cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gift med en millionær
Handling
Noen uker senere har Loco og Pola forduftet og Schatze må igjen begynne å pantsette møblene. Hun går også med på et stevnemøte med Tom. Hun blir forelsket, men liker ikke at han er så fattig. Tom på sin side forteller ikke at hun tar feil. Når J. D. likevel kommer tilbake for å fri til Schatze, sier hun ja. På bryllupsdagen dukker både Loco og Pola opp igjen: Loco har giftet seg med Eben og Pola har giftet seg med Freddie. Schatze greier ikke å gjennomføre bryllupet og later som at hun har skadet foten for å få snakke med J. D. i enerom. Hun synes ikke det blir riktig å gifte seg når hun ikke er forelsket i ham, og det kommer samtidig frem at hun er forelsket i Tom. J. D. kjenner Tom og vet at han er rik, men avslører ingenting. Ikke lenge etter har Schatze giftet seg med Tom, som hun fortsatt ikke vet sannheten om. De tre venninnene, og deres ektemenn, møtes på en kafé og mennene spøker om hvor mye penger de har. Tom forteller at han er verdt rundt 200 millioner dollar. De andre bare ler helt til han tar frem en bunke med 1000 dollar sedler for å betale med. De tre venninnene besvimer, mens deres ektemenn skåler for dem.
Produksjon
Filmen inneholder en rekke interne spøker. I motevisningen dukker Monroes rollefigur, Pola Debevoise, opp i en badedrakt pyntet med diamanter. Det blir annonsert at «diamanter er en jentes beste venn», noe som er en referanse til Monroes forrige film, Herrer liker blonde piker. Monroes rollefigur klager også over at menn ikke bryr seg om jenter som bruker briller, noe som er basert på en velkjent vittig kommentar av Dorothy Parker. Mens Grables rollefigur, Loco Dempsey, er i Maine sammen med Fred Clarks rollefigur, Waldo Brewster, hører de to på radio og hun insisterer på at musikeren som spiller er Harry James. I virkeligheten var Gable gift med James. I en scene der Bacalls rollefigur, Schatze Page, prøver å overtale rollefiguren til William Powell, J.D. Hanley, om at hun foretrekker eldre menn, nevner hun «han fyren i Afrikadronningen» som eksempel. I virkeligheten var Bacall gift med Humphrey Bogart som spilte hovedrollen i denne filmen.
Filmen var den siste Grable spilte inn mens hun var under kontrakt med Fox.
Musikk
Filmen starter med en ouverture, der 20th Century Fox Orchestra og dirigent Alfred Newman filmes mens de spiller melodien han skrev til Street Scene fra 1931. Årsaken var at CinemaScope ville fremheve sitt nye magnetiske firespors stereosystem, og det nye bredformatet. Hele orkesteret er synlig stort sett gjennom hele fremføringen, men det er ingen nærbilder av hverken musikerne eller Newman. Etter at melodien er ferdigspilt, snur Newman seg for å takke publikum før filmens intro settes i gang. Orkesteret kan sees igjen når rulleteksten går etter filmslutt.
Mottakelse
Filmen ble en stor suksess og spilte inn rundt åtte millioner dollar. Variety hyllet manusforfatter Johnsons evne til å blande de to originalskuespillene med sitt eget friske materiale. De tre hovedrolleinnehaverne, Monroe, Grable og Bacall, roses også for sine prestasjoner, mens Powells rolletolkning trekkes frem som det virkelige høydepunktet i filmen.
Andre versjoner
The Greeks Had a Word for Them (1932), med Joan Blondell, Ina Claire og Madge Evans i hovedrollene, var også basert på Akins' teaterstykke. Grable spilte angivelig en statistrolle i denne filmen. TV-serien How to Marry a Millionaire, som ble sendt fra 1957 til 1959, var basert på Gift med en millionær. I hovedrollene spilte Barbara Eden, Lori Nelson og Merry Anders. Sistnevnte hadde en liten rolle i filmen som en modell.
Skuespillerinnen Nicole Kidman har kjøpt rettighetene til filmen og skal produsere og muligens spille i en nyinnspilling av den.
Lunnestien (Oslo)
Lunnestien (1–13, 2–16) er en vei på Ulsrud i bydel Østensjø i Oslo. Den går fra Ulsrudveien til Kringkollen.
Veien fikk navn i 1928 etter plassen Lunne.
Veien har boligbebyggelse.
Edward Aveling
Edward Bibbens Aveling (født 29. november 1849, død 2. august 1898) var en framtredende engelsk biolog og en populær talsmann for Darwins utviklingslære, for ateisme og sosialisme. Aveling var forfatter av tallrike bøker og pamfletter, og var en av grunnleggerne av Den sosialistiske liga og Det uavhengige arbeiderpartiet. I mange år var han partner til Eleanor Marx, den yngste datteren av Karl Marx. Han var i sin samtid en omdiskutert figur.
Tonje Strøm
Tonje Strøm (født 20. april 1937 i Oslo, død 2. november 2010) var en norsk tegner, grafiker og maler. Hun var utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole.
Edward Aveling
Tidlige år
Edward Aveling ble født den 29. november 1849 i Stoke Newington som det femte av åtte barn av Thomas William Baxter Aveling (1815–1884), en kongregasjonalistiske prest, og hans hustru Mary Ann (død 1877), datter av bonden og vertshuseieren Thomas Goodall i Wisbech, Cambridgeshire.
Tonje Strøm
Tonje Strøm illustrerte en rekke bøker, særlig barnelitteratur, blant annet for Inger Hagerups Hultertilbulter fra 1979 og Einar Øklands tegnspråkbilledbok Egg til alle fra 1982. Hun laget også plakater for Nei til atomvåpen og var fast illustratør i kvinnetidsskriftet Sirene fra 1973 til 1983. Bildene hennes kjennetegnes av en fri og følsom strek.
Edward Aveling
Tidlige år
Aveling gikk på skole i Taunton i Somerset, og i 1867 begynte han å studere medisin ved University College London og tok eksamen med BSc i 1870. Han begynte deretter å undervise i biologi og forelese i vitenskap ved King's College London, men ble fratatt muligheten til forfremmelse grunnet sin ateisme og venstreradikale synspunkter. Han begynte isteden å undervise i biologi og anatomi ved Royal London Hospital, noe som varte fram til 1882.
Han bidro med flere artikler om vitenskapelige emner i Charles Bradlaughs magasin The National Reformer, og skrev en bok om utviklingslæren med tittelen The Student's Darwin (1881). Hans offentlig erklærte ateisme førte igjen til at han mistet stillingen ved London Hospital. I 1881 møtte han Charles Darwin og hadde en rekke lange møter med ham hvor de diskuterte vitenskap og religion. Aveling utga en bok om disse diskusjonene med tittelen The Religious Views of Charles Darwin, og utløste en kontrovers ved å hevde i denne boken at Darwin var ateist. Han medlem av National Secular Society hvor han blant annet ble kjent med Annie Besant.
Tonje Strøm
Tonje Strøm fikk Kulturdepartementets barnebokpris for bokillustrasjonene sine fem ganger, første gang for tegningene til Ebba Linds Per-Pål-Espen på Sommerøya allerede i 1959.
Edward Aveling
Tidlige år
Aveling giftet seg med arvingen Isabel Campbell Frank den 30. juli 1872, men ekteskapet varte kun i to år før de ble separert, som det heter, i all fordragelighet. I henhold til Aveling var årsaken til at de gikk fra hverandre var at hans hustru ikke kunne holde ut hans ateisme, men det ble sagt at Aveling hadde giftet seg for hennes penger.
Tonje Strøm
Hun var gift med Nils Aas i årene 1959–79, og brukte da navnet Tonje Strøm Aas.
Edward Aveling
Tidlige år
I 1880 holdt Aveling over et hundre forelesninger om fritenkning og ble gjort til visepresident av National Secular Society. Han redigerte det sekulære humanistiske magasinet The Freethinker da dets redaktør og grunnlegger, George William Foote, ble satt i fengsel for blasfemi i 1883.
Annie Besant organiserte en rekke med søndagsforedrag for ham om vitenskap og religion over hele England. Aveling hjalp også Bradlaugh i hans kamp om å bli anerkjent i det britiske parlamentet etter at han i 1880 ble innvalgt som representant fra Northampton. Besant introduserte Aveling for Henry Hyndman, lederen av Den sosialdemokratiske føderasjon. I november 1882 stilte han til valg ved School Board of London, og ble innvalgt etter at både National Secular Society og Den sosialdemokratiske føderasjon hadde støttet ham i valgkampen. Avelings politiske kampsak var gratis grunnskole for arbeiderklassen. Etter å ha erklært seg som marxist, var imidlertid vennskapet med Bradlaugh over, og han trakk seg som medlem av National Secular Society.
Politisk karriere
I 1884 innledet Aveling et forhold til og ble partner med Eleanor «Tussy» Marx, datter av Karl Marx, til tross for at han fortsatt var formelt gift med Isabel Frank, noe som vedvarte helt til hennes død i 1882. Selv om hans bakgrunn var i biologi framfor politisk økonomi, kunne Aveling trenge seg inn i de innerste sirklene hos britiske sosialister via hans personlige forhold til Tussy.
Senere i 1884 ble både Aveling og Eleanor Marx innvalgt til det utøvende råd for den sosialdemokratiske føderasjon. Den posisjonen ble kortvarig da begge gikk ut av føderasjonen mot slutten av året sammen William Morris og Belfort Bax etter en bitter trette for å opprette den sosialistiske liga.
I 1884 ble Aveling vervet av Friedrich Engels for å hjelpe til å få oversatt til engelsk det første bindet av Karl Marxs bok Das Kapital. Aveling oppnådde også en viss suksess som skuespillerforfatter under forfatternavnet Alec Nelson.
Høsten 1886 turnerte Aveling og Eleanor Marx med forelesninger i USA på vegne av Det sosialistiske arbeiderpartiet i Amerika. Da de kom tilbake til England skrev de en bok som analyserte situasjonen til den venstrepolitiske bevegelsen og fagforeningene i USA for et britisk publikum. De betraktet USA som befolket av «ubevisste sosialister», mennesker som delte sosialistiske verdier, men som avviste sosialistiske ideer. Aveling og Marx skrev:
I løpet av sin tid i Den sosialistiske liga skrev og oversatte Aveling ulike sosialistiske tekster, men forble uansett personlig upopulær i bevegelsen, og var stadig emne for jevn strøm av sladder og anklager.
Krigsskip
Krigsskip er normalt bygget på en helt annen måte enn en lastebåt. I tillegg til å være bevæpnet, var de i tidligere tider pansret for å motstå skader, og er normalt raskere og mer manøvrerbare. I krigstid blir ofte lastebåter bevæpnet og seiler med militær last, men forskjellen er fremdeles at disse ikke er bygget for slik bruk, og er ikke optimale for oppgaven. Normalt tilhører krigsskip marinen.
Edward Aveling
Politisk karriere
I august 1888 ble den avdeling som Aveling og Eleanor Marx tilhørte adskilt fra den anarkistdominerte sosialistiske liga til fordel av en uavhengig eksistens som Bloomsburys sosialistiske samfunn. Etter å ha forlatt sosialistligaen ble Aveling aktiv i gassarbeidernes fagforening og fungerte som deres revisor. Aveling var med på opprette, medlem og innvalgt til den utøvende komité for Det uavhengige arbeiderpartiet på konferansen i 1893 som etablerte organisasjonen. Han forlot denne gruppen ved heller å bli med i den marxistiske Sosialdemokratiske føderasjon i 1896, det til tross for hans langvarige personlige og politiske krangel med denne organisasjonens leder, Henry Hyndman.
Krigsskip
Orlogsskip stammer fra det nederlandske ordet for krig; oorlog.
Edward Aveling
Senere liv, død og ettermæle
Aveling var mislikt av mange sine samtidige for hans tendens til å låne penger av alle sammen. En biograf av Eleanor Marx skrev i 1976 at sannheten at Aveling var i seg selv noe av en optisk illusjon: sett i et lys kunne han bli opplevd som en slapp, sorgløs, men i og for seg grunnleggende sunn; i et annet lys som en rendyrket kjeltring. Hva som ikke var til unngå uansett vinkel var hans evige hang til å låne penger… tidvis å tømme fullstendig de han lånte fra, enten de var rike eller fattige. Selv om han hadde utallige nære forhold til andre kvinner, er det ikke kjent at han ble far til noen barn.
Harry Potter (figur)
Harry Jakob Potter (født 31. juli 1980 ) er en fiktiv person fra bok- og filmserien Harry Potter, skrevet av J.K. Rowling. Han er det eneste barnet av avdøde Jakob og Lilly Potter som ble drept av mørkets herre.
Harry Potter blir spilt av Daniel Radcliffe i samtlige Harry Potter-filmer og av Jaime Parker og Jaime Glover i Harry Potter and the Cursed Child.
Biografi
Harry har arvet sin fars utseende og sin mors øyne. Han er berømt i magikerverdenen på grunn av sitt sammenstøt med den onde Fyrst Voldemort da han var bare ett år gammel. Voldemort, som er den ondeste og mektigste (mektigste ved siden av Albus Humlesnurr,) trollmannen som noensinne har levd, og den viktigste skurken i serien, mistet på mystisk vis kreftene sine og ble veldig invalidisert etter sammenstøtet.
Jakob og Lilly Potter døde da Voldemort oppsøkte dem i 1981 mens de forsvarte Harry fra Voldemorts angrep. Jakob døde først, og Lilly døde mens hun ofret seg selv for å redde sin sønns liv. Dette ga Harry en beskyttelse som Voldemort ikke kunne overvinne, en slags magisk formel av kjærlighet. Som en følge av denne beskyttelsen overlevde Harry avada kadavra-formelen, en formel som ingen før (eller siden) har overlevd. Formelen slo tilbake på Voldemort, og invalidiserte ham. I Harry Potter og Mysteriekammeret sier Harry at jeg vet ikke hvorfor du mistet kreftene dine den kvelden, men jeg vet hvorfor du ikke greide å ta livet av meg til Voldemort. Overvunnet og maktesløs gjemte Voldemort seg et sted ingen kunne finne ham, og Harry ble kjent i magikerverdenen som «Gutten som overlevde». Harry ble kanskje mest kjent for det lynformede arret trylleformelen etterlot på pannen hans.
Harry ble oppdratt av tanten og onkelen Petunia og Wiktor Dumling, som forsømte ham til fordel for deres egen sønn, Dudleif. De forsøkte også å fjerne alle spor av at Harry var en trollmann, og prøvde å gjøre ham «normal» ved å holde ham totalt isolert fra magikerverdenen. For å forklare arret i Harrys panne, hevdet onkelen og tanten overfor ham at foreldrene hans var drept i en bilulykke. Harry visste ikke at han var en magiker før sin ellevte fødselsdag, da Gygrid fortalte ham sannheten, og også om hvorfor han var berømt i magikerverdenen.
Kort tid etter denne avsløringen, begynte Harry å studere ved Galtvort høyere skole for hekseri og trolldom hvor ble han plassert i Griffinghuset, og ble venner med Ronny Wiltersen og senere Hermine Grang. Han deler sovesal med Ronny, Nilus Langballe, Jokum Finnimann og Tommy Ding.
Harry lot ikke berømmelsen gå ham til hodet, selv om Gyldeprinz Gulmedal og Frodrik Fromm minnet ham på at han var kjendis nesten konstant i Harry Potter og Mysteriekammeret. Faktisk ble Harry irritert av sin berømmelse, og effekten den hadde på forholdene hans til andre, da den førte til at flere smisket med ham eller hatet ham.
Beskyttelsen Harrys mor overførte til ham ved å ofre seg i hans sted, hjalp ham igjen ti år senere i Harry Potter og De vises stein, da Fyrst Voldemort returnerte i hemmelighet til magikerverdenen for å lete etter De vises stein. Voldemort brukte kroppen til professor Krengle, kom til Galtvort for å finne steinen, og forsøkte å ta livet av Harry igjen. Lilly Potters beskyttelse var imidlertid fortsatt i blodet hans, noe som resulterte i at Voldemort ikke engang kunne berøre Harry. Voldemort ble tvunget til å stikke av igjen, og etterlot seg Krengle for å dø.
I Harry Potter og Fangen fra Azkaban begynte Harry å forandre seg. Han var sint fordi han tror Sirius Svaart var ansvarlig for at Voldemort klarte å finne foreldrene hans. Han oppdaget imidlertid etterhvert at Svaart var farens beste venn, og hans egen gudfar. Senere finner han ut at det var ikke Svaart som forrådte foreldrene hans, men Petter Pittelpytt, som var en annen venn av familien, og senere Voldemorts tjener. I slutten av boken gir Sirius Harry noe han har ønsket hele livet; et hjem langt borte fra Dumlingene. Harry var rask med å akseptere dette tilbudet, men senere fikk han beskjed om at han ikke kunne bo med Svaart fordi Svaart er en ettersøkt forbryter.
Det største ønsket til Harry er å være normal, å være sammen med foreldrene sine og at alle han bryr seg om skal være sikre og glade. Harry risikerer gjerne livet for andre, og prøver like ofte å overbevise andre om ikke å sette seg selv i fare. For eksempel, i den første boken, vil han ikke at Ronny og Hermine skal prøve å finne De vises stein sammen med ham. Dette skjer også i Harry Potter og Føniksordenen, når Gulla, Nilus og Lulla vil være med Harry, Ronny og Hermine til magidepartementet for å redde Sirius.
Også de negative personlighetstrekkene til Harry beskrives ofte. For eksempel har han kort lunte hvis hans foresatte eller andre han bryr seg om fornærmes eller hvis noen ikke tror ham. Dessuten er han, i likhet med Ronny, ikke bestandig flink med å gjøre leksene sine. I Harry Potter og Føniksordenen, opptrer Harry som mer forstyrret, bekymret og temperamentsfull enn før fordi han må finne seg i at nesten ingen i magikerverdenen tror ham når han sier at Voldemort har vendt tilbake. Magikerverdenen tror nemlig heller han sier dette fordi han ønsker oppmerksomhet. I tillegg er denne boken lagt til midt i pubertetsalderen, noe som fører med seg flere ting. Noen ganger blir Harry også sint på Ronny og Hermine, og spesielt hvis de krangler med hverandre. En spesiell episode under dette, er når Ronny og Harry er uvenner i nesten en måned i Harry Potter og Ildbegeret.
Harry har bestandig vært isolert og alene. Han har mistet foreldrene sine, sin gudfar, og til sist, i Harry Potter og Halvblodsprinsen, mister han sin siste beskytter, Albus Humlesnurr, som blir drept av Severus Slur. Han støtter seg ofte til Remus Lupus og familien Wiltersen hvis han trenger hjelp eller råd. Molly Wiltersen er spesielt en slags morsfigur for Harry, og hun behandler ham som en av sine egne sønner. Andre ganger er det Gygrid som tilbyr seg å hjelpe Harry, men etter hvert som Harry utvikler seg som tenåring, blir forholdet hans med Gygrid mer og mer utvisket.
Harrys lojalitet mot andre er veldig sterk, og han forventer lojalitet tilbake. Denne egenskapen har ofte hindret Harry fra å se ting objektivt, og det hindrer ham også av og til fra å motta konstruktiv kritikk fra sine venner, slik som Hermine.
Når det gjelder pålitelighet, er Harry ofte veldig bekymret for hvem han kan stole på og ikke. Eksempelvis er Harry motvillig til å stole på Severus Slur, til tross for at rektor Humlesnurr stoler helt og fullt på ham. Ettersom Harry ble oppdratt av Dumlingene, og har opplevd skrekkelige ting (som mordet på Fredrik Djervell i Harry Potter og Ildbegeret, Sirius Svaarts død i Harry Potter og Føniksordenen og Albus Humlesnurrs død i Harry Potter og Halvblodsprinsen), føler han seg ofte misforstått. Harrys følelse av isolasjon øker mot slutten av Harry Potter og Føniksordenen, da han skjønner at han må stå alene i kampen mot Voldemort.
I Harry Potter og Ildbegeret får man for første gang høre om at Harry blir forelsket, i Cho Chang (det hintes om denne forelskelsen også i Harry Potter og Fangen fra Azkaban). I løpet av sitt femte år ved Galtvort har han et forhold til henne som er litt av og på, og han kysser henne en gang under en misteltein. I slutten av boken skiller de lag, hvilket er et brudd som teknisk sett var et resultat av at Chos venn Marietta Eggelkam avslører Humlesnurr-legionen ovenfor Venke Dolorosa Uffert. Harry har også andre grunner for å gjøre det slutt med Cho, deriblant at de ikke er helt på samme bølgelengde, at Harry ikke har den minste anelse om hvordan et forhold skal fungere, og at han er uvillig til å takle Chos sorg over at ekskjæresten Fredrik Djervell er død.
Det feilslåtte forholdet mellom Harry og Cho er en kontrast til hans neste forhold med Gulla Wiltersen, som J.K. Rowling har sagt hun hadde lagd for å bli Harrys ideelle kjæreste. Dette forholdet starter med Gullas ubesvarte forelskelse i Harry i boken Harry Potter og Mysteriekammeret og i Harry Potter og Ildbegeret. Det ironiske med situasjonen er at Harry ikke legger merke til Gulla før i Harry Potter og Føniksordenen, når Hermine forteller ham at Gulla har gitt ham opp. I Harry Potter og Halvblodsprinsen innleder Gulla et forhold med Tommy Ding, og Harry sliter med at hun ikke er forelsket i ham lenger. Ting ordner seg etterhvert: Gulla og Tommy slår opp, Harry blir båret på gullstol etter at de har vunnet rumpeldunkpokalen, og Harry og Gulla kysser hverandre spontant foran hele oppholdsrommet til griffingstudentene. Ronny, som tydeligvis har blandede følelser vedrørende dette forholdet, uttrykker en slags godkjennelse ved å ikke protestere mot det. I slutten av Harry Potter og Halvblodsprinsen gjør Harry det slutt med Gulla i et forsøk på å forsikre seg om at hun er trygg. Gulla godtar avgjørelsen hans uten veldig mye krangling, men de virker begge håpefulle om at de skal ha en fremtid etter at Voldemort er tatt hånd om for godt.
I Harry Potter og Halvblodsprinsen tror omsider hele magikerverdenen på at Harry er den «utvalgte» når det gjelder profetien om Harry og Voldemort. I denne boka har Harry timer hos Humlesnurr der de ser på gamle minner sammen i tanketank. Minnene omhandler Voldemorts fortid. Humlesnurr tar Harry med seg på en ekspedisjon for å finne det de tror er en malacrux, et objekt som inneholder en del av Voldemorts sjel, og som må ødelegges for å kunne gjøre Voldemort dødelig. Denne malacruxen er gjemt i midten av en dauingeinfisert innsjø i en ensom grotte. Etter Humlesnurrs død (en død det fortsatt debatteres i om bør føre til Galtvorts stenging, eller om den kan åpnes igjen under styre av den nye rektoren Minerva McSnurp) bestemmer Harry seg for at han uansett ikke vil tilbake til skolen, men isteden skal vie sitt liv til å ødelegge de fire gjenværende malacruxene til Voldemort.
Harry får vite i sin død at han var den siste malacruxen.
Nitten år senere
Rett før Jakob, Albus og Rosa går på toget, er Albus redd for å havne i Smygard, og betror dette til Harry. Harry forteller at valghatten plasserte Harry i Griffing, fordi han ba om å slippe Smygard, samt at Albus Severus er oppkalt etter to av rektorene på Galtvort, og at én av dem var smygardig og den modigste mannen Harry har møtt. Harry fortalte dette bare til Albus Severus. Nilus Langballe ender opp som lærer i urtologi.
Albus Severus Potter
Albus Severus Potter er Harry og Gullas sønn. Albus er oppkalt etter to av rektorene på Galtvort (Severus Slur og Albus Humlesnurr).
Lilly Lulla Potter
Lilly Lulla er Harry og Gullas datter. Lilly er oppkalt etter sin farmor, Lilly Potter og en gammel klassekammerat av Gulla og Harry, Lulla Lunekjær.
Teddy Remus Lupus
Teddy er sønnen av Remus Lupus og Nymfadora Dult. Han ble født da Harry var 17 år. Harry ble nevnt som Gudfar da Remus forteller ham om hans sønn i bok 7.
Jakob Sirius Potter
Jakob er den eldste av barna i Potter familien. Han er oppkalt etter sin farfar Jakob Potter og Harrys gudfar Sirius Svaart.
~Every Single Year I'm Drowning In My Tears~ ~Hvert Eneste År Drukner Jeg I Mine Tårer~
Referanser
Harry Potter
Jóanis Nielsen
Jóanis Nielsen (født 17. september 1954 i Sandavágur) er en færøysk redaktør, lærer og tidligere politiker (Ff.).
Han gikk først i snekkerlære, men begynte senere i bankvesenet. Han var filialbanksjef for Føroya Banki på Vágar. Han har også vært finansfullmektig i det færøyske Sosialdepartementet. Han tok eksamen ved Føroya Læraraskúli i 1999. Fra 2003 underviste han ved folkeskolen i Sandavágur og Miðvágur. Siden 2013 har Nielsen vært redaktør for sin egen nettavis.
Nielsen var medlem av kommunestyret i Sandavágur 1981–1989 og 2001–2005, i perioden 1985–1989 som kommunestyrets formann/borgermester. Han var styreformann for den interkommunale samarbeidsordningen på Vágar 1981–1985. Nielsen møtte fast på Lagtinget for fiskeriminister Jørgen Niclasen 1998–2003, valgt fra Vágar, og satt i Lagtingets velferdskomité 1998–2003 og Lagtingets kulturkomité 1998–2002.
Ammunisjon
Ammunisjon (fra latin munire, å forsyne og fra fransk munition) er eksplosiver og prosjektiler til våpen og våpensystemer. Patroner, missiler, granater og piler (til bue) er eksempler på ammunisjon, men idag brukes stort sett kun i relasjon til skytevåpen og artilleri.
Bernard Dunster
Bernard Francis «Frank» Dunster (født 24. mars 1921, død 8. april 1995) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz.
Dunster ble olympisk mester i ishockey under vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han var med på det canadiske laget som vant turneringen foran Tsjekkoslovakia og Sveits.
Ammunisjon
Ammunisjon til skytevåpen
I begynnelsen var ammunisjonen småstein hvor man hadde svartkrutt bak som ble manuelt satt fyr på. Etter hvert gikk man over til å bruke ett større prosjektil. Man begynte så å bruke blykuler som prosjektiler, og allerede på 1500-tallet utviklet man rifling for bedre presisjon, noe som gjorde at prosjektilet ble vridd rundt av riller i løpet når det gikk igjennom. Dette satte prosjektilet i spinn. Man utviklet et tenningsystem hvor man via en avtrekker brukte flint som slo mot metall for å antenne en liten mengde krutt, som igjen antente kruttet bak prosjektilet (snapplås). Flintlåsen tok så over, og ble brukt frem til perkusjonslåsen kom på første del av 1800-tallet. Da brukte man en tennhette istedenfor krutt til å antenne kruttet bak prosjektilet. Dette gjorde ladingen lettere, og muligheten for å kunne skyte fortere. På 1500-tallet oppfant man papirladningen, der man hadde ferdigpakket krutt og kule i en papirpakke, som gjorde at ladingen gikk fortere. Man bet av tuppen på pakningen, helte det ferdig målte kruttet i løpet, og satte kula i løpet, istedenfor å måtte måle opp kruttmengden manuelt for hvert skudd. I 1847 oppfant Claude-Étienne Minié Minié-kula, en sylinderformet kule som var hul i bakkant. Innhulingen gjorde at kanten bak på kula ekspanderte når kruttet brant, og kula fikk bedre grep i rillene, og tettet bedre mot kruttgassene slik at de ikke gikk forbi kula. Dermed fikk man bedre hastighet og presisjon på kula.
På midten av 1800-tallet kom patronen, hvor man hadde både prosjektil, krutt og tennladning i en enhet, samlet i en hylse. Dette gjorde nå til at man kunne skyte enda fortere, og med repetergevær kunne man skyte opptil ni skudd i minuttet effektivt. Ved overgang fra svartkrutt til røksvakt krutt på slutten av 1800-tallet har ammunisjonen til skytevåpen forandret seg lite. I dag bruker alle vanlige, moderne skytevåpen patroner.
Bernard Dunster
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Både Canada og Tsjekkoslovakia vant sju kamper og spilte en uavgjort. Kampen mellom Canada og Tsjekkoslovakia endte 0-0 og begge lagene fikk 15 poeng. Canada vant serien på bedre målforskjell, +64 mål 69-5 mot Tsjekkoslovakias + 62 mål 80-18.
Dunster ble verdensmester i ishockey i 1948, OL-turnering i St. Moritz var også det 15. verdensmesterskapet i ishockey.
Café Sommersko
Café Sommersko var en kafé i Kronprinsensgade i Indre By, København – den første parisiske kafé i Norden.
1274 Delportia
1274 Delportia er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Amneris. Den ble oppdaget 28. november 1932 av Eugène Joseph Delporte ved Observatoire Royal de Belgique i Uccle.
Café Sommersko
Kafeen åpnet 11. juni 1976. Eierne, brødrene Jørgen og Søren Bro samt kunstneren Kenn André Stilling, mente, at det manglet et møtested for kunstnere i byen. Den ble et møtested for københavnere i alminnelighet.
Kafeen er renovert siden åpningen, men fremsto stadig i stort omfang som dengang; karakteristisk var blant annet det røde nappabetrekk på stolene. Menyen inneholdt overveiende elementer av det franske kjøkken.
MECE
MECE (Mutually Exclusive and Collectively Exhaustive, norsk: gjensidig utelukkende, fullstendig uttømmende) er et prinsipp for organisering av informasjon. Prinsippet er hentet fra McKinsey. Hvis informasjon kan bli ordnet slik at den er fullt dekkende (uten "gap") og ikke overlappende på alle nivåer i hierarkiet er den MECE.
Eksempel på en MECE gruppering er en sortering av en gruppe etter fødselsår. Alle har bare ett fødselsår, og alle aktuelle fødselsår vil bli representert. Derimot er en gruppering av personer etter utdanning ikke MECE, fordi noen har mer enn en utdanning, mens enkelte ikke har utdanning. En slik sortering vil da føre til både overlapp og "gap" slik at sorteringen ikke vil representere gruppen.
Christophe Mengin
Christophe Mengin (født 3. september 1968 i Cornimont) er en tidligere profesjonell fransk landeveissyklist og tidligere terrengsyklist. Han la opp etter 2008-sesongen etter tolv sesonger for det franske laget Française des Jeux. Mengin ble proff i 1995, da han signerte kontrakt med laget Chazal.
Akseli Pelvas
Akseli Pelvas (født 8. februar 1989 i Esbo) er en finsk fotballspiller som spiller for den finske klubben IFK Mariehamn
2012
2012 (MMXII) i den gregorianske kalender var et skuddår som begynte på en søndag.
Galileiske måner
De galileiske måner er fire av Jupiters måner: Io, Europa, Ganymedes og Callisto, som alle ble oppdaget av Galileo Galilei i januar 1610. Månene er de fire største av Jupiters 95 måner og har fått navnene sine etter Zevs' elskere og elskerinner: Io, Europa, Ganymedes og Callisto. Ganymedes, Europa og Io går i en 1:2:4-baneresonans. Månene er blant de mest massive objektene i solsystemet med unntak av solen og de åtte planetene og deres radier er større enn noen av dvergplanetenes.
De fire månene ble oppdaget en gang mellom 1609 og 1610 da Galileo gjorde forbedringer på sitt teleskop, noe som gjorde det mulig for ham å observere himmellegemer tydeligere enn hva som hadde vært mulig tidligere. Galileos oppdagelse viste hvor viktig teleskopet var som verktøy for astronomer ved å vise at der fantes objekter i rommet som ikke kunne ses med det blotte øye. Enda viktigere, den uomtvistelige oppdagelsen av himmellegemer i bane rundt noe annet enn jorden ga et alvorlig slag til det daværende aksepterte ptolemeiske verdensbildet, eller den geosentriske modellen hvor alt går i bane rundt jorden.
Galileo kalte opprinnelig oppdagelsen for Cosmica Sidera («Cosimos stjerner»), men navnene som til slutt ble gjeldende ble valgt ut av Simon Marius. Marius oppdaget månene uavhengig på samme tid som Galileo, og ga dem deres nåværende navn etter forslag fra Johannes Kepler i hans Mundus Jovialis utgitt i 1614.
Oppdagelse
Som et resultat av forbedringer Galileo Galilei gjorde med sitt teleskop, som hadde en forstørrelse på 20×, var han i stand til å se himmellegemer tydeligere enn hva som var mulig tidligere. Dette gjorde det mulig for Galilei å oppdage det som skulle bli kjent som de galileiske månene en gang mellom desember 1609 og januar 1610.
Galileos verk Sidereus Nuncius, som kunngjorde himmelobservasjoner gjort ved hans teleskop nevner ikke eksplisitt den kopernikanske heliosentrismen, en teori som plasserer solen i sentrum av universet. Likevel aksepterte Galileo den kopernikanske teorien. Som et resultat av disse funnene var Galileo i stand til å utvikle en metode for å bestemme lengdegrader basert på tidspunkt for banene til de galileiske månene.
Xi Zezong (席澤宗), en kinesisk astronomihistoriker, hevdet at en «liten rød stjerne» observert nær Jupiter i 362 f.Kr. av den kinesiske astronomen Gan De (甘德) kan ha vært Ganymedes. Hvis dette medfører riktighet vil denne oppdagelsen ha kommet rundt to tusen år før Galileos oppdagelse.
Dedikasjon til Medici
I 1605 hadde Galileo blitt ansatt som matematisk veileder for Cosimo II de' Medici, som i 1609 ble Storhertug Cosimo II av Toscana. Galileo som nå søkte støtte fra sin nyrike tidligere student og hans mektige familie, brukte oppdagelsen av Jupiters måner for å få det. Den 13. februar 1610 skrev Galileo til storhertugens sekretær:
"Gud velsignet meg med å være i stand til, gjennom et slikt enestående tegn, å for min herre avsløre min hengivenhet og et ønske jeg har at hans praktfulle navn skal leve som likeverdig blant stjernene, og siden det er opp til meg, den første oppdageren, å navngi disse planetene, ønsker jeg, i etterligning av de store vismenn som plasserte de meste fremragende helter som aldres blant stjernene, å dedisere disse med navnet på den mest fredfulle storhertug."
Galileo spurte om han skulle navngi månene de «Cosmianske stjerner» etter Cosimo alene, eller de «Medicianske stjerner» som ville hedre alle fire brødre i Medici-klanen. Sekretæren svarte at det sistnevnte navn ville være best.
12. mars 1610 skrev Galileos sitt innvielsesbrev til hertugen av Toscana, og neste dag sendte han en kopi til storhertugen i håp om å få storhertugens støtte så raskt som mulig. 19. mars sendte han teleskopet han hadde brukt til å se Jupiters måner første gang til storhertugen, sammen med en offisiell kopi av Sidereus Nuncius som, etter sekretærens råd, kalte de fire månene de medicianske stjernene. I innledningen av innvielsesbrevet skrev Galileo:
Knapt har udødelige nådegaver av din sjel begynt å skinne på jorden enn klare stjerner som tilbyr seg selv i himmelen som, i likhet med tunger, vil snakke om og feire dine mest fremragende dyder for all tid. Se, derfor, fire stjerner reservert for ditt lysende navn … som … gjør sine reiser og baner med en fantastisk fart rundt stjernen Jupiter … som barn av samme familie … Faktisk ser det ut som om skaperen av stjerner selv, med klare argumenter, formante meg til å kalle disse nye planeter ved det lysende navnet til Deres Høyet foran alle andre.
Navn
Galileo kalte opprinnelig oppdagelsen Cosmica Sidera («Cosimos stjerner») til ære for Cosimo II de' Medici (1590–1621). På Cosimos forslag endret Galileo navnet til Medicea Sidera (de «medicianske stjerner») til ære for alle fire Medici-brødrene (Cosimo, Francesco, Carlo og Lorenzo). Oppdagelsen ble annonsert i Sidereus Nuncius, utgitt i Venezia i mars 1610, mindre enn to måneder etter Galileo gjorde observasjonene. Andre navn som ble lagt frem inkluderer:
De månenavnene som til slutt ble gjeldende ble gitt av Simon Marius som oppdaget månene uavhengig og omtrent samtidig som Galileo. Etter forslag fra Johannes Kepler ga han månene navn etter guden Zevs' elsker og elskerinner – Io, Europa, Ganymedes og Callisto – i verket Mundus Jovialis utgitt i 1614.
Galileo nektet standhaftig å bruke Marius' navn, og fant som et resultat av dette opp nummereringsordningen som fremdeles er i bruk parallelt med etablerte månenavn. Tallene går fra Jupiter og utover, derfor I, II, III og IV for henholdsvis Io, Europa, Ganymedes og Callisto. Galileo brukte dette systemet i sine notatbøker, men publiserte det aldri. De nummererte navnene (Jupiter X) ble brukt frem til midten av det 20. århundre da nye indre måner ble oppdaget og Marius' navn ble utbredt brukt.
Medlemmer
Simuleringer antyder at det kan ha vært flere generasjoner med galileiske satellitter i Jupiters tidlige historie. Hver generasjon av måner som har blitt dannet vil ha gått i spiral inn mot Jupiter og blitt ødelagt på grunn av tiltrekkingskraften fra Jupiters protomåneskive og nye måner vil ha blitt til fra de gjenværende restene. Ved tidspunktet for dannelsen av den nåværende generasjonen hadde restene blitt tynnet ut til det punktet hvor de ikke lengre forstyrret månenes baner. Io er uten vann og har sannsynligvis et indre av stein og metall. Europa antas å inneholde 8 % is og vann per masse og resten består av stein. Disse månene er, i stigende avstand fra Jupiter:
Io
Io er den innerste av de fire galileiske månene rundt Jupiter og er med en diameter på 3,642 km den fjerde største månen i solsystemet. Den ble oppkalt etter Io, en prestinne av Hera som ble en av elskerinnene til Zevs. Likevel ble den bare referert til som «Jupiter I» eller «Jupiters første satellitt» frem til midten av det 20. århundre.
Med over 400 aktive vulkaner er Io det mest geologisk aktive objektet i solsystemet. Overflaten består av over 100 fjell, hvorav noen er høyere enn jordens Mount Everest. Ulikt de fleste andre satellittene i det ytre solsystemet (som har en tykk kappe av is) er Io primært sammensatt av silikater rundt en smeltet kjerne av jern eller jernsulfid.
Europa
Europa, den andre av de fire galileiske månene, er den nest nærmeste Jupiter og den minste med en diameter på 3,121.6 km, noe som er litt mindre enn jordens måne. Navnet Europa kommer fra den mytiske fønikiske adelskvinnen Europa, som ble kurtisert av Zevs og ble dronning av Kreta, men navnet ble ikke utbredt brukt før midten av det 20. århundre.
Europa er et av de jevneste objektene i solsystemet, med et lag av vann som omgir mantelen på månen, antatt å være 100 km tykt. Den jevne overflaten antyder et lag med is, mens bunnen av isen antas å være flytende vann. Den tilsynelatende unge og jevne overflaten har ført til hypoteser om at det eksisterer hav av vann under den, som igjen kan tenkes å fungere som et tilholdssted for utenomjordisk liv. Varmeenergi fra tidevannsvariasjoner sikrer at havene forblir flytende og opprettholder geologisk aktivitet. Liv kan kanskje eksistere i havene under isen på Europa, og livnærer seg kanskje i et miljø som ligner på de hydrotermiske undervannsventiler i havdypene på jorden eller den antarktiske Vostoksjøen. Livet i slike hav kan muligens være tilsvarende til mikrobiologisk liv i de store havdypene på jorden. Så langt finnes det ingen beviser for at det eksisterer liv på Europa, men den sannsynlige forekomsten av vann har ført samtalene inn på å sende en sonde dit.
De fremtredende merkene som går på kryss og tvers av månen synes i hovedsak å være albedoformasjoner, noe som understreker en lav topografi. Det er få kratere fordi overflaten er tektonisk aktiv og ung. Noen teorier antyder at Jupiters gravitasjon forårsaker disse merkene siden én side konstant vender mot Jupiter. Også utbrudd av vulkansk vann som deler Europas overflate, og selv geysirer har blitt antydet som en årsak. Den rødbrune fargen på merkene antas å komme av svovel, men forskere kan ikke bekrefte dette siden ingen enheter har blitt sendt til Europa for å samle inn data. Europa består i stor grad av silikater og har sannsynligvis en kjerne av jern. Den har en tynn atmosfære som primært består av oksygen.
Ganymedes
Ganymedes, den tredje galileiske månen, er oppkalt etter den mytologiske Ganymedes, munnskjenk for de greske gudene og Zevs elskede. Ganymedes er den største naturlige satellitten i solsystemet med en diameter på 5,262.4 km, noe som gjør den større enn planeten Merkur – selv om den bare har ca. halvparten av massen siden Ganymedes er en isete verden. Det er den eneste satellitten i solsystemet som er kjent å ha en magnetosfære, sannsynligvis skapt gjennom konveksjon innenfor den flytende kjernen av jern.
Ganymedes består primært av silikater og vannholdig is, og det antas at et hav med saltvann finnes nesten 200 km under overflaten, klemt inne mellom lag av is. Den metalliske kjernen til Ganymedes antyder at det var en langt høyere temperatur en gang i fortiden enn tidligere antydet. Overflaten er en blanding av to typer terreng – tette kraterbelagte mørke områder og yngre, men fremdeles gamle, regioner med et stort spekter av furer og rygger. Månen har et høyt antall kratre, men mange er borte eller knapt synlige på grunn av den isete skorpen som ligger over dem. Ganymedes har en tynn atmosfære av oksygen som inkluderer O,, muligens (ozon) og noe atomisk hydrogen.
Callisto
Callisto er den fjerde og siste galileiske månen, og den nest største av de fire med en diameter på 4,820.6 km, den tredje største månen i solsystemet. Callisto var datter av den arkadiske kongen Lykaon og en jaktfølgesvenn av gudinnen Artemis. Månen er ikke en del av baneresonansen som påvirker de tre indre galileiske månene og den opplever derfor ikke tidevannsvarme. Callisto er sammensatt av omtrent like mengder bergarter og iser, noe som gjør den til den minst kompakte av de galileiske månene. Den er en av månene med mest nedslag i solsystemet, og en stor formasjon på månen er et basseng på ca. 3,000 km i diameter, kalt Valhalla.
Callisto er omgitt av en ekstremt tynn atmosfære sammensatt av karbondioksid og sannsynligvis molekylært oksygen. Callisto har muligens et undergrunnshav av flytende vann på dyp større enn 100 km, som kan inneholde utenomjordisk liv. Dette er imidlertid mindre sannsynlig enn på nærliggende Europa. Callisto har lenge vært ansett som det mest passende stedet for en menneskelig base for fremtidig utforskning av Jupiter-systemet siden den er lengst fra den intense strålingen fra Jupiter.
Sammenlignende struktur
Svingninger i banene til månene indikerer at gjennomsnittlig tetthet avtar med avstanden fra Jupiter. Callisto, den ytterste og minst kompakte av de fire, har en tetthet et sted mellom is og stein, mens Io, den innerste og tetteste månen, har en tetthet et sted mellom stein og jern. Callisto har en gammel, tungt kratret og uendret overflate av is, og måten den roterer på indikerer at tettheten er fordelt likt, noe som antyder at den ikke har noen steinete eller metallisk kjerne, men består av en homogen blanding av stein og is. Dette kan godt ha vært den opprinnelige strukturen til alle månene.
Rotasjonen til de tre innerste månene indikerer derimot differensiering av det indre med tettere materie i kjernen og lettere materie ovenfor. De viser også betydelige endringer av overflaten. Ganymedes viser tegn til tidligere tektoniske bevegelser av is-overflaten som førte til delvis smelting av lag under overflaten. Europa viser mer dynamikk og nylige bevegelser av denne art, noe som tyder på en tynnere skorpe av is. Io har en overflate av svovel, aktiv vulkanisme og ingen tegn til is. Dette tyder på at jo nærmere en måne er Jupiter, desto varmere er dens indre.
Den nåværende modellen er at månene gjennomgår en tidevannsoppvarming som følge av Jupiters gravitasjonsfelt, omvendt proporsjonalt med kvadratet av avstanden fra kjempeplaneten. I alle unntatt Callisto ville dette ha smeltet den indre isen, slik at stein og jern synker til det indre og vann dekker overflaten. I Ganymedes ble så en tykk og solid skorpe av is dannet, mens på den varmere Europa ble en tynnere og mer sårbar skorpe av is dannet. I Io er varmen så ekstrem at all steinen har smeltet og vannet har for lengst fordampet ut i rommet.
Synlighet
Alle de fire galileiske månene er tilstrekkelig lyse til at de kunne blitt sett fra jorden dersom de befant seg lengre unna Jupiter (de er imidlertid lett synlige med prismekikkerter). De har tilsynelatende størrelsesklasser mellom 4,6 og 5,6 når Jupiter er i opposisjon med solen, og er omtrent én enhet av størrelsesklasse svakere når Jupiter er i konjunksjon.
Det største hinderet med å observere månene fra jorden er nærheten til Jupiter og dens lysstyrke som skjuler månene. Den maksimale vinkelseparasjonen til månene er mellom 2 og 10 bueminutter fra Jupiter, nær grensen for menneskelig visus. Ganymedes og Callisto er ved deres maksimale separasjon de mest sannsynlige målene for observasjon av det blotte øye. Den enkleste måten å observere den er å «dekke» Jupiter med et objekt som er vinkelrett på planet til månens baner.
Saint Andrew Parish (Dominica)
Saint Andrew Parish er et av Dominicas ti parishes (distrikter, «prestegjeld»). Det ligger på nordsiden av øya og er det nest tredje folkerike distriktet på Dominica, etter Saint George og Saint Paul. Dominicas nåværende statsminister, Roosevelt Skerrit, er født her.
Ved folketellingen i 2011 hadde Saint Andrew en befolkning på 9,471.
Liste over byjubileer på norske frimerker
Av ting som gjerne markeres med frimerkeutgivelser er større byjubileer. Som utgangspunkt er enten byens grunnleggelse eller det tidspunkt da stedet fikk kjøpstadsrettigheter. At det kan diskuteres når de eldste byene blei til, ser vi av at Oslo feira jubileum for 900 år og 1000 år med bare femti års mellomrom – og fikk frimerker utgitt ved begge begivenheter.
(Talla i parentes er frimerkets katalognummer.)
Kilder
Informasjonen i denne lista er henta fra Oslo Filatelistklubbs publikasjon Norgeskatalogen, som inneholder oversikt over alle norske frimerker. For de nyeste frimerkene er opplysningene fra Frimerkeposten, som utgis av Posten Norge – Frimerketjenesten, eller nettstedet til Frimerketjenesten.
Per Elvestuen
Liv og virke
Per Elvestuen var i mange år særlig kjent for sine karikaturer i Dagens Næringsliv (DN), der han var fast avistegner fra 1988 til 2009. Han skrev også reportasjer, artikler og kommentarer, som ble illustrert med egne tegninger eller fotografier, særlig i DNs Magasinet på lørdager. Elvestuen har også vært fast spaltist i e24 der han ukentlig kommenterte norske forhold med tegning og tekst.
Han har illustrert og gitt ut flere bøker, deriblant en egen barnebok i 1995, Pytte, gutten som ville bytte. I 1999 utga han Rampestreker, en samling på hundre «sarkastiske og hardtslående» tegninger innenfor politikk og næringsliv fra Dagens Næringsliv. I 2004 kom en tilsvarende bok: Norsk reality - tegninger fra Dagens næringsliv. Han utga en bok om hundekjøring i Alaska sammen med Bjørn Gabrielsen i 2005. Elvestuen ble kåret til Årets avistegner i 2003.
Per Elvestuen er bror av politiker Ola Elvestuen.
Asfaltjungelen
Asfaltjungelen (originaltittel: The Asphalt Jungle) er en amerikansk film noir fra 1950, regissert av John Huston og produsert av Metro-Goldwyn-Mayer. I hovedrollene spiller Sterling Hayden, Louis Calhern, Jean Hagen, James Whitmore og Sam Jaffe. Filmen handler om en gruppe mennesker som planlegger og gjennomfører et ran. Manus er skrevet av Ben Maddow og John Huston, basert på romanen med samme tittel fra 1949, skrevet av W.R. Burnett.
Lusetjernveien (Oslo)
Veien har navn etter et tjern i området.
Asfaltjungelen
Asfaltjungelen ble svært godt mottatt av kritikerne, og regnes som en av de første til å gi et realistisk bilde av den kriminelle verden fra de kriminelles ståsted. Den ble nominert til en rekke priser, inkludert fire Oscar, tre Golden Globe og én BAFTA. I 2008 ble filmen inkludert i Library of Congress sin filmliste National Film Registry for å være en «kulturelt, historisk og estetisk betydningsfull film».
Lusetjernveien (Oslo)
Veien er bebygget med blokker og rekkehus fra 1980-årene i OBOS-borettslagene Vestskrenten, Nordskrenten og Nordre Åsgården.
Asfaltjungelen
Handling
Den kriminelle mesterhjernen «Doc» Erwin Riedenschneider (Sam Jaffe) slipper ut fra fengselet med en plan om å rane et juvelfirma. Han trenger penger for å få gjennomført planen, som han mener er en garantert suksess. Den første han oppsøker er bookmakeren Cobby (Marc Lawrence), som igjen setter han i kontakt med den korrupte advokaten Alonzo D. Emmerich (Louis Calhern).
Ranet ser ut til å gå knirkefritt, helt til alarmen blir utløst og Louis ender opp med å bli skutt. Gus våger ikke å ta han med til legen, så Lois dør i sitt hjem med konen Maria (Teresa Celli) som hjelpeløst vitne. Doc og Dix reiser til Emmerich for å levere juvelene som planlagt, men blir møtt av Brannom med en pistol. Dix og Brannom skyter hverandre, hvorpå Brannom dør av skadene mens Dix blir skadet. Doc råder Emmerich til å få forsikringsselskapet til å betale for å få juvelene tilbake. Hvis han nekter å gå med på dette vil han bli drept av Dix. Emmerich dumper Brannoms lik i elven, mens Doc og Dix oppsøker Doll (Jean Hagen), kjæresten til Dix. På tross av at han er livstruende skadd nekter Dix å oppsøke lege.