etter dette fikk tysk større og større fotfeste gjennom immigrasjon fra Tyrol og blandingsekteskap. Rundt 1830, samtidig med utbyggingen av en enkel vei til stedet Spiss over landegrensen til Østerrike, innførte en østerriksk lærer fra Malserheide i Tyrol det tyske språk som undervisningsspråk. Også han ble gift med en retoromansk dame.
Hjemme, på gata og på bygda ble det imidlertid snakket vallader lenge, i enkelte familier sågar utelukkende kun vallader fram til rundt 1850.
Etter Reformasjonen ble en del av befolkninga i Samignun protestanter fra 1530. Det retoromansktalende Engadin ble også reformert til protestantisk kristendom. En større del innbyggerne i Samignun forble imidlertid katolikker, noe som kan tilskrives kontakten og forbindelsene med det katolske Østerrike og Tyrol. Fram til begynnelsen av 1800-tallet ble imidlertid alle protestanter rekatolisert, og noen protestanter flyttet også ut av dalen. Dette medførte at de siste protestantiske gudstjenestene og begravelsene i Samignun ble avholdt i 1835-1836. Fra da av var Samignun katolsk igjen. Otto Gröger (1876-1953), sveitsisk dialektolog fra Østerrike, skriver i sine arbeider at emigrasjon fra Tyrol og blandingsekteskap mellom tysktalende katolikker fra Tyrol og retoromansktalende protestanter fra Samignun førte til en svekkelse for det retoromanske språk. Protestantene i Samignun hadde særlig stor forbindelse med det protestantiske retoromansktalende Engadin. Men med økende andel tysktalende katolikker ble forbindelsen gradvis snudd mot det katolske Tyrol. Fram til 1810 ble katolske gudstjenester trolig avholdt på vallader, etter 1810 på tysk. De protestantiske gudstjenestene ble mest sannsynlig avholdt på vallader av prester fra Engadin helt fram til 1835-1836.
Siden ca. 1820 brukte man altså begge språk i Samignun, men tysk fikk etter hvert større fotfeste og fortrengte retoromansk gradvis. I 1920-årene kunne Otto Gröger berette at ingen i Samignun kjente noen som ikke kunne snakke tysk. I sveitsisk folketelling fra 1860 var ennå 10 husholdninger retoromanske, mens 68 var tyske. I folketellinga ti år senere, i 1870, ble det registrert bare én retoromansk husholdning, selv om flesteparten av innbyggerne mest sannsynlig forstod retoromansk ennå. Benediktinerpresten Maurus Carnot som ble født i 1865 i Samignun og vokste opp der, lærte aldri å snakke retoromansk som morsmål. Dog lærte han retoromansk som et fremmedspråk i Mustér i Surselva. Da Robert de Planta og Florian Melcher dokumenterte og skrev ned retoromansk mellom 1899 og 1910 fantes det bare noen enkelte personer igjen som fremdeles kunne språket. Innsamlinga av ord fra disse årene er så godt som de eneste nedskrevne sporene av vallader i Samignun.
Blant de siste valladertalende fra Samignun var begge søstrene Prinz, født 1830 og 1837, Augustin Heiss, Casimir Platzer og Johanna Kleinstein. Da Augustin Heiss døde i 1935, forsvant vallader i Samignun fullstendig.
Godt og vel alt som man i dag vet om dialekten i Samignun stammer fra nedtegnelsene og dokumentasjonen som Florian Melcher og Robert de Planta foretok. Deres notater omfattet rundt 12 000 ord og ordtak, ifølge Ada Ritter. Fram til i dag er bare en del av materialet om denne dialekten blitt publisert. Det eksisterer også en grammatikk av Theodor Gartner fra 1879 og en tekst på fire sider fra 1890.
I 1981 presenterte Ada Ritter i sin doktoravhandling en detaljert oversikt over det fonetiske omfang og trekk fra vallader-varianten i Samignun :
Tadeusz Kościuszko-monumentet i Łódź
I dag er monumentet et av Łódź’ mest karakteristiske symboler, på samme måte som Sirenen i Warszawa og Adam Mickiewicz-monumentet i Kraków.
Vallader
Tidligere variant av vallader i dalen Samignun / Samnaun
Som de andre ladinske dialektene (putèr og vallader) lånte vallader i Samignun ord direkte fra tysk. Blant disse befinner seg ved siden av "paur" og "puop" også ord som "vat" fra tyrolsk "pald", "vaunc" fra tyrolsk "Pank", "vallas" fra tyrolsk "pall", "vaffas" fra tyrolsk "Waffe" og "vaunga" fra tyrolsk "Wange".
Tadeusz Kościuszko-monumentet i Łódź
Historie og form
Den 15. oktober 1917, 100 år etter den berømte nasjonalheltens død, ble det bestemt at et monument over ham skulle reises. Samtidig fikk den tidligere Spacerowa-gaten, byens andre representative gate etter Piotrkowska-gaten, det nye navnet «Tadeusz Kościuszkos allé».
Vallader
Tidligere variant av vallader i dalen Samignun / Samnaun
En del andre ord som er dokumentert, er blant annet :
Tadeusz Kościuszko-monumentet i Łódź
Historie og form
Monumentet ble utformet av skulptøren Mieczysław Lubelski. Det forestiller Tadeusz Kościuszko i sittende stilling, støttet av et tre som symboliserer «Rettferdighetstreet». I sin andre hånd holder han et sammenrullet dokument (sannsynligvis Połaniec-proklamasjonen). Mellom bena hans ligger en ridderrustning og en liten kanon. Den fire meter høye skulpturen står på en åttekantet sokkel, som er overbygd med en avskåret pyramide. Fire tavler er montert på sokkelen. De forestiller viktige hendelser fra nasjonalheltens liv: Eden på markedsplassen i Kraków, underskrivningen av Połaniec-proklamasjonen samt to basrelieffer av Kościuszko med George Washington og Bartosz Głowacki.
Vallader
Tidligere variant av vallader i dalen Samignun / Samnaun
Til tross for at Samignun-dalen i dag er tyskspråklig, finner man spor av dens retoromanske fortid både i dagligtalen, områdenavn, stedsnavn og etternavn. I dagligtalen dukker et og annet retoromansk ord opp av og til, og andelen slike ord var på 1970- og 80-tallet fortsatt betydelig. I dag forsvinner slike ord i et større tempo, selv om mange av ordene ennå er anvendelige og forståelige. Noe av forklaringen skyldes en større turisme i de senere år. Dalens retoromanske fortid viser seg best og eksemplarisk på navn på steder, marker, enger, fjell og områder. De er alle med forsvinnende få unntak retoromanske :
Tadeusz Kościuszko-monumentet i Łódź
Historie og form
Den offisielle avdukingen av monumentet den 14. februar 1930 ble en stor begivenhet som samlet om lag 30 000 av byens innbyggere.
Vallader
Tidligere variant av vallader i dalen Samignun / Samnaun
Selv om det var lett å fullføre et språkskifte fra vallader til tysk, viste det seg vanskelig å gi tyskklingende navn til steder og områder i dalen. Det retoromanske språk var mer nøyaktig og beskrivende i uttrykksmåtene når det kom til navn og formasjoner i naturen, og sa dessuten noe om utseendet til terrenget. Av disse grunnene ble de retoromanske betegnelsene på steder og landskap beholdt og opprettholdt i talespråket. Sletta ved Schergenbach hvor det befinner seg et sagbruk heter Plan della resia. Sydøstlig for Compatsch heter åkrene Sot la gripp (under klippene, nedenfor fjellet). Stedet der det tidligere stod ei mølle heter fortsatt Mulins. Et terreng med sirkelaktig formasjon betegnes Champ radond, og ei stor tomt Pra grond. Navnene forteller også hvor stedene ligger, eksempelvis Sot la via (nedenfor veien), hvordan jordstykkenes beskaffenhet er, eksempelvis Urezzas düras eller hva eieren heter, Pra da Men.
Tadeusz Kościuszko-monumentet i Łódź
Historie og form
Under andre verdenskrig, den 11. november 1939, ble monumentet revet ned av tyske nazister. Det ble først gjenoppreist i sin opprinnelige form i 1960 av den samme Mieczysław Lubelski, men også Antoni Biłas samt Elwira og Jerzy Mazurczyk. Fem bevarte elementer fra de opprinnelige basrelieffene er utstilt i Selvstendighetstradisjonenes museum ved Gdańska-gaten 13.
Vallader
Tidligere variant av vallader i dalen Samignun / Samnaun
Selve stedsnavnene vitner også om den gamle retoromanske kulturen i Samignun : En reportasje fra Samignun på vallader kan sees her. Denne reportasjen oppgir også 1935 som årstall da den siste personen som kunne vallader fra Samignun døde.
Sangen "Chara lingua da la mamma" på vallader
Sangen Chara lingua da la mamma som betyr "kjære morsmål" er den uoffisielle hymnen til det retoromanske folk i Engadin og Val Müstair. Den hyller det retoromanske språk, først og fremst de engadinske dialekter som er kjent under samlebetegnelsen "rumantsch ladin". Den anses til en viss grad også som en nasjonalsang for retoromanerne da den gir en felles identitetsfølelse. Sangen er også kjent under den offisielle tittelen "Lingua materna", moderspråket. Teksten er skrevet av Gudench Barblan (1860-1916) og melodien ble komponert i 1913 av Robert Cantieni (1873-1954).
1. vers :
Chara lingua da la mamma,
Tü sonor rumantsch ladin,
Tü favella dutscha, lamma,
O co t‘am eu sainza fin !
In teis suns, cur eir‘in chüna
M‘ha la mamma charezzà,
E chanzuns da l‘Engiadina
In l‘uraglia m‘ha chantà.
2. vers :
M‘hast muossà cun vair‘algrezcha
Mia patria ad amar,
Seis eroes, sa bellezza,
In chanzuns a dechantar.
Da l‘amur la dutscha brama
Hast express tü e guidà,
Hast nudri la soncha flamma
Chi‘m rendaiv‘uschè beà.
3. vers :
Sco il chant da filomela
Am parettast tü sunar,
PSA
PSA kan ha flere betydninger:
Vallader
Sangen "Chara lingua da la mamma" på vallader
Meis infants sentit tschantschar.
Millieras algordanzas
Svagl in mai teis pled sonor,
Svaglia saimper veglias spranzas
Chi ün di han moss meis cour.
Vallader på internett
Hvis man følger RTR sine sendinger på radio og TV via internett, kan det være lærerikt og nyttig å vite på forhånd at følgende ansatte snakker vallader og undervarianten jauer :
Atylotus kerteszi
Atylotus kerteszi er en av kleggene i slekten Atylotus. Den er utbredt helt sør øst i Europa, ved Svartehavet. Ikke i Norge.
Atylotus kerteszi tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der fluens indre og ytre organer endres.
Christer Reppesgård Hansen
Christer Reppesgård Hansen (født 29. mars 1993 i Larvik) er en norsk fotballspiller som er klubbløs.
Ruger № 1
Ruger № 1 er en enkeltskudds fallblokkrifle med innvendig hane. Den blir produsert av Ruger, og ble innført i 1967. Fallblokken senkes og heves med en bøylemekanisme. Sikringen er plassert på kolbehalsen og sikrer både hanen og avtrekkerhaken. Skjeftet fås i flere utforminger.
Mekanismen er kjent for å ha høy styrke, og er kamret for en vid rekke av patroner. Lenard Brownell som var med å utvikle Ruger No. 1 skal ha uttalt at det aldri var noen tvil om styrken på mekanismen, og at man faktisk hadde problemer med sprenge den.
Kamringer
Gjennom årene har Ruger № 1 vært kamret for en rekke patroner fra fabrikk, inkludert:
Ftalater
Ftalater er estere av ftalsyre. Ftalater brukes hovedsakelig som mykgjørere i plast (primært PVC) og finnes i mange produkter vi bruker til daglig, men er i ferd med å fases ut, da de kan være hormonhermende.
Noen ftalater er klassifisert som reproduksjonsskadelige og skadelige for fosteret. Noen er også klassifisert som miljøskadelige. Nyere forskning tyder også på at barn som utsettes for husstøv med ftalater, oftere har symptomer på astma og allergi.
Ftalatene DEHP, DBP og BBP er forbudt i leker, småbarnsprodukter og kosmetikk. DIDP, DINP og DNOP er forbudt i leker og småbarnsprodukter som barn kan putte i munnen.
Telti
Telti (Tèlti) er en italiensk kommune i provinsen Sassari i regionen Sardinia. Den har 2 304 innbyggere og ligger rundt 326 meter over havet.
Frem fra Glemselen kap. 9
'Frem fra Glemselen kap. 9' er det niende albumet i serien Frem fra Glemselen med Rita Engebretsen og Helge Borglund, og kom på markedet bare 6 månender etter Frem fra Glemselen kap. 8. I boken «Frem fra glemselen - hele historien», forteller Per Johan Skjærstad at en av musikerne på plata, Iver Kleive, ba arrangøren Ole Petter Berger om å lage et «ABBA-preg» på denne niende utgaven, og det kom spesielt frem i visa «Jeg går i tusen tanker». Platen lå 10 uker på VG-lista med 14.-plass som høyeste plasseringer, og inneholder klassikere som «Bjørkens vise» og «Sommersol til siste stund». Robert Levin bidro med informasjon til artistene angående visa «Klagesang ved graven», og teamet bak «Frem fra Glemselen» syntes det var morsomt at en slik kulturkapasitet som Levin bidro til samlingen av kulturarven som skillingsvisen var. Også på ''Frem fra Glemselen kap. 9'' synger Engebretsen og Borglund flere duetter sammen. Også på dette albumet trykket plateselskapet full oversikt over alle de 8 tidligere utgavene av Frem fra Glemselen, med visekartotek.
Arteriol
Arteriolene (lat. liten arterie) er de minste arteriene i kroppen. De forbinder det store arteriesystemet med kapillarene.
Ellen Mitchell
Ellen Mitchell, opprinnelig Ellen Thomsen (født 1974) er en tidligere norsk håndballspiller. Hun spilte totalt 8 landskamper; alle fra 1996 til 1998 og gjorde 27 landslagsmål. Hun deltok i Håndball-EM 1996 for kvinner, hvor laget vant en sølvmedalje, og i Håndball-VM 1997 for kvinner, hvor Norge også vant sølv.
Arteriol
Regulering av blodflyten
Arteriolene har stor evne til å endre blodflyten ved to mekanismer: vasokonstriksjon og vasodilatasjon.
Ellen Mitchell
Hun spilte for Åssiden IF og Stabæk.
USA under Vinter-OL 1972
USA under Vinter-OL 1972. 103 sportsutøvere, syttisju menn og tjueseks kvinner, fra USA deltok i ti sporter under Vinter-OL 1972 i Sapporo i Japan. De deltok i aking, alpint, bobsleigh, langrenn, kunstløp, skihopping, hurtigløp på skøyter, ishockey, kombinert og skiskyting. USA kom på femteplass med tre gull-, to sølv- og tre bronsemedaljer. Skøyteløperen Dianne Holum var USAs flaggbærer under åpningsseremonien.
Khaled Mouelhi
Khaled Mouelhi (født 13. februar 1981) er en tunisisk fotballspiller som spiller for Espérance Sportive de Tunis. Han har også spilt for Lillestrøm Sportsklubb. Han kom fra den tunisiske klubben Club Africain.
Jennifer Tilly
Jennifer Tilly (født Jennifer Ellen Chan den 16. september 1958) er en amerikansk-canadisk skuespiller og pokerspiller. Hun har hatt roller i flere store filmer såvel som i en del små, uavhengige filmer. Hun har en yngre søster, Meg, som også er skuespiller, samt to andre søsken.
Biografi
Tilly ble født Jennifer Ellen Chan (Tilly var hennes mors pikenavn). Hennes far var en amerikansk-kinesisk børsmegler, og hun vokste opp i Britisk Columbia i Canada. Hun begynte som skuespiller som tenåring, og ble med i et teaterprogram på Stephens College i Missouri.
Gjennombruddet innen filmen kom med rollen som syngende kelner i The Fabulous Baker Boys (1989), en rolle som var spesielt skrevet for henne av Steve Kloves. Hun fikk en Oscar-nominasjon for rollen som en håpløst dårlig skuespillerinne i Woody Allens Kuler over Broadway (1994).
Tilly har stemmen til morderdukken Tiffany i Child's Play-serien. I den siste filmen, Seed of Chucky, har hun en dobbeltrolle, ikke bare som stemmen til Tiffany, men også som dobbeltgjengeren. Hun har også hatt rollen som kona til en myrdet italiensk mafiasønn i Bella Mafia med Dennis Farina.
Tilly er en tilbakevendende gjest i TV-serien Family Guy, der hun har stemmen til familien Griffins nabo Bonnie. Hun har også gjort stemmeskuespill i Monsterbedriften.
Tilly giftet seg med Sam Simon, produsent for The Simpsons, i 1984, men de tok ut skilsmisse i 1991.
Poker
Den 27. juni 2005 vant Tilly et armbånd og 158 625 dollar i kvinnenes No-Limit Texas hold'em i World Series of Poker, og slo ut 600 andre spillere i prosessen. Hun fulgte opp dette den 1. september 2005 da hun også vant den tredje turneringen i kvinnenes World Poker Tour på Bicycle Casino i Los Angeles.
Hennes interesse for poker kommer av at hennes nåværende kjæreste, Phil Laak, er en profesjonell pokerspiller. Hans kallenavn er «The Unabomber», derav hennes «The Unabombshell».
Referanser
<References/>
Enga (Oslo)
Enga var en gate på nordsiden av Vestbanen i Vika i bydel Frogner i Oslo. Gaten har tidligere vært kalt Engens gate og Engen.
Gaten har i løpet av årene hatt varierende lengde. Opprinnelig gikk den i nordvest til Ruseløkkveien. Foran Vestbanen hang den i sin tid sammen med Sjøgaten, som gikk over det som nå er Rådhusplassen, og mot Tordenskiolds plass.
Da Vika ble sanert og Dronning Mauds gate ble anlagt som forlengelse av Løkkeveien, mistet Enga sin betydning og det meste av bebyggelsen langs den ble revet. De siste årene lå den som en gjenglemt blindgate inn fra Munkedamsveien. Vestbanebygningen var til slutt eneste bebyggelse med adresse Enga, men den regnes nå å ligge på Brynjulf Bulls plass.
I 2014 ble området avstengt i anledning oppføringen av nybygg for Nasjonalmuseet, og dermed forsvant siste rest av denne gaten.
Galileo Galilei internasjonale lufthavn
Galileo Galilei internasjonale lufthavn (IATA: PSA, ICAO: LIRP) er en flyplass som ligger i Pisa i Italia. Den er en av to flyplasser i Toscana, sammen med Peretola lufthavn i Firenze. Flyplassen er oppkalt etter den italienske filosofen, fysikeren og astronomen Galileo Galilei, som kom fra Pisa. Flyplassen ligger i bydelen San Giusto, mindre enn 2 km unna sentralstasjonen, relativt nær sentrum.
Det går både tog og busser til sentralstasjonen i byen; det finnes også buss- og togforbindelser til og fra Santa Maria Novella Station i Firenze.
I tillegg til å betjene sivil trafikk, brukes flyplassen også av Aeronautica Militare (Det italienske luftforsvaret) og er base for transportfly av typen C-130 Hercules og Alenia C-27J Spartan.
Kretahavet
Kretahavet (gresk: Κρητικό Πέλαγος – Kritiko Pelagos) er havområdet mellom den greske øya Kreta og Kykladene. Kretahavet er den sørligste og dypeste delen av Egeerhavet.
Integrert krets
En integrert krets er en elektronisk krets som består av flere elementer som er plassert på samme halvlederkrystall. Antallet elektroniske elementer kan variere fra noen titalls til flere hundre millioner. Integrerte kretser har vært en forutsetning for utviklingen innen mobilkommunikasjon og trådløs kommunikasjon generelt, PC-er, klokker, implantater etc. Integrerte kretser har en generell anvendelse innen alle produktgrupper som omfatter elektronikk. Man finner integrerte kretser i hvitevarer (kjøleskap, vaskemaskiner, strykejern), brunevarer (TV, stereoanlegg), biler, dimmere, sensorer og alarmer o.s.v.
Jack Kilby som var ansatt i Texas Instruments, utviklet den første integrerte kretsen i 1958. For denne oppfinnelsen ble han tildelt nobelprisen i fysikk i 2000.
Integrerte kretser kalles også «micro chips» eller «monolittiske» kretser (Monolitt = «(av) én sten»).
Betegnelsen integrerte kretser står i motsetning til «diskrete komponenter», hvor hvert elektronisk element er bygget inn i en selvstendig fysisk pakke.
Sitara Shah
Sitara Shah (født 21. januar 1991 i London) er en britisk skuespiller som spilte rollen som «Parvati Patil» i de første tre Harry Potter-filmene. Hun ble kun kreditert for sin opptreden i Harry Potter og Fangen fra Azkaban.
Integrert krets
Sammenliknet med diskrete komponenter har integrerte kretser en rekke fordeler:
Norge er og har vært en vesentlig aktør innen utvikling av integrerte kretser og omsetter for flere milliarder årlig.
Integrert krets-teknologi
Innen hvert halvledermateriale er det ofte flere alternativer. Innen silisium kan man f.eks. ha CMOS, bipolare transistorer, eller kombinasjonen BiCMOS. Man kan også ha SOI (Silicon on Isolator) hvor det aktive halvlederområdet ligger på toppen av en isolator. Det finnes også teknologier som er spesielt egnet for høye spenninger (opp mot noen tusen volt), høye temperaturer (opp mot 500 grader), som er mer motstandsdyktig mot høy partikkel- eller røntgenstråling, eller har tilpasning for lysfølsomme sensorer (billedpiksler), MEMS-strukturer, frie spoler, frie kondensatorer o.s.v.
En annen viktig karakteristikk er linjebredden. Linjebredden er egentlig lengden til «gate» (kontrollinngangen til CMOS-transistorer), men alle andre bredder, lengder, tykkelser o.s.v. skaleres forholdsvis lineært med gate-lengden. Typiske linjebredder i dag er 90 nm, 45 nm og 25 nm. Vanligvis er det ren digital elektronikk som bruker de minste linjebreddene, mens analog elektronikk bruker mer konservative størrelser.
Konstruksjon
Konstruksjon består av to deler: skjema-/nettlisteutvikling og utlegg. Nettlisteutvikling av digitale deler gjøres gjerne i et høynivåspråk som VHDL eller Verilog og verifiseres på FPGAer. For å utvikle analoge kretser brukes kretsskjemaverktøy og kretssimulatorer. Konstruktøren vil ta utgangspunkt i et bibliotek av celler (kretsmoduler) og modifisere dem ved behov. Ofte vil det være nødvendig å modifisere cellene nærmest sensorene for å kunne oppnå optimale signalforhold. Utlegg innebærer å bestemme den fysiske plasseringen av elementene. Utleggfasen avsluttes med at det genereres en datafil (GDSII-format) som sendes til prosesshuset (produksjonsfabrikken). Hvis en digital krets er utviklet i et høynivåspråk som VHDL eller Verilog, vil synteseverktøy kunne utvikle utlegget i løpet av noen timer. Ved utlegg av analoge kretser vil verktøy som plasserer og forbinder elementene automatisk kunne gi stor tidsbesparelse.
Produksjon
Produksjon består at to faser: maskegenerering og prosessering. Maskegenerering kan sammenlignes med (og innebar tidligere) å lage den negative filmen før man starter volumproduksjon. Maskegenerering er en forholdsvis dyr prosess, spesielt i de mest moderne teknologiene med de minste linjebreddene. Produksjonshuset tilbyr derfor forskjellige muligheter hvor det blir satt sammen bidrag fra flere forskjellige aktører for å redusere prisen. Prosesseringen gjøres på «wafere». Wafere er runde skiver med en diameter på mellom fire og 22 tommer som er skåret ut av sylindriske barrer. Waferne er vanligvis under 1,5 mm tykke, typisk rundt 0,8 mm. På et wafer repeteres produksjonsmasken, slik at man vil få et større antall like moduler. Produksjonen innebærer blant annet å deponere mønstrede lag på waferet, slik at gasser av forskjellig sammensetning får tilgang til strukturer bestemt av masken. Dette er prosesser som krever optimale gasskonsentrasjoner, trykk og temperaturer, og som det er vanskelig å akselerere. Produksjonstid er mellom tolv og seksten uker, avhengig av antall maskelag. Dette har nærmest vært uendret i løpet av de siste 30 år.
ASIC
Tidligere var det vanlig at bedrifter fikk utviklet egne ASICs for sitt spesielle behov. En årsak til at dette ikke lenger er så vanlig er det store utvalget i standardkomponenter som nå er tilgjengelig. Blant annet finnes det nå FPGAer som kan implementere store digitale systemer på en brikke. Selv om markedet for ASICs er redusert, er det fortsatt en del situasjoner hvor ASIC er foretrukket:
Integrert kretskonstruksjon og -produksjon i Norge
Norge har hatt og har en betydelig aktivitet innen dette området.
Noen hovedpunkter:
Kaldor-Hicks-kriteriet
Kaldor-Hicks-kriteriet, også kalt Kaldor-Hicks-effisiens (noen ganger Kaldor-Hicks-effektivitet), er et velferdsøkonomisk effektivitetskriterium som sier at et tiltak kan forsvares selv om det har negative effekter for noen berørte parter så lenge fordelene i sum for alle berørte parter overstiger de negative. Kaldor-Hicks-kriteriet er en svakere variant av Pareto-kriteriet, som krever at ingen skal komme dårligere ut. Kaldor-Hicks-kriteriet viser isteden til en potensiell Pareto-forbedring: De som kommer bedre ut, kan i prinsippet kompensere dem som kommer dårligere ut. Kaldor-Hicks-kriteriet er mye brukt i nytte-kostnadsanalyse.
Delmenhorst
Delmenhorst er en by i delstaten Niedersachsen i Tyskland med rundt 75 000 innbyggere. Byen ligger mellom Bremen og Oldenburg.
Historie
Delmenhorst ble først nevnt i et dokument i 1254, etter at greven av Oldenburg, Otto I, kjøpte stedet nær elven Delme i 1234. Det ble bygget en borg for å verne om den nye bosetningen i 1247. Den påfølgende greven, Otto II, flyttet inn i borgen. 15. juli 1371 ble byen erklært en selvstendig by etter Bremenloven.
Etter en kort periode under styret til biskopen i Bremen fra 1421 til 1436 ble Delmenhorst gitt tilbake til Oldenburg. Delmenhorst ble senere fryktet for sine røverriddere ledet av grev Gerd. Dette endte i 1482 ved at borgen ble beleiret av biskopen i Münster. Etter dette kom derfor byen under styret til Münster frem til grev Anton I vant byen og borgen tilbake i 1547.
Etter at den siste arvingen til Anton, Kristian, døde i 1647, gikk Delmenhorst igjen tilbake til Oldenburg. Siden Oldenburg på denne tiden ble styrt av en slektning av den danske kongen var Delmenhorst nå under dansk kontroll. I 1767 ble Delmenhorst kjøpt av tsarina Katarina II, men ble gitt tilbake til Oldenburg i 1773. I 1777 ble Delmenhorst hertugdømme av Oldenburg. I 1806 okkuperte den franske og nederlandske hæren området, og Delmenhorst ble en del av Frankrike under Napoléon Bonaparte fra 1811 til 1813.
Under den industrielle revolusjon opplevde Delmenhorst kraftig økonomisk vekst, mye på grunn av Bremen. Siden Bremen lå i en annen tollsone måtte kjøpmenn som ville eksportere varer ut fra Bremen betale dyre tollavgifter. De eksporterte derfor varene til de omkringliggende landsbyene.
Fra 1960-årene økte arbeidsledigheten i byen og mer enn 13 % gikk uten arbeid, mens 7 % levde på trygd.
Kristoffer Eriksen Sundal
Kristoffer Eriksen Sundal (født 7. februar 2001) er en norsk skihopper som representerer IL Koll og Kollenhopp.
Han debuterte i verdenscupen 5. november 2022 i polske Wisła, hvor han endte på en 18. plass, og i tilegg oppnådde sine første verdenscuppoeng. Hans beste resultat i verdenscupen er en 15. plass, oppnådd i Sapporo 22. januar og i Râșnov 18. februar 2023.
Under Ski-VM 2023 deltok han i normalbakkerennet, hvor han endte på en 21. plass.
Hans personlige rekord er på 214 meter, satt i Kulm ved Bad Mitterndorf 29. januar 2023.
OsteCompagniet
OsteCompagniet AS er et heleid datterselskap av TINE BA, som ble grunnlagt i februar 2003 og holder til på Brynseng i Oslo. Gründer og daglig leder frem til september 2007 var Susanne Almestad, da Rune Jenssen overtok. I 2011 hadde bedriften 12 ansatte, omsatte for rundt 300 millioner kroner, og hadde 200 ostevarianter i sitt sortiment.
OsteCompagniet har ansvar for utvalgte nisjeprodukter og spesialiteter innen ost fra Tine, i tillegg til importert ost fra utvalgte land. Det er også en markedskanal for småskalaprodusenter med støtte fra Verdiskapningsprogrammet for mat i Norge. OsteCompagniet har også fått støtte fra Innovasjon Norge for et prosjekt rettet mot småskala osteproduksjon i Norge.
Små gårdsmeierier har trukket frem logistikken til Tine som veldig bra, men har også kritisert selskapet for at småskala-oster lett har druknet blant Tines andre oster i butikkene. I 2008 kom 7 til 8 % av OsteCompagniets salgsomsetning på 230 millioner kroner fra småskala-ost. I 2011 sa daglig leder, Rune Jenssen at salget av gårdsost hadde vært nedadgående de siste årene, og at selskapet ville forsøke å arbeide mer mot dagligvarebutikkene med utvikling av ostedisker. OsteCompagniet markedsfører også norske nisjeprodukter i utlandet.
Joanna av Tower
Joanna av Tower (født 5. juli 1321, død 7. september 1362), kjent som Joanna eller «Joan of the Tower» ettersom hun ble født i Tower of London, var den første hustru og dronning av David II av Skottland. Et annet navn var «Joan Makepeace», tilsvarende Magnus Berrføtts svenske hustru Margret Fredkolla, ved at ekteskapet ble inngått for å skape fred mellom to nasjoner, for Joanna mellom Skottland og England. Dessverre for Joanna ble ikke ekteskapet symbolet på en varig fred.
Liv og virke
Joanna var den yngste datteren av kong Edvard II av England og hans dronning Isabella av Frankrike. Hun ble født i Tower of London den 5. juli 1321. Hun var oppkalt etter sin bestemor på morssiden, Johanna I av Navarra, dronning av kong Filip IV av Frankrike. Hennes eldre søsken var den framtidige kong Edvard III av England, John av Eltham, jarl av Cornwall og Eleanor av Woodstock. Søsteren ble født i Woodstock Palace, derav tilnavnet. Edvard var 9 år eldre enn Joanna mens hennes andre bror John døde kort tid etter at han hadde fylt 20 år. Hennes søster Eleanor var 3 år eldre og kom til bli gift med Reginald II, greve av Guelders. Joanna hadde også en illegitim bror, Adam FitzRoy, en sønn av Edvard II med en ukjent kvinne som ble født tidlig på 1300-tallet, men han døde mens var på krigstokt i Skottland med sin far i 1322.