cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Virgin Australia
Virgin Airlines Australia Pty Ltd (tidligere kjent under navnet Virgin Blue Airlines Pty Ltd) er et av Australias største flyselskaper, i tillegg til å være det største luftfartsselskapet som bruker Virgin-varemerket.
Rudolf Steiner
Antroposofisk medisin
På verdensbasis finnes det 28 antroposofiske sykehus og andre former for behandlingstilbud i 80 land. I Sveits og Tyskland er noen av de antroposofiske sykehusene statsfinansiert og tre har status som universitetssykehus. International Federation of Anthroposophical Medical Associations anslår at det er 2000 leger som praktiserer antroposofisk medisin på verdensbasis.
Virgin Australia
Selskapet er en del av Virgin Group grunnlagt av den britiske forretningsmannen Richard Branson.
Til å begynne med fløy selskapet en rute og eide to fly, men situasjonen snudde brått etter Australias da største flyselskap Ansett Australia ble nedlagt i 2001. Virgin Airlines ble da et av landets største flyselskaper.
Rudolf Steiner
Camphill-bevegelsen
Barnelegen Karl König, som en tid jobbet på Wegmans klinikk, grunnla Camphillbevegelsen, som hadde en ny tilnærming til psykisk utviklingshemmede, i Storbritannia i 1939, dit han kom som flyktning fra nazismen. Camphill-landsbyene tilbyr et helhetlig bo- og arbeidsfellesskap for unge og voksne med særlige omsorgsbehov. Denne tilnærmingen var unik på en tid der psykisk utviklingshemmede ble drept i det offentlige helsevesenets regi eller institusjonalisert under kritikkverdige forhold. De senere årtier har mange av ideene som Camphill-bevegelsen gikk i spissen for blitt integrert i omsorgstilbud til psykisk utviklingshemmede i offentlig regi i varierende grad.
Biodynamisk landbruk
Biodynamisk landbruk er en metode for økologisk og bærekraftig landbruk, som omfatter mange av de samme ideene som moderne økologisk landbruk, men er en forløper til dette og har bidratt til utviklingen av det. I 1924 spurte en gruppe bønder som var bekymret for landbrukets fremtid Steiner om råd; Steiner svarte og holdt en serie foredrag om landbruk.
Rudolf Steiners besøk i Norge
Rudolf Steiner besøkte Norge i alt åtte ganger fra 1908 til 1923. Det var den skandinaviske seksjonen i Teosofisk Samfunn som inviterte Rudolf Steiner til en nordisk foredragsreise våren 1908. Steiner holdt 20 foredrag, hvorav tre i Kristiania den 4. og 5. april, med et offentlig foredrag i Turnhallen om «Johannesevangeliet i teosofiens lys». Rudolf Steiner kom tilbake til Norge allerede 7. juli samme år og holdt en stor foredragsrekke over «Johannesevangeliet i tilknytning til teosofien» fra 7. til 21. juli på Nordstrand Middelskole ( senere Rudolf Steinerskolen på Nordstrand). Ved Steiners neste besøk, 8. til 21. mai 1909, foreleste han om de gammelnordiske myter og deres forhold til kristendommen. I skaren av mennesker som var reist med ham fra Mellom-Europa for å høre hans foredrag, var en tysk dikter med spesiell tilknytning til Norge, Christian Morgenstern. Temaet de nordiske myter ble tatt opp året etter da Rudolf Steiner besøkte Norge fra 7. til 20. juni 1910 og holdt 11 foredrag i Nobelinstituttet. 2. til 12. juni 1912 kom Steiner på nytt til Norge og holdt ti medlemsforedrag i Nobelinstituttet over temaet «Mennesket i lys av okkultisme, teosofi og filosofi», og i 1913 besøkte han Norge fra 1. til 11. oktober – for første gang i Antroposofisk Selskaps regi – med en rekke på fem medlemsforedrag i Nobelsalen, med tittelen «Det femte evangelium», og et offentlig foredrag i Brødrene Hals’ lokale med tittelen «Dødens port». Denne gangen besøkte Steiner også Bergen og holdt et offentlig foredrag over «Livets gåter» og «Okkulte undersøkelser over livet mellom død og ny fødsel». På togreisen over fjellet til Bergen oppdaget han den karakteristiske Vosseskiferen. Han falt straks for dens blågrønne fargespill, og etter en tid avgikk et stort lass skifer til de to kuplene på den første Goetheanumbygget.
Etter åtte års fravær, blant annet som følge av Første verdenskrig og byggingen av det første Goetheanum i Sveits, besøkte Steiner igjen Norge fra 23. november til 4. desember i 1921. Besøket hadde en halvoffentlig karakter og var anlagt for å gi en bred presentasjon av antroposofien og de impulser den hadde å bidra med på forskjellige områder, blant annet to foredragskvelder om temaet «Oppdragelses- og undervisningsmetoder på antroposofisk grunnlag» som senere dannet grunnlaget for Rudolf Steinerskolen i Oslo, grunnlagt 1926. Rudolf Steiner besøkte Norge for siste gang 14.-21. mai 1923, og i den forbindelse ble også Antroposofisk selskap i Norge grunnlagt 17. mai ved Steiners medvirkning.
Religionsvitenskapelig vurdering
Religionsforskeren Olav Hammer karakteriserer i sin kritiske gjennomgang av de moderne esoteriske bevegelser Rudolf Steiner som den «utvilsomt [...] historisk og filosofisk mest sofistikerte talsmann for den esoteriske tradisjon». Han karakteriserer likevel Steiners bruk av naturvitenskapelig metodologi i beskrivelsen av spirituelle fenomener som scientisme, altså at Steiner bruker naturvitenskapelig terminologi for å forlene sine teorier med ufortjent autoritet. Hammer mener Steiners åndelige utviklingsmetoder er konstruert slik at de vil skape opplevelser som samsvarer med Steiners budskap. Videre peker han på flere eksempler på at den kunnskap Steiner har hevdet å hente fra Akashakrønikene er motbevist av historisk og arkeologisk forskning.
Rase, folk og etnisitet
Steiner uttalte seg gjennom livet, i bøker, foredrag og artikler, flere ganger om temaet rase, folk og etnisitet, deres historiske utvikling og deres rolle i den menneskelige bevissthetsutvikling. Mange av uttalelsene peker i ulike retninger og uttalelsene har vært tolket på ulike måter. På grunn av kontrasten og motsigelsene mellom disse elementene er det «opp til hver enkelt lesers interesser om antroposofien skal tolkes som rasistisk eller ikke». Steiner mente at alle mennesker, i kraft av felles språk og kultur, hadde en unik essens, som han kalte sjel eller ånd, så rase som en fysisk manifestasjon av menneskenes åndelige evolusjon og plasserte tilsynelatende noen ganger raser inn i et komplekst hierarki som han i hovedtrekk hentet fra samtidige teosofiske anskuelser; samtidig nedtonet han konsekvent betydningen av arvelige faktorer som rase og etnisitet til fordel for individuelle utviklingsfaktorer. Menneskets individualitet var for Steiner forankret i personens unike spirituelle biografi, ikke kroppens tilfeldige kvaliteter.
Steiner karakteriserte spesifikke raser, nasjoner og etnisiteter på måter som har blitt kalt rasistiske i ettertiden, bl.a. karakteriseringer av noen raser og etniske grupper som blomstrende, mens andre var stagnerte eller i ferd med å forsvinne, og videre hierarkiske syn på den spirituelle utviklingen av ulike raser. Anarkisten Peter Staudenmaier har i en rekke artikler kritisert uttalelser av Steiner for å være rasistiske (med vår tids øyne), og blitt imøtegått av bl.a. antroposofen Peter Normann Waage, som har pekt på at at begrepet rase dengang «delvis ble brukt med den betydning vi legger i 'etnisk'». Antroposofisk Selskap i Norge har uttalt at Steiner noen ganger brukte «en tidstypisk  terminologi  som  gjør  at  enkelte  av  hans  utsagn  kan  virke  diskriminerende  eller  støtende». Til tider, men inkonsistent, gav Steiner uttrykk for at den hvite rase, europeisk kultur, eller germansk kultur, representerte det foreløpige høydepunktet i menneskelig utvikling, skjønt han understreket også at også disse ville bli forbigått av fremtidige kulturer. Hans syn på tysk kultur var ikke basert på etnisitet; han så denne kulturen, særlig Goethe og transcendentalistene, som kilden til spirituelle idealer som var av stor viktighet for hele verden. Steiner overtok fra teosofien teorien om menneskets utvikling gjennom sju rotraser, som hver består av ulike underraser. Rundt 1909 forlot han denne terminologien og brukte i stedet begreper som de ulike nasjoners ånd. Steiner hevdet bl.a. å kunne følge menneskehetens utvikling gjennom ulike tidsaldre gjennom de såkalte Akashakrønikene. Selv om Staudenmaier kritiserer Steiners uttalelser om spørsmålet, understreker han at det ikke kan påvises noen rasediskriminerende praksis i de institusjoner Steiners tilhengere har bygd opp. Under apartheidregimet i Sør-Afrika var steinerskolene de eneste skolene der svarte og hvite elever gikk i samme klasse (til tross for at dette førte til at skolene ikke fikk statsstøtte), og den steinerpedagogiske lærerskolen i Cape Town blir fremhevet av UNESCO som en organisasjon med stor betydning for overvinnelsen av apartheid.
I hele sin levetid understreket Steiner det spirituelle fellesskapet mellom alle verdens folk, og kritiserte rasefordommer i skarpe ordelag. Han gav uttrykk for at individuell natur står høyere enn alle rasemessige, etniske, nasjonale eller religiøse tilknytninger; at rase og etnisitet er midlertidig og overfladisk, ikke essensielle egenskaper ved individet; at ethvert individ inkarneres blant mange ulike folkeslag og raser i løpet av sine mange liv, og dermed bærer i seg mange raser og folk; og at rase raskt er i ferd med å miste sin gjenværende betydning for menneskeheten.
Jødedommen
Steiner la vekt på jødedommens sentrale betydning for konstitueringen av den nyere tid i Vesten: «Moses står der som grunnleggeren av den moderne intellektualiserte verdensanskuelse, som igjen vil lære menneskene å bringe sin livspraksis i samklang med naturfenomenene». Han betraktet skrittet fra pliktetikken til frihetsetikken som en konsekvent videreutvikling av jødedommen. Ved grunnleggelsen av Waldorfskolen inkluderte Steiner jødiske elementer i lærestoffet i et omfang som er uten sidestykke blant kjente pedagogiske retninger (dvs. utenfor jødiske samfunn). Fortellingene om Moses og dannelsen av det historiske Israel har en sentral plass i steinerpedagogikken både tankemessig og følelsesmessig. Jødisk mystikk har også inspirert antroposofien, ikke minst gjennom Kabbalas bidrag til kristen teosofi. Sentraleuropeiske jøder representerte en viktig del av den tidlige antroposofiske bevegelsen.
Fra 1880-tallet skrev Steiner en serie artikler hvor han angrep ulike manifestasjoner av antisemittisme og kritiserte noen av de mest kjente antisemittene i samtiden, bl.a. den sosialistiske antisemitten Eugen Dühring, som han beskrev som «barbarisk og kulturfiendtlig». Steiner angrep «antisemittenes opprørende overgrep» og beskrev de «antisemittiske råtassene» som fiender av menneskeheten.
Mot slutten av Steiners liv, og etter hans død, organiserte ledere i den nazistiske bevegelsen massive svertekampanjer mot Steiner i pressen. De kritiserte Steiners tenkning, og antroposofien, for å være uforenlig med den nazistiske raseideologien, og hevdet at Steiner var påvirket av sin nære kontakt med jøder, og til og med at han var jødisk selv. I en avisartikkel fra 1921 beskrev Adolf Hitler «gnostikeren og antroposofen» Steiners ideer som «alle disse jødiske metoder» som «bidrar til å ødelegge folkenes normale åndsforfatning».
Bibliografi
Rudolf Steiners samlede verker, Rudolf Steiner Gesamtausgabe (GA) utgis av Rudolf Steiner Verlag, Dornach, Sveits, siden 1955, og omfatter ca. 340 bind. De fleste bindene er foredragssykluser fra Steiners omfattende foredragsvirksomhet i årene 1902-25, og basert på stenografiske referater. I den tyske avdelingen av denne bibliografien oppgis kun skriftlige verker, innbefattet artikler og autoreferater av foredrag.
Thomas Ashe
Thomas Patrick Ashe (irsk Tomás Ághas; født 12. januar 1885 i Lispole i County Kerry i Irland, død 25. september 1917 i Dublin) var en irsk lærer og republikaner.
Rudolf Steiner
Bibliografi
Skrifter på tysk:
Thomas Ashe
Bakgrunn
Thomas Ashe tok sin utdannelse ved De La Salle Training College i Waterford. I 1905 begynte han sitt virke som lærer, og ble rektor ved Corduff National School i Lusk i County Dublin i 1908.
Rudolf Steiner
Bibliografi
Skrifter på norsk:
Thomas Ashe
Nasjonalist
Ashe var medlem av Conradh na Gaeilge og Irish Republican Brotherhood (IRB), og en av grunnleggerne av Irish Volunteers. Sommeren 1913 forsøkte Douglas Hyde, lederen for Conradh na Gaeilge, å få ham og andre IRB-medlemmer ekskludert fra organisasjonen fordi de brukte den til å oppnå sine egne mål.
Påskeopprøret
Under påskeopprøret i 1916 hadde Ashe kommandoen over Fingal-bataljonen av Volunteers. Hans styrke på 60–70 mann var den eneste enheten utenfor Dublin som var involverte i større kamper under opprøret, da de angrep britiske styrker i Ashbourne i Meath. Den britiske styrken var tallmessig sterkt overlegen, men Volunteers beseiret dem etter å ha drept åtte og såret femten soldater. De tok med seg en betydelig mengde våpen og opptil tyve kjøretøyer. Bataljonen overgav seg et døgn etter at opprøret hadde blitt slått ned, etter ordre fra Pádraig Pearse.
Rettssak, dødsdom, sultestreik
Den 8. mai 1917 ble Ashe stilt for krigsrett sammen med Éamon de Valera. Begge ble dømt til døden, men dommene ble omgjort til livstids fengsel, sannsynligvis fordi britene allerede hadde fått føle tilbakeslaget etter henrettelsene av opprørsledere i mai 1916. Ashe ble sendt til soning i Lewes fengsel i England.
Da USA kom inn i første verdenskrig i april 1917 ble det enda viktigere for britene å løse «det irske problemet». De Valera, Ashe og Thomas Hunter begynte en sultestreik 28. mai for å øke presset. Den irske pressen overdrev rapporter om mishandling av fanger, og protestene økte kraftig. David Lloyd George valgte derfor den 18. juni 1917 å løslate de fengslede etter påskeopprøret under et generelt amnesti.
Ashe vendte tilbake til Irland og begynte å reise rundt for å tale til forsamlinger.
Ny arrestasjon, sultestreik og død
I august 1917 ble han igjen arrestert, og tiltalt for oppvigleri på grunn av en tale han hadde holdt i Ballinalee i Longford, på et møte hvor også Michael Collins talte. Han ble først satt i varetekt i Curragh, men ble så sendt til Mountjoy fengsel i Dublin. Under rettssaken ble han dømt til to års straffarbeid.
Sammen med andre fanger, deriblant Austin Stack, krevde han status som krigsfange, og den 20. september 1917 gikk han igjen til sultestreik. Fem dager senere døde han på sykehus etter å ha blitt tvangsmatet av fengselsmyndighetene.
Fylkesvei 4364
Fylkesvei 4364 går mellom Dysjalandsvegen og Ånestadvegen på Varhaug i Hå kommune. Veien er 625 meter lang.
Malakka
Malakka, Melaka (malayisk) eller Malacca (engelsk) er en delstat i Malaysia. Den ligger på Malakkahalvøya. Delstaten har navn etter Malakka by, som er delstatshovedstad.
Geografi
Malakka ligger på vestkysten av Malakkahalvøya ved Malakkastredet, ca. 200 km nordvest for Singapore. Disse farvannene har i lange tider vært hovedferdselsåren for handelen mellom Kina og India.
Befolkning
Delstaten Malakka hadde i 2011 et folketall på 830,900. Den historiske byen Malakka hadde ved folketellingen i 2010 et innbyggertall på 484,885.
Malakka har en multietnisk befolkning der 65,8 % av delstatens innbyggere er malayer, 26,4 % kinesere og 6,2 % indere. 4,2 % av innbyggerne er statsborgere i andre land.
Malayisk er offisielt språk i delstaten, men det tales også engelsk, kinesisk og tamilsk.
Historie
Malakka ble grunnlagt av kinesere som stasjon for krydderhandelen (særlig med pepper) med Molukkene. Den utviklet seg raskt til en blomstrende handelshavn der blant annet arabere og indere og kinesere samhandlet. Frem til 1400-tallet var byen nærmest en kinesisk handelskoloni. Deretter var byen sete for en malayisk sultan. Den første sultan var hindu, men gikk over til islam i 1414. Dette året regnes gjerne som begynnelsen av islams fremmarsj i Sørøstasia.
I 1511 erobret portugiseren Afonso de Albuquerque byen og fordrev sultanen. Fra 1511 til 1641 stod Malakka under portugisisk, og så (med noen avbrudd) nederlandsk kontroll. Så overtok britene, som regjerte frem til Malayas uavhengighet i 1957. Under britene var Malakka en del av kolonien Straits Settlements, som også omfattet Singapore og Penang.
Politikk
Det formelle delstatsoverhodet har tittelen Yang di-Pertua Negeri (tidligere: guvernør) og utpekes fra føderalt hold.
Delstaten har en folkevalgt forsamling på 28 representanter. Den utøvende makt ledes av en regjering med en førsteminister utgått fra delstatsforsamlingen.
Administrativ inndeling
Delstaten er inndelt i tre distrikter: Melaka Tengah, Alor Gajah og Jasin.
Samferdsel
North-South Expressway går gjennom delstaten og forbinder den med Malaysias hovedstad Kuala Lumpur, en og en halv times kjøring unna. Det tar tre timer å kjøre til Singapore.
Malakka internasjonale lufthavn ligger ved byen Batu Berendam, ni kilometer fra Melakka by. Det er fergeforbindelse til Dumai i Indonesia.
Operasjon Meghdoot
Operasjon Meghdoot var kodenavnet på angrepet som det indiske militæret iverksatte for å erobre Siachen-breen i den omstridte Kashmir-regionen. Den militære operasjonen førte direkte til Siachen-konflikten, og er oppkalt etter den guddommelige budbringeren Meghadūta fra et sanskrit-skuespill av Kālidāsa. Operasjon Meghdoot ble iverksatt 13. april 1984 og var unik i den forstand at den utspilte seg i verdens høyestliggende slagmark. Den resulterte i at indiske tropper til slutt klarte å få kontroll over hele Siachen-breen. Både India og Pakistan stilte opp med opp i mot ti infanteribataljoner hver i høyder opp til 6 400 moh. Actual Ground Position Line (AGPL) er dagens gjeldende grense mellom indiske og pakistanske soldater i Siachen-området.
Bakgrunn
Siachen-breen ble et stridens eple etter en vag avgrensning av området i henhold til Simla-avtalen fra 1972, som ikke spesifiserte hvem som hadde suverenitet over Siachen-området. Som et resultat av dette la begge landene krav på det øde landet. På 1970-tallet og tidlig på 1980-tallet ga Pakistan tillatelse til å gjennomføre flere fjellekspedisjoner i Siachen-regionen. Dette bidro til å forsterke landets krav på området, siden disse ekspedisjonene fant sted på isbreen med tillatelse innhentet fra den pakistanske regjeringen. Indiske kilder hevder at det i mange tilfeller var en liaisonoffiser fra den pakistanske hæren som ledsaget ekspedisjonsgruppene. I 1978 begynte den indiske hæren å følge nøye med på situasjonen i regionen og samtidig tillot også India fjellekspedisjoner til breen, men med adkomst fra indisk side. Den mest kjente ekspedisjonen var den som ble ledet av oberst N. Kumar fra den indiske hæren. Han ledsaget en ekspedisjonsgruppe bestående av hærsoldater til Teram Kangri, og gjennomførte ekspedisjonen som en militærøvelse.
Operasjonen
Det indiske militæret bestemte seg for å gjøre noe for å stoppe fremtidige ekspedisjoner fra den pakistanske siden og omsider hindre Pakistan i å gjøre krav på breen. Følgelig brakte de indiske væpnede styrkene tropper fra nordlige Ladakh til breområdet, samt noen paramilitære styrker. De fleste soldatene hadde allerede blitt akklimatisert til det kalde klimaet i de store høydene ved breen, ved at de hadde deltatt i en treningsekspedisjon til Antarktis i 1982. I mens fikk Pakistan en følelse av at inderne planla å erobre viktige åsrygger og fjelloverganger nær breen etter den indiske hærens fjellekspedisjon, og besluttet derfor sende sine egne tropper til breen. Ifølge en pensjonert pakistansk oberst bestilte Pakistans regjering imidlertid arktisk bekledning fra samme leverandør i London som den indiske hæren. Inderne ble raskt informert om denne utviklingen og satte umiddelbart sine planer ut i livet, noe som ga dem det viktige forspranget.
Den 13. april 1984 flyttet den indiske hæren sine styrker til breen for å forsvare territoriet samt alle fjell og fjellpass i nærheten. Operasjon Meghdoot var iverksatt. Den ble iverksatt under kommando av generalløytnant P. N. Hoon, som på den tid var sjef for den indiske hærens Northern Command stasjonert i Udhampur i et omstridt område av Jammu og Kashmir. Operasjonen var også basert på etterretningsinformasjon om at Pakistan også forberedte en militær operasjon i Siachen-området. Visstnok tok operasjonen den pakistanske hæren på senga med en margin på fire dager, ettersom etterretning antydet at Pakistan skulle iverksette en operasjon den 17. april 1984. Operasjonen gikk ut på at Indian Air Force (IAF) transporterte soldater i den indiske hæren til det glasiale området. IAF brukte fly som Il-76, An-12 og An-32 til å frakte forsyninger av militært materiell og tropper, samt til å slippe ned forsyninger til de høytliggende flybasene. Helikoptre som Mi-8, Chetak og Cheetah fraktet forsyninger og personell til områder i nærheten av fjell som hittil ikke er høydemålt. Om lag 300 soldater klatret rask opp de viktigste fjellene og fjellpassene rundt breen. Da pakistanske soldater noe tid senere klarte å få seg inn i det nærmeste området, fant de ut at indiske soldater allerede hadde okkupert de viktigste fjellovergangene på Saltororyggen vest for Siachen-breen. Pakistan klarte bare å få kontroll over Saltororyggens vestlige skråninger og omkringliggende daler, til tross for at Pakistan hadde flere tilgjengelige ruter til Siachen-området enn India, som i stor grad var avhengig av luftbåren transport og flydropp. Pakistanerne ble imidlertid hindret av den store høyden og begrensede tiden.
I sine memoarer nevner Pakistans tidligere president general Pervez Musharraf at Pakistan mistet et landområde på nærmere 2 300 km² som landet gjorde krav på. TIME konstaterer at den indiske fremrykningen erobret nesten 2 600 km² territorium som Pakistan hevder suverenitet over. Leirene ble etter kort tid omgjort til faste stillinger av begge land. Antall døde og sårede på begge sider i denne operasjonen er ikke kjent.
Etterspill
Det er forskjellige syn på den strategiske verdien av operasjonen. Noen ser på den som en unyttig erobring av ikke-strategisk land som forverret forholdet mellom India og Pakistan. Andre betrakter operasjonen for å være en «dristig» suksess av det indiske militæret som sørget for at India fikk kontroll over taktisk høyt terreng på den strategiske Saltororyggen like vest for breen, men til en høy pris. Det kan derfor anses som en taktisk og strategisk seier for India. Den indiske hæren kontrollerer i dag hele den 70 km lange Siachen-breen og alle dens sidebreer, samt de tre viktigste fjellovergangene i Saltororyggen like vest for breen - Sia La, Bilafond La og Gyong La - og har dermed en taktisk fordel av det høye terrenget.
Operasjonen i seg selv og de påfølgende kostnadene av å opprettholde logistikk i området utgjør en stor belastning for begge partene og deres militære. Pakistan iverksatte omfattende angrep i både 1987 og 1989 for å erobre Saltororyggen og fjellovergangene som kontrolleres av India. Det første angrepet ble koordinert av Pervez Musharraf (senere president i Pakistan), og klarte i starten å erobre noen høye punkter før det ble slått tilbake. Senere samme år mistet Pakistan minst en viktig kontrollpost, den såkalte «Quaid», som kom under indisk kontroll og omdøpt til Bana Post. Posten ble oppkalt etter subedar major Bana Singh, som satte i gang et dristig angrep i fullt dagslys med kodenavnet «Operasjon Rajiv» etter først å ha besteget en 457 meter høy isvegg. Naib subedar Bana Singh var den eneste mottaker av Param Vir Chakra (PVC) – Indias høyeste militære dekorasjon – i den pågående konflikten, og han ble tildelt dekorasjonen for å ha medvirket til erobringen av posten. Bana Post er i dag verdens høyestliggende militærpost i en høyde på 6 749 moh. Det andre angrepet i 1989 var også mislykket ettersom stillingene på bakken og fronten ikke endret seg. Tapet av størsteparten av Siachen-området og de etterfølgende mislykkede militærangrepene fikk Benazir Bhutto til å gjøre narr av Muhammad Zia-ul-Haq, og hun mente at han skulle ha på seg en burka fordi han hadde mistet sin mandighet.
Operasjon Meghdoot ble av noen sett på som bakgrunnen for Kargilkrigen i 1999, da Pakistan-støttede geriljasoldater og paramilitære styrker okkuperte Kargil-regionen i skjul. Det sies at Operasjon Meghdoot var inspirasjonen for denne mislykkede operasjonen i Kargil som ble iverksatt av Pakistan senere i 1999. Til tross for dette finnes det noen åpenbare likheter mellom Siachen og Kargil, blant annet den angripende partens utnyttelse av forspranget og taktiske fordel av å kontrollere og befinne seg på fjelltoppene. Men i motsetning til Operasjon Meghdoot som ble iverksatt i et område med udefinert og tvetydig grenselinje, er Line of Control en klar grense i Kargil-regionen og av den grunn fikk India full internasjonal støtte under Kargilkrigen.
Tap
Ingen offisielle tapstall er tilgjengelige. Imidlertid har begge sider mistet flere soldater på grunn av værforholdene og terrenget enn av fiendtlig ild. Et stort antall soldater fra begge parter har mistet livet som følge av frostskader, høydesyke og ved å ha falt ned i bresprekker under patruljeringer.
FNs økonomiske og sosiale råd
FNs økonomiske og sosiale råd (engelsk: United Nations Economic and Social Council, forkortet ECOSOC) er et av hovedorganene i De forente nasjoner (FN) og støtter FNs generalforsamling med å fremme internasjonalt økonomisk og sosialt samarbeid og utvikling.
ECOSOC holder som regel tre møter i året, hvorav to er organisatoriske og ett er hovedmøte der medlemmene er representert ved ministre og toppembetsmenn.
Det er 54 medlemmer i ECOSOC. Disse velges for perioder på tre år. Medlemslandene velges etter en fordelingsnøkkel. Landene i Afrika har 14 medlemmer, Asia har 11, Latin-Amerika og Karibia har 10, Øst-Europa 6 og Vest-Europa og andre land har 13. De faste medlemmene av FNs sikkerhetsråd med unntak av Kina velges som regel til ECOSOC. Det gjelder også andre større industriland.
Den norske spillerstreiken 2011
Den norske spillerstreiken 2011 var en arbeidskonflikt mellom NISO og NHO, som begynte 20. mai 2011, som følge av at NISO ikke fikk sine krav gjennom for NHO. Totalt 95 Tippeliga-spillere fra i alt ni klubber ble tatt ut i streik. Tippeligaens 9. serierunde ble berørt og alle åtte kamper ble utsatt til andre datoer. Sist norske fotballspillere gikk ut i streik var i 2002, den varte i 40 timer og førte til at en runde ble avlyst. Streiken ble avblåst sent 22. mai, da partene kom til enighet.
Bakgrunn
Streiken oppsto etter at forhandlingene mellom NISO og NHO ikke førte fram. Bakgrunnen for streiken var at NISO med sine krav ikke ble enige med NHO om et kompromiss. NISO hadde følgende krav:
Resultat
Partene kom til enighet om kvelden 22. mai, og spillernes krav om en ferieuke i løpet av sesongen ble innfridd. Videre ble det enighet om at det i fellesskap og sammen med Fotballforbundet skulle utarbeides standardkontrakter for ansettelse av spillere. Det skulle tas sikte på at oppsigelsesvernet skal være «balansert», uten at det ble spesifisert hva det innebærer eller betyr.
Videre skulle det tilrettelegges bedre for at spillerne kan ta utdannelse i løpet av karrieren. Partene ble også enige om en intensjon om at den skal komme fram til at det bruke samme merke baller i kampene.
Konsekvenser
Streiken utsatte Tippeligaens niende serierunde som egentlig skulle spilles 22. og 23. mai.
Det ble først vurdert om kampen mellom Stabæk og Strømsgodset i 9. serierunde skulle spilles som eneste kamp. Dette da ingen av lagene hadde spillere som var tatt ut i streik. Både NFF og de to klubbene ønsket en slik løsning, men de andre Tippeliga-klubbene mente at det ville være urettferdig.
Reaksjoner
LO-leder Roar Flaathen gikk, via NISOs hjemmeside, tidlig ut og støttet Tippeliga-spillerne som gikk ut i streik. Vålerenga-trener Martin Andresen kritiserte derimot NISO og kalte streiken «misbruk av streikeretten». Også tidligere RBK-trener, Nils Arne Eggen, var oppgitt. «Tøvete og helt koko», var Eggens karakterisering av streiken. Ingebrigt Steen Jensen mente at streiken kom bare fordi NISO skulle vise sin eksistensberettigelse.
Professor i ortopedisk kirurgi og tidligere idrettslege Paul Lereim mente imidlertid at spillerkravet om fritt skovalg burde være en selvfølge i idretten. «Det skal så lite til før skoene ikke passer, og bruk av sko som ikke passer fører lett til skader», skrev Lereim i et åpent brev. Norsk Supporterallianse var kritisk til at kamper måtte utsettes, da dette ville gå utover supporterne, men forstod at spillerne ønsket å velge sko selv.
NHO Idrett hevdet på vegne av klubbene at disse vil tape millioner uten skoavtale og Rosenborg, som ikke er medlem av NHO Idrett, hevdet det var helt uaktuelt for dem å gå med på et slikt krav og at det vil ta bort inntektsgrunnlaget for klubbene. TV 2, som sitter på senderettighetene fra Tippeligaen, mente at streiken var et «selvskudd av dimensjoner» for norsk fotball.
Norske fotballeksperter var delt i spørsmålet om det var riktig av NISO å ta ut Tippeliga-spillerne i streik.
Streikende spillere
Følgende 95 spillere var tatt ut i streik:
Malvik (tettsted)
I daglig bruk er Malvik bare en liten del av dette, tettbebyggelsen i tilknytning til tidligere Malvik stasjon.
Saksvik
Saksvik er et område ned mot sjøen i Malvik kommune i Trøndelag. Skillet mellom Øvre og Nedre Saksvik går langs Malvikvegen, dvs gamle E6. Grensen mot vest går langs Lassvebergvegen og i øst mot jordet med Lillesjøen. Saksvik er en frodig og idyllisk plass med nordvendt flott utsikt over Trondheimsfjorden mot Frosta, Skatval og Forbordsfjellet.
På Øvre Saksvik finnes Saksvik skole fra 1974 og Saksvik barnehage. Saksvik teaterlag setter opp «Saksvikrevyen» annenhvert år.
Stedet har fått navn etter vikingehøvdingen Saxe på Vik, og flere veger i området bærer Saxe-navnet, for eksempel Saxe Viks veg og Saxeborgvegen.
Menhit
Menhit er i henhold til oldtidens egyptiske religion og mytologi en krigsgudinne. Hennes navn har en krigerstatus da det betyr «(hun som) massakrerer», og ble framstilt som en kvinne med løvehode.
I henhold til de aggressive attributter som blir tilegnet løver ble det meste av det som ble forbundet med krigføring i Egypt avbildet som en løve, så også med Menhit som var en løvegudinne. Man mente at hun red foran den egyptiske hæren og felte deres fiender med brannpiler, også sammen med andre krigsguder. Hun var mindre kjent som et kronet gudinne og var en av gudinnene som representerte den beskyttende uraeusslange ved kongelige kroninger.
I det 3. nome (distrikt) av Øvre Egypt, spesielt ved Esna, ble det sagt at hun var hustruen til Khnum og mor til Heka. Hun ble også dyrket i Nedre Egypt hvor hun ble knyttet til gudinnene Wadjet og Neith.
Det er mulig hun representerer en utenlandsk innflytelse fra Nubia. Senteret for hennes kult var mot de sørlige grensene av Egypt som var i Øvre Egypt, og ble sterkt forbundet med Sekhmet, som var den opprinnelige løvegudinnen for krig i Øvre Egypt, etter foreningen av de to egyptiske kongerikene. Hun ble deretter etter hvert sett på som kun aspekt av denne gudinnen.
Referanser
Llista de personatges de la mitologia egípcia
FNs generalforsamling
FNs generalforsamling, eller FNs hovedforsamling, er et av hovedorganene i De forente nasjoner (FN). Forsamlingen består av alle FNs medlemsland og møtes i ordinære årlige sesjoner ledet av en president valgt av forsamlingen.
Den første sesjonen fant sted 10. januar 1946 i London og talte 51 representanter. I dag møter forsamlingen i ordinære sesjoner i FN-bygningen i New York.
Regulære årlige sesjoner holdes normalt fra september til desember. I tillegg kan forsamlingen innkalles til ekstraordinære sesjoner. Forsamlingens sammensetning, funksjon, myndighet og prosedyrer er nedfelt i FN-charterets kapittel IV.
Carsten Borchgrevink
Carsten Egeberg Borchgrevink (født 1. desember 1864 i Christiania, død 21. april 1934 i Oslo) var en norsk polarforsker og oppdagelsesreisende. Han var en pioner innen antarktisutforskning, og la mye av grunnlaget for senere ekspedisjoner ledet av Robert F. Scott, Ernest Shackleton, Roald Amundsen og andre berømte polfarere som forbindes med den heroiske tidsalder for antarktiskutforskning. Borchgrevink begynte sin karriere i Antarktis i 1894 som medlem av en norsk hvalfangstekspedisjon, da han ble ett av de første menneskene som gikk i land på det antarktiske kontinentet og samlet inn de første prøvene av levende, organisk materiale sør for den sørlige polarsirkelen.
Han ledet fra 1898 til 1900 den britiske Southern Cross-ekspedisjonen – den første ekspedisjonen som overvintret i Antarktis og som la grunnlaget for kappløpet om Sydpolen. Ekspedisjonen var også den første som utforsket Rossbarrieren siden James Clark Ross' ekspedisjon 60 år tidligere. Borchgrevink og to kolleger besteg barrieren og gjennomførte den første sledeferden på isoverflaten. De nådde en sørlig bredde på 78°50', det sørligste punkt til da nådd av mennesker. Ved tilbakekomsten til England ble ekspedisjonen til tross for sin pionervirksomhet mottatt med liten interesse av allmennheten og geografimiljøet; oppmerksomheten var festet på Scotts forestående Discovery-ekspedisjon. Borchgrevinks følgesvenner var kritiske til hans lederskap, og hans egen fremstilling av ekspedisjonen ble sett på som journalistisk og upålitelig.
Etter Southern Cross-ekspedisjonen var Borchgrevink én av tre vitenskapsmenn som ble sendt til Karibia i 1902 av National Geographic Society for å rapportere om ettervirkningen av vulkanutbruddet fra Montagne Pelée. Deretter bosatte han seg i Oslo, der han levde et tilbaketrukket liv. Hans pionerarbeid i Antarktis ble etter hvert anerkjent og hedret av flere land, og i 1912 mottok han en gjev hyllest fra Roald Amundsen. I 1930 anerkjente omsider Storbritannias Royal Geographical Society Borchgrevinks bidrag til polarutforskningen og tildelte ham Patron's Medal. Foreningen innrømmet i sin omtale at hans arbeid i forbindelse med Southern Cross-ekspedisjonen ikke hadde blitt ytt den rettferdighet den fortjente.
Tidlig liv
Carsten Borchgrevink ble født i Oslo som sønn av den norske advokaten Henrik Christian Borchgrevink og hans engelske hustru, Annie f. Ridley. Familien bodde på Uranienborg, der Roald Amundsen, en tidvis lekekamerat, også vokste opp. Borchgrevink gikk på Gjertsens skole for den høiere almendannelse, og fra 1885 til 1888 på forsthøyskolen i Tharandt i Tyskland.
Ifølge historikeren Roland Huntford var Borchgrevink en rastløs skikkelse med lidenskap for eventyr. Dette førte ham som 24-åring til Australia etter forstutdannelsen. I fire år arbeidet han med statlige oppmålingsarbeider i Queensland og New South Wales, før han bosatte seg i landsbyen Bowenfels som lærer i språk og naturfag ved Cooerwull Academy. Hans første interesse for polarutforskning fattet han ved å lese presseomtale av lokale vitenskapsmenns arbeid i den første australske komiteen for utforskning av Antarktis. Denne organisasjonen, som ble etablert i 1886, undersøkte mulighetene for å etablere permanente forskningsstasjoner i de antarktiske regioner. Planene ble ikke gjennomført; det var en sterk interesse for kommersiell hvalfangst i Sørishavet som ga Borchgrevink muligheten for å melde seg til en norsk ekspedisjon til Antarktis i 1894.
Hvalekspedisjon
Ekspedisjonen Borchgrevink deltok i ble organisert og ledet av Henrik Johan Bull, en norsk forretningsmann som i likhet med Borchgrevink hadde bosatt seg i Australia i slutten av 1880-årene. Bull planla en sel- og hvalfangstekspedisjon i antarktiske farvann. Etter å ha mislyktes med å skape interesse blant Melbournes vitenskapelige selskaper for støtte til et kombinert kommersielt og vitenskapelig foretagende, vendte han hjem til Norge for å organisere ekspedisjonen derfra. Der møtte han Svend Foyn, den 84 år gamle grunnleggeren av moderne hvalfangst. Med Foyns hjelp gikk han til anskaffelse av hvalskuta «Cap Nor» som han døpte om til «Antarctic». Bull hyret inn den erfarne hvalskutekapteinen Leonard Kristensen, og med besetning og en liten gruppe vitenskapsmenn forlot de Norge i september 1893. Da Borchgrevink fikk høre at «Antarctic» skulle anløpe Melbourne i september 1894, ilte han dit i håp om å få plass ombord. Han var heldig; William Speirs Bruce, en senere fremtredende antarktisk ekspedisjonsleder, hadde hatt til hensikt å delta i Bulls ekspedisjon som naturforsker, men hadde ikke rukket å nå frem til skipets avgang fra Norge. Dette åpnet en mulighet for Borchgrevink som møtte Bull i Melbourne og overtalte ham til å ta ham med som dekksgutt og deltidsforsker.
I de følgende månedene hadde «Antarctic» suksess med selfangst rundt subantarktiske øyer, men det viste seg å være dårlig med hval. Bull og Kristensen bestemte seg for å føre skipet videre sørover til områder der hval var observert på tidligere ekspedisjoner. Skipet seilte gjennom et isbelte og videre inn i Rosshavet, men hval var fremdeles ikke å finne. Den 17. januar 1895 ble det gjennomført en ilandstigning på Foyn Island i øygruppen Possession Islands, der James Clark Ross hadde plantet det britiske flagget i 1841. Bull og Borchgrevink la igjen en melding i en boks som fremtidig bevis på deres ilandstigning. Borchgrevink fant lav på øya, det første plantelivet oppdaget sør for den sørlige polarsirkelen. Den 24. januar var skipet i nærheten av Kapp Adare på den nordligste delen av Victoria Land på det antarktiske kontinentet. Ross' ekspedisjon hadde ikke vært i stand til å komme i land der i 1841, men da «Antarctic» nærmet seg land, ble forholdene rolige nok til at en lettbåt kunne settes på vannet. En gruppe med Bull, Kristensen, Borchgrevink og flere andre satte kursen mot en rullesteinstrand nedenfor forberget. Hvem som var først i land har vært gjenstand for strid; både Kristensen og Borchgrevink hevdet å ha vært først, sammen med den 17 år gamle, newzealandske sjømannen Alexander von Tunzelmann som fortalte at han hadde «hoppet ut for å holde båten stødig». Gruppen hevdet at dette var den første ilandstigningen på det antarktiske fastlandet, men muligens var den amerikanske kapteinen John Davis i land på Den antarktiske halvøy i 1821. Andre fangstekspedisjoner kan også ha vært i land før ekspedisjonen til Kapp Adare.
Mens de var i land ved Kapp Adare samlet Borchgrevink flere prøver av stein og lav; sistnevnte skulle vise seg å være av stor interesse i vitenskapelige kretser, som hadde tvilt på vegetasjonens evne til å overleve så langt sør. Han studerte også strandlinjen nøye og vurderte mulighetene for på en fremtidig ekspedisjon å gå i land og etablere en overvintringsleir. Da «Antarctic» nådde Melbourne, mønstret Bull og Borchgrevink av skipet. Begge håpet å skaffe midler tiil en ny Antarktis-ekspedisjon, men ingen av dem lyktes. Et uvennskap utviklet seg mellom dem, muligens på grunn av deres sprikende beretninger om reisen med «Antarctic»; begge fremhevet sin egen rolle uten fullt ut å anerkjenne den andres.
Den internasjonale, geografiske kongressen 1895
For å fremme sine idéer om en ekspedisjon som skulle overvintre ved Kapp Adare på det antarktiske kontinentet, skyndte Borchgrevink seg til London der Royal Geographical Society var vert for den sjette, internasjonale, geografiske kongressen. Den 1. august 1895 henvendte han seg til kongressen, der han redegjorde for muligheten av å benytte stranden ved Kapp Adare som leirplass for en vitenskapelig ekspedisjon gjennom den antarktiske vinteren. Han beskrev området som «en trygg beliggenhet for hytter, telt og proviant», og fortalte at det var indikasjoner på at på denne plassen «utviser ikke polarsirkelens grenseløse kraft hele sin voldsomme evne». Han antydet også at kontinentets indre kunne være tilgjengelig via en enkel rute med «jevn stigning». Han avsluttet sitt foredrag med å kunngjøre at han var villig til å lede en ekspedisjon dit selv.
Hugh Robert Mill, Royal Geographical Societys bibliotekar, var til stede på kongressen og rapporterte reaksjonene på foredraget: «Hans likeframhet og brå tale opprørte de akademiske diskusjonene med en frisk bris av realisme. Ingen hadde mye til overs for Borchgrevink, men han hadde en dynamisk kvalitet og var fast bestemt på å reise ned igjen til det ukjente Sør, noe som falt inn hos flere av oss som et godt tegn for utforskning». Kongressen ga imidlertid ikke sin tilslutning til Borchgrevinks idéer; i stedet vedtok de en generell resolusjon til støtte for utforskning av Antarktis der de foreslo at «de enkelte vitenskapelige selskaper rundt om i verden skulle oppfordre til, på den måten de selv anser mest effektiv, at man går i gang med dette arbeidet før utgangen av århundret».
Manglende støtte
Borchgrevink forsøkte å få til et samarbeid med William S. Bruce, som også planla en ekspedisjon til Antarktis. Deres felles plan strandet da Borchgrevink, som hadde et anstrengt forhold til Henrik Bull, fikk rede på at Bruce var i diskusjoner med ham; «Jeg beklager derfor at vi ikke kan samarbeide», skrev Borchgrevink til Bruce. Han oppdaget også at Royal Geographical Society hadde holdt skjult egne planer om en Antarktis-ekspedisjon siden 1893. Under påvirkning av selskapets president, Clements Markham, var dette prosjektet ikke bare betraktet som en vitenskapelig affære, men også som et forsøk på å gjenopplive Royal Navys tidligere storhet innen polarutforskning. Dette skulle etter hvert utvikle seg til National Antarctic Expedition under ledelse av Robert F. Scott, og det var disse planene fremfor Borchgrevinks moderate planer som tiltrakk interesse fra de vitenskapelige selskapene. Markham var en innbitt motstander av private initiativ som kunne komme til å gå ut over den økonomiske støtten til hans prosjekt, og Borchgrevink, som måtte innse at han sto uten praktisk støtte, skrev: «Det var en bratt motbakke jeg måtte skyve min antarktiske rullestein opp».
George Newnes
I sin søken etter støttespillere møtte Borchgrevink den britiske forleggeren og redaktøren George Newnes, som blant annet hadde The Strand Magazine i sin portefølje. Det var ikke uvanlig for forleggere å støtte utforskning – Newnes' store rival Alfred Harmsworth (senere Lord Northcliffe) hadde nylig finansiert Frederick Jacksons ekspedisjon til Frans Josefs land («Jackson-Harmsworth-ekspedisjonen»), og han hadde gitt løfte om økonomisk bidrag til Discovery-ekspedisjonen. Newnes var tilstrekkelig imponert over Borchgrevink til at han tilbød full dekning av kostnadene for den foreslått ekspedisjonen – omkring £40,000, (minst £3 millioner i 2008-verdi). Denne gavmildheten gjorde Markham og det geografiske miljøet rasende, da de så på Borchgrevink som en blakk, norsk ubetydelighet som hadde sikret seg britiske penger som de mente burde tilfalt dem. Markham opprettholdt sin forakt og fiendtlighet overfor Borchgrevink og kritiserte senere Mill for å ha deltatt på tilstelningen ved ekspedisjonens avreise.
Newnes satte som betingelse at ekspedisjonen skulle benevnes «the British Antarctic Expedition» og seile under britisk flagg. Av de totalt 29 mennene som deltok på toktet, var bare to briter, mens det var én australier og resten nordmenn. Til tross for dette, ville Borchgrevink forsøke å fremheve ekspedisjonens britiske karakter. Han benyttet det personlige flagget til hertugen av York og brakte med seg 500 bambusstenger med miniatyrversjoner av Union Jack for «utforskning og utvidelse av det britiske imperiet».
Overvintring i Antarktis
Med finansieringen i orden gikk Borchgrevink til anskaffelse av ishavsskuta «Pollux» som han døpte om til «Southern Cross» og utstyrte til ekspedisjonsskip. «Southern Cross» seilte fra London i august 1898, og etter en tre ukers stopp i Hobart på Tasmania ankom skipet Kapp Adare 17. februar 1899. Her, på stedet som Borchgrevink hadde beskrevet for den geografiske kongressen, satte ekspedisjonen opp den aller første landbasen på det antarktiske kontinentet – midt i en pingvinkoloni. Den ble kalt «Camp Ridley» til ære for Borchgrevinks mor. Den 2. mars avgikk «Southern Cross» for overvintring i New Zealand og etterlot seg en gruppe på ti personer med proviant, utstyr og 70 hunder. Dette var første gang hunder ble medbrakt til Antarktis.
Louis Bernacchi, ekspedisjonens australske fysiker, skrev etter ekspedisjonen: «Borchgrevink var på mange måter ikke en egnet leder». Borchgrevink var åpenbart ingen autokrat, men uten en ramme av et akseptert hierarki beskrev Bernacchi en rådende tilstand av «demokratisk anarki» der dagene besto av møkk, uorden og inaktivitet. Videre, etter som vinteren utviklet seg, viste det seg at Borchgrevinks tro på at Kapp Adare ville være skånet mot det verste antarktiske været slo feil; han hadde faktisk valgt et sted som var særskilt eksponert for iskald sønnavind fra innlandsisen. Ettersom tiden gikk ble stemningen mer og mer laber; mennene ble irritable og kjedsomhet rådde. Det var flere alvorlige uhell: et ubevoktet stearinlys førte til tilløp til brann, og ved en annen anledning var flere av mennene nær ved å bli kvalt av kullos fra ovnen. Borchgrevink forsøkte å etablere en daglig rutine, og det vitenskapelige arbeidet ble gjennomført kontinuerlig. Han skrev imidlertid, med referanse til den generelle mangelen på fellesskap: «Stillheten brøler i våre ører». Det la en ytterligere demper på moralen at gruppens zoolog, Nicolai Hanson, ble uhelbredelig syk og død 14. oktober. Da vinteren gikk mot slutten og forholdene gjorde det mulig å foreta sledeferder, viste deg seg snart at Borchgrevinks antakelse om en enkel rute til innlandet ikke stemte. Høye fjellkjeder med massive isbreer skilte Kapp Adare fra kontinentets indre, og dette begrenset utforskningen til de nærmeste områdene rundt leiren. Imidlertid var Borchgrevinks hovedformål med ekspedisjonen blitt innfridd – å overvintre på det antarktiske kontinentet og gjennomføre vitenskapelige målinger der. Da «Southern Cross» vendte tilbake i slutten av januar 1900, besluttet Borchgrevink å forlate leiren til tross for at det fantes tilstrekkelig med drivstoff og proviant for en overvintring til. I stedet for å vende direkte hjem, seilte «Southern Cross» sørover og avla flere øyer i Rosshavet besøk. De nådde deretter isbarrieren som James Clark Ross hadde oppdaget på sin reise 1839–43 og som senere ble oppkalt etter ham. Ingen hadde seilt langs barrieren siden den gang, og Ross hadde ikke vært i stand til å gjennomføre en ilandstigning. Borchgrevink oppdaget en vik langs barrierekanten som senere ble navngitt Bay of Whales (Hvalbukta) av Shackleton. Den 16. februar 1900 gikk de som de første i land på isbarrieren, og Borchgrevink og to andre ekspedisjonsmedlemmer foretok en sledereise 16 kilometer sørover til 78°50'S – en ny sørlig rekord. «Southern Cross» seilte deretter nordover og ankom New Zealand 1. april. Borchgrevink telegraferte straks om ekspedisjonens skjebne og returnerte med en passasjerdamper til England.