cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Silikon i tatti
Tekstforfatter er Arthur Johan Bjørdal.
Earth, Wind & Fire
Earth, Wind & Fire er et amerikansk funk- og discoband som ble startet i Chicago, Illinois, USA i 1968.
Gruppen er mest kjent for sin låt «September» som ble utgitt første gang i 1978.
Barbroteateret
Barbroteateret i Vikna ble stiftet i 1990. Teatergruppa er bygget rundt friluftsspelet Barbro – vegen mot bålet, som hadde urpremiere på Vågsengtunet 3. juli 1988.
Arbeidet med spelet startet i 1984, og bygger på sagn og historisk materiale fra kommunen, om Barbro Hasfjord som ble brent som heks i 1647/1648, etter å ha blitt beskyldt for å forvolde all ulykke som skjer menneskene rundt henne. Spelet samler mange frivillige aktører. Rollen som Barbro var delt mellom fem skuespillere, som spilte henne i fem bilder eller livsfaser.
Barbroteateret fikk Nord-Trøndelag fylkes kulturpris i 1991. Spelet var eneste norske representant på en internasjonal amatørteaterfestival i Halden 1991. Spelet ble også vist på Nordisk råds kvinnekonferanse i Oslo 1988 og på Sverresborg folkemuseum i Trondheim 1990.
Barbroteatret skal i 2020 sette opp en ny forestilling basert på den samme historien om Barbro Hasfjord; denne gangen i en konsertversjon med sang, dans og musikk. Kjellrunn Åsgard står for manus i begge versjonene.
White Blood Cells
White Blood Cells er et album av The White Stripes, utgitt i juli 2001.
Albumet fikk fikk svært gode kritikker, og markerte The White Stripes' internasjonale gjennombrudd.
Sporliste
Alle sanger er skrevet av The White Stripes.
Jonsklosteret i Bergen
Jonsklosteret var et augustinerkloster som lå i området ved Strandgaten og Markeveien på sørsiden av Vågen i Bergen.
Klosteret var viet til St. Johannes Døperen. Det ble trolig grunnlagt ca. 1150, men er første gang omtalt i 1208. En vet at klosteret var i økonomiske vanskeligheter fra 1300-tallet og utover, og på grunn av problemer etter svartedauden var klosteret trolig ute av drift fra 1400-tallet. I 1450 ble klostergodset overtatt av domkirken. Trolig brant klosteret ned ved bybrannen i 1489. Den tilhørende kirken ble tydeligvis stående noenlunde uskadd, og den må ha vært i bruk fram til 1552, da byens borgere fikk området for å bygge rådhus. Dette ble det ikke noe av og restene av kirken ble stående som ruin til den var endelig fjernet på 1700-tallet.
I 1823 laget L.D.Klüver en oversiktsskisse av de få restene som var igjen. Kirken ble lokalisert ved graving i 1895, men det er få forhåpninger om at det mange levninger igjen av klosteret.
André Boerstra
Andries «André» Cornelis Dirk Boerstra (født 11. desember 1924 i Bandoeng i Nederlandsk Østindia, død 1. august 2001 i Rijswijk) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors. Boerstra vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det nederlandske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Storbritannia. Nederland tapte semifinalen med 1-2 til India som siden vant finalen og ble olympiske mestere. I bronsefinalen møtte de Pakistan og første kampen endte uavgjort 1-1 og i neste kamp vant Nederland med 4-1. Boerstra spilte alle sju kampene i OL-turneringen.
Fire år senere, i 1952 i Helsingfors, vant han en olympisk sølvmedalje i landhockey. Nederland vant både kvart- og semifinalen med 1-0 over Tyskland respektive Pakistan, men tapte finalen til India med 1-6. Boerstra spilte alle tre OL-kampene.
Sovjetisk krigsminnesmerke (Tiergarten)
thumb|upright=1.4|Oversiktsbilde thumb|Monumentet sett forfra thumb|upright|Nærbilde av statuen thumb|upright|Sarkofag for fire [[Helt av Sovjetunionen|Helter av Sovjetunionen]] Det sovjetiske krigsminnesmerke (Tiergarten) er et av flere krigsminnesmerker i Berlin. To andre større minnesmerker ligger i Treptower Park og Schönholzer Heide. Minnesmerkene er reist av Sovjetunionen for å minnes de 80 000 sovjetiske soldatene som falt i slaget om Berlin i april og mai 1945.
Minnesmerket ligger i Tiergarten, en stor offentlig park vest for bysentrum, på den nordlige siden av Straße des 17. Juni. Denne gaten er øst-vest veien fra Brandenburger Tor til Siegessäule.
Historie
Minnesmerket ble bygget i 1945, bare måneder etter at byen var erobret. Tidlige bilder viser minnesmerket stående omgitt av ruiner, siden Tiergarten var ødelagt av brannbomber og siden ribbet for trær som kunne brukes til brensel. I dag er det omgitt av trær. Selv om minnesmerket stod i den britiske sektoren av Berlin var konstruksjonen støttet av alle allierte makter. Gjennom hele den kalde krigen stod det sovjetiske soldater som vakter ved minnesmerket.
Design
Minnesmerket, som er bygget av sten tatt fra det ødelagte Rikskanselliet, er laget som en stoa med en stor statue av en sovjetisk soldat. Det er anlagt i en landskapspark og flankert av to sovjetiske ML-20 152 mm howitzere og to T-34 stridsvogner. Bak minnesmerket er et utendørs museum som viser fotografier av konstruksjonen av minnesmerket og som også er en guide til andre monumenter i Berlin. En stor kyrellisk inskripsjon er skrevet under soldatstatuen: «Evig heder til heltene som falt i slaget med de tyske fascistiske okkupantene for Sovjetunionens frihet og uavhengighet». Statuen ble bygget med soldatens arm i en posisjon som skal symbolisere sovjetarmeens seier over den tyske nazistiske stat. Minnesmerket ble tegnet av arkitekten Mikhail Gorvits. Soldatstatuen ble laget av skulptørene Vladimir Tsigal og Lev Kerbel.
Skyteepisode ved minnesmerket
En kveld i november 1970 ble en av de sovjetiske soldatene som voktet monumentet skutt og såret. Gjerningsmannen, Eckehart Weil, kastet geværet i den nærliggende kanalen Landwehrkanal og flyktet deretter til sin stefars hus, som angav ham til politiet. Weil tilstod, men trakk senere tilståelsen tilbake.
Minnesmerket i dag
Minnesmerket er fremdeles brukt som minnested. På årsdagen for krigens slutt, 8. mai, blir det foretatt kransenedlegging. Det er også et viktig reisemål for veteraner fra det tidligere Sovjetunionen. Mange turister finner også veien dit da det er nærmere bysentrum enn det betraktelig større minnesmerket i Treptower Park. Minnesmerket vedlikeholdes av byen Berlin.
Fairfield vannkraftverk
Fairfield vannkraftverk er et pumpekraftverk beliggende i Fairfield County, delstaten Sør-Carolina i USA. Kraftverket har en installert produksjonskapasitet på 576 MW, fordelt på åtte turbiner. Operatør er South Carolina Electric & Gas Co.
Rolf Alme
Alme er utdannet ved Arkitekthøgskolen i Oslo, Kunstakademiet i Dresden og Académie Royale des Beaux-Arts i Brussel. Han har hatt store scenografioppgaver ved flere teatre både i Norge og i Europa. Han var fra 1995–1998 leder for scenografiutdannelsen ved Den Danske Scenekunstskole i København og fra 1998–2006 dekan ved Akademi for Scenekunst i Fredrikstad. I 2003 ble han utnevnt til professor i scenografi ved Akademi for scenekunst, Høgskolen i Østfold. Han var den første scenografen i Norge som ble utnevnt til professor.
Alme har de senere årene primært arbeidet som instruktør og har blant annet iscenesatt forestillingene IRRITATIeON ved ESAC i Brussel i 2008 og Elektra og A Clockwork Orange ved Ålborg Teater i 2008–2009. I 2021 hadde han regi på Andromeda, en 40 minutter lang kortfilm som handler om vår tids pandemi samtidig som den setter tidens innskrenkninger og angst inn i et perspektiv av tilsvarende katastrofe som skjedde for 2500 år siden.
Han har hatt og deltatt ved flere utstillinger, blant annet: Kunstindustrimuseet i Oslo, 1994, Fattoria la Loggia, Firenze, 1995, Kultursommer Schwerin, BRD, 2000, Stavanger Kunstforening, 2001, Center for Advanced Visual Interaction, Århus, 2002.
Olavsklosteret på Hamar
Olavsklosteret på Hamar er det av landets klostere fra middelalderen som man har minst kunnskap om. Det er kun nevnt en gang i skriftlige kilder, i et diplom fra 1511. Her nevnes det ingen ting om datering av grunnleggelsen eller andre detaljer. Det må antas at klosteret har ligget i byområdet i nærheten av bispegården og domkirken.
Brekkefoss kraftverk
Brekkefoss kraftverk er et vannkraftverk i Hemsedal kommune i Viken fylke. Kraftverket ble satt i drift i 1957, og utnytter et fall på 38 meter i Brekkefossen i elven Grøndøla.
Kraftverket er ett av fire i Hemsilutbyggingen og ble opprinnelig bygget for å sikre energi til utbyggingen.
Kraftverket er et elvekraftverk uten eget reguleringsmagasin.
Nedslagsfeltet er på 218 km².
Kraftverket forsynes gjennom en tunnel på 500 meter.
Kraftverket eies og driftes av E-Co Energi
Se også
Hemsil II kraftverk, Hemsil II kraftverk og Gjuva kraftverk.
Scott Moir
Scott Moir (født 2. september 1987) er en canadisk kunstløper. Han konkurrerer i isdans med Tessa Virtue. De vant gull under vinter-OL 2010 og 2018. I vinter-OL 2014 vant de sølv bak Meryl Davis og Charlie White. De har syv medaljer fra verdensmesterskap; gull i 2010, 2012 og 2017, sølv i 2008, 2011 og 2013, samt bronse i 2009. De har vunnet det canadiske mesterskapet åtte ganger (2008–2010, 2012–2014, 2017–2018), de fire kontinentenes mesterskap tre ganger (2008, 2012 og 2017) og juniorverdensmesterskapet én gang (2006).
Personlig liv
Moir blei født i London i Ontario, Canada og vokste opp i Ilderton, Ontario. Han bor i Canton i Michigan, USA. Moir kommer fra en familie som har drevet mye med kunstløp. Han er lillebroren til Danny Moir og Charlie Moir. Hans søskenbarn Sheri Moir og Cara Moir deltok under verdensmesterskapet i formasjonsdans i 2007 for Canadas Nexxice-lag.
Etter 2006
(med Virtue)
Før 2006
J. står for juniornivå.
Winthrop Palmer
Winthrop Hale «Ding» Palmer, jr. (født 5. desember 1906, død 4. februar 1970 i Connecticut) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Lake Placid.
Palmer vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det amerikanske laget som kom på andreplass, bak Canada, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Det var to meget jevne kamper mellom USA og Canada, den første vant Canada med 2-1 etter forlengning og den andre sluttet uavgjort 2-2. Canada vant sitt fjerde strake olympiske gull i ishockey foran USA og Tyskland. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på USAs lag var Osborn Anderson, John Bent, John Chase, John Cookman, Douglas Everett, Franklin Farrell, Joseph Fitzgerald, Edwin Frazier, John Garrison, Gerard Hallock, Robert Livingston, Francis Nelson, Winthrop Palmer og Gordon Smith.
Palmer spilte seks kamper i OL-turneringen og scoret åtte mål.
Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll
Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll er et norsk statlig kontrollorgan som fører tilsyn med politiets og påtalemyndighetens bruk av kommunikasjonskontroll. Utvalget kontrollerer at bruken av kommunikasjonskontroll skjer innenfor rammen av lov og instrukser, og skal sørge for at bruken av begrenses mest mulig. Utvalget behandler ikke saker som hører inn under Politiets sikkerhetstjeneste siden disse kontrolleres av et eget kontrollorgan, EOS-utvalget.
Kontrollutvalget for kommunikasjonskontroll vurderer innberetninger fra politidistriktene og undersøker klager fra enkeltpersoner og organisasjoner som mener seg urettmessig utsatt for kommunikasjonskontroll. Utvalget kan også, på eget initiativ, ta opp ethvert forhold om politiets og påtalemyndighetens bruk av kommunikasjonskontroll som det finner grunn til å behandle.
Kontrollutvalget oppnevnes av Kongen i statsråd og er administrativt underlagt Justis- og beredskapsdepartementet.
Kun tillitsbaserte tilsyn
Ifølge utvalgets leder, professor Asbjørn Strandbakken, har man i praksis et tillitsbasert tilsyn. Utvalget er ikke gitt mulighet for å gå inn i politiets datasystemer for å undersøke om den informasjonen som gis er korrekt og utfyllende. Justis- og beredskapsdepartementet er ifølge Strandbakken varslet om at situasjonen mht. reell mulighet for kontroll er lite tilfredsstillende.
Medlemmer
For perioden 11. mai 2021 til 10. mai 2025 består utvalget av følgende:
79 (tall)
79 (syttini, også skrevet niogsytti på riksmål) er det naturlige tallet som kommer etter 78 og kommer før 80. 79 er også et primtall, det neste primtallet er 83. 79 er et oddetall.
79 er atomnummeret til gull.
79 er LXXIX i romertall.
Heo Mok
Heo Mok (hangul: 허목, hanja :許穆) (født 1595, død 27. april 1682) var en koreansk politiker, filosof og forsker i Kongedømmet Joseon.
Sligo (grevskap)
Sligo (irsk: Contae Shligigh; engelsk: County Sligo) er et grevskap i provinsen Connacht i Irland. Det er lokalisert i Border Region (grenseregionen). Grevskapet hadde 65,535 innbyggere ved folketellingen i 2016, noe som gjør det til det tredje mest befolkede grevskapet i provinsen. Sligo er kjent for fjellet Benbulben, en av Irlands mest karakteristiske naturlige landemerker med sin store og flate topp (nunatak), 526 meter høyt.
Tilbake til meg selv
Tilbake til meg selv er debutalbumet til Frank Aleksandersen i 1979.
Sligo (grevskap)
Dikteren og nobelprisvinneren W.B. Yeats tilbrakte mye av sin barndom i det nordlige Sligo, og landskapet der inspirerte mye av hans poesi. Han sa selv at «stedet som mest har påvirket mitt liv er Sligo». Han er begravet på kirkegården i Drumcliffe, litt nord for Sligo by.
Geografi
Sligo er det 22. største av Irlands 32 grevskaper i areal og det 26. største når det gjelder befolkning. Det er det fjerde største av Connachts 5 grevskaper i størrelse og tredje størst når det gjelder befolkning. Grevskapet grenser til grevskapene Mayo i vest, Roscommon i sør og sørøst og Leitrim i nordøst.
Historie
En veifylling med en inngjerding ble oppdaget i 2003 ved Maugheraboy er en av de eldste indikasjonene på neolittisk jordbruksaktivitet på Cúil Irra-halvøya. Den nærliggende megalittiske gravstedet i Carrowmore utgjør en del av et enormt kompleks av steinalderrester som forbinder Carrowkeel i det sørlige Sligo med Oxfjellene til Cuil Irra-halvøya, der ganggraven oppkalt etter den legendariske dronning Medb (Maeve eller Miosgán Médhbh), dominerer den vestlige horisonten fra toppen av fjellet Knocknarea.
Keshgrottene, en rekke kalksteingrotter i nærheten av landsbyen Keash, er kjent i irsk mytologi. Et grovt kart fra geografen Klaudios Ptolemaios på 100-tallet e.Kr. kan antyde muligheten for at Sligo som det sannsynlige stedet som Ptolemaios omtalte som byen Nagnata. Da Irland ikke hadde byer før i tidlig middelalder er det mest sannsynlig at det er snakk om et viktig samlingssted for møter og handel.
Av de kjente manuskriptene fra middelalderen som omtalte området som nå er Sligo er blant annet Ballymoteboken, skrevet på territoriet til Corran, Lecans store bok og Lecans gule bok, begge skrevet i Tir Fhiacrach. Beskytter av Annalene av de fire mesterne var Fearghal Ó Gadhra (også omtalt som Farrell O'Gara), lord av Coolavin i sørlige Sligo.
Våpenskjold
Våpenskjoldet ble vedtatt av grevskapsrådet i Sligo i 1980. Det var formgitt som et svart våpenskjold som viste en åpen bok hvor det var et keltisk kors og en rød rose, noe som kollektivt representerte Sligos litterære og kulturelle historie. Disse refererte til tidlige verker som Ballymoteboken (skrevet i 1390 eller 1391) mens rosen var et betydelig tema i poesien til W.B.Yeats. Skjellene til kammuslinger som danner et mønster på det svarte skjellet refererer til opprinnelsen til ordet Sligeach, «et sted med overflod av skjell». Hodet til villsvinet refererer til «villsvinet i Benbulben» som omtalt i myten om Diarmuid og Gráinne. Fargene i svart og hvitt på våpenskjoldet har Slingos farger i idrettsorganisasjonen Gaelic Athletic Association (GAA).
Største byer
De største byene i Sligo i henhold til folketellingen i 2016:
Zebibyte
En zebibyte (en sammensetning av zetta binary byte) er en informasjonsstørrelse, vanligvis forkortet ZiB.
1 zebibyte = 270 byte = 1 180 591 620 717 411 303 424 byte = 1024 exbibyte.
Enheten zebibyte er nært knyttet til enheten zettabyte, som enten er lik en zebibyte eller 1021 byte = 1 000 000 000 000 000 000 000 byte, avhengig av sammenhengen (se binærprefikser).
Harry Derckx
Henri «Harry» Jean Joseph Derckx (født 19. mars 1918 i Seine-et-Marne i Frankrike, død 12. juli 1983 i Rucphen) var en nederlandsk landhockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1948 i London og 1952 i Helsingfors.
Fire år senere, under 1952 i Helsingfors, vant han en olympisk sølvmedalje i landhockey. Nederland vant både kvart- og semifinalen med 1-0 over Tyskland respektive Pakistan men tapte finalen til India med 1-6. Derckx spilte alle tre OL-kampene.
Ælfgar av Mercia
Ælfgar av Mercia (født ca. 1002, død 1059 eller 1062) var sønn av Leofric, jarl av Mercia, kanskje med hans velkjente hustru Godgifu (Godiva), skjønt mer sannsynlig fra et tidligere ekteskap. Ælfgar etterfulgte sin fars jarldømme da denne døde i 1057. Ælfgar var en slektning av den legendariske opprøreren Hereward the Wake.
Fordeler
Ælfgar oppnådde fordeler da Godwin, jarl av Wessex, og sønnene hans ble sendt i eksil av kong Edvard Bekjenneren i 1051. Ælfgar kunne overta jarldømmet East Anglia som tidligere ble holdt av Harald Godwinson, nest eldste sønn av Godwin. Det påfølgende året kom derimot kongen Godwin til en forsoning slik at Harald fikk tilbake sitt jarldømme og øvrige privilegier – men ikke for lenge.
Påsken 1053 dør Godwin og som eldste gjenlevende sønn ved at eldstebroren Svein Godwinson dør i Tyrkia på pilegrimsferd overtar Harald farens jarldømme Wessex. Ælfgar kan igjen overta jarldømmet East Anglia.
Krig og allianse
Ælfgar synes å ha lært fra Godwin-familiens politiske taktikk med å sette militært press på kong Edvard. Mens Ælfgar var i eksil i Irland i 1055 samlet han en flåte på 18 skip, dro til Wales hvor han inngikk en militær allianse med kong Gruffydd ap Llywelyn, konge av Gwynedd og senere av det meste av Wales. Den samlede hæren gikk mot kong Edvard og rundt 3 km fra Hereford kom de i et slag med jarl Ralph av Hereford, kongens nevø den 24. oktober 1055. Jarlen var den første som flyktet. Gruffydd ap Llywelyn og Ælfgar forfulgte de flyktende, drepte og skadet så mange de klarte, og gjorde brutale herjinger på Hereford. De ødela og brente byen, og drepte mange av borgerne.
Kong Edvard beordret å samle en hær og gjorde jarl Harald Godwinson som hærfører. Det var en mer formidabel motstander enn jarl Ralph. Ælfgar og hans walisiske allierte flyktet til sydlige Wales. Senere ble motsetningene løst med diplomati og jarl Ælfgar ble reinstallert i sitt jarldømme, i henhold til John av Worcester.
Familie
Ælfgar var gift med Ælfleda, datter av Ældred (Ealdred), jarl av Northumberland (Northumbria), ca. 1025.
Ælfgar ble etterfulgt som jarl av Mercia av hans eldste sønn Edwin. Hans andre sønn Morcar ble valgt til jarl av Northumbria da Haralds bror Toste Godwinson ble jagd ut av nordlige England av northumbrianerne selv.
Hans datter Edith (eller Aldgyth) ble gift først med den walisiske prinsen Gruffyd (død 1063) og deretter med Harald Godwinson (død 1066 i Hastings). Hun hadde barn med begge sine ektemenn.
En annen datter var Lucia av Mercia, født ca. 1040, og gift med to Ives (Ivo) Taillebois, jarl av Anjou. De fikk følgende barn: Aelftred de Tailbois og Lucia (Lucy) Taillebois.
Eidskog
Eidskog (skogfinsk: Ejtskoa ) er den sørligste kommunen i Innlandet. Den grenser i nord mot Kongsvinger og Sør-Odal, i vest mot Aurskog-Høland og Nes. Eidskog er ellers en grensekommune mot Sverige (mot øst og sør). Kommunen har tre kirker, Eidskog kirke (1665), Magnor kirke (1923) og Vestmarka kirke (1883).
Klima
Eidskog har innlandsklima med relativt lite nedbør, kalde vintre, varme sommere og betydelige forskjeller mellom dag- og nattetemperaturen i sommerhalvåret. Normalverdier for perioden 1961–1990 er gitt i tabellen nedenfor.
Det ble (med noen avbrudd) drevet meteorologiske målinger i regi av Meteorologisk institutt i Eidskog i perioden 1890−2005. Høyeste og laveste offisielt registrerte temperaturer i kommunen er henholdsvis 34,2 grader 6. august 1975 på Skotterud og −37,5 grader 14. januar 1918 på Åbogen.
Historie
Veien gjennom Eidskog har også vært viktig militært sett, og flere ganger opp gjennom historien har svenske styrker rykket inn i Eidskog. Det ble bygget flere forsvarsverk i området for å stoppe dem, blant annet ved Magnor og Matrand, men hovedforsvaret var ved Kongsvinger festning.
Siste gang svenskene angrep gjennom Eidskog var i 1814, da generalmajor Carl Pontus Gahn 31. juli krysset grensen, og marsjerte mot Kongsvinger. Han ble stoppet ved Lier skanse nær Kongsvinger den 2. august av oberstløytnant Krebs, og trakk seg tilbake til Eidskog. Den 4. august rykket Krebs etter for å drive svenskene helt ut av landet. De to styrkene møttes i slaget ved Matrand, som var den blodigste trefningen under hele krigen, og endte med norsk seier.
Senere på året havnet Norge i union med Sverige, og fiendtlighetene ved grensen opphørte for denne gang. At veien gjennom Eidskog var en viktig forbindelsesrute mellom de to landene, ble ytterligere understreket ved åpningen av Grensebanen i 1865, som knyttet Christiania til Stockholm.
Eidskog ble en selvstendig kommune fra 1. januar 1861 ved utskilling fra Vinger kommune. Den nye kommunen hadde da 6 920 innbyggere.
I perioden 1900–1910 var det 21 skoler i Eidskog, blant dem Skotterud, Magnor, Enderud (som brant ned), Finsrud, Vestmarka, Børli, Fjeld, Matrand og Nevjen.
Næringsliv
Eidskogs viktigste bedrifter er sentrert rundt glass og aluminium: Hydro Extrusion Norway, H-Vinduet og Magnor Glassverk. Alle disse tre holder til ved tettstedet Magnor
Utover dette finnes det noen små mekaniske verksteder og snekkerbedrifter. Mange av innbyggerne i arbeidsfør alder pendler til Kongsvinger og Oslo for å opprettholde normal lønnsinntekt. Kommunen er den største arbeidsgiveren i Eidskog. I tillegg settes det stadig igang ulike prosjekter med statlig finansiering for å bidra til lokal sysselsetting. Et eksempel på dette er etableringen av Magnor Næringshage AS høsten 2006 som et samarbeid mellom lokalt næringsliv, kommune og SIVA.
Eskoleia Møbel var en del av firmaet Eskoleia, og var lokalisert på Magnor. De var Norges eneste sofaprodusent på innlandet og fikk mye oppmerksomhet for designsofaene Hea, Blester og Spon. Eskoleia Møbel ble sommeren 2007 solgt til Gulberg Produktdesign og ble drevet under navnet BG Norge. Firmaet ble slått konkurs i 2009.
30. juni 2020 offentliggjorde den norske møbelprodusenten Vestre AS planer om å bygge en møbelfabrikk på Magnor. Investeringen er den største i norsk møbelindustri på flere tiår. Fabrikken «The Plus» er tegnet av BIG Bjarke Ingels Group i København og stod ferdig høsten 2021. I januar 2022 ble det fremsatt kritikk om at etableringen av den nye fabrikken ikke hadde generert så mange nye arbeidsplasser for innbyggere i Eidskog som det var gitt løfter om.
Kommunale tjenester
Kommunen har to barnehager, to oppvekstsentre, to barneskoler, én ungdomsskole og én kulturskole. Eidskog Montessoriskole ble opprettet i 2008 etter at Vestmarka skole ble nedlagt. Eidskog har samme sosiale og økonomiske struktur som Oslo indre øst. Dette gjør det nødvendig med en slik sterk satsing på tiltak for barn og unge. Kommunens framtid ligger i at de yngste får utdanning og arbeid utenfor kommunen.
Eidskog kommune har organisert enkelte tekniske tjenester i egne kommunale foretak (KF). Et eksempel på et slikt foretak er Eidskog Næringsservice KF.
Liste over ordførere
Note:
Han Drijver
Drijver vant en olympisk bronsemedalje i landhockey under OL 1948 i London. Han var med på det nederlandske laget som kom på tredjeplass i landhockeyturneringen bak India og Storbritannia. Nederland tapte semifinalen med 1-2 til India som siden vant finalen og ble olympiske mestere. I bronsefinalen møtte de Pakistan og første kampen endte uavgjort 1-1 og i neste kamp vant Nederland med 4-1. Drijver spilte alle sju kampene i OL-turneringen.
Fire år senere, under 1952 i Helsingfors, vant han en olympisk sølvmedalje i landhockey. Nederland vant både kvart- og semifinalen med 1-0 over Tyskland respektive Pakistan men tapte finalen til India med 1-6. Drijver spilte alle tre OL-kampene.
Aubert
thumb|100px|Aubert slektsvåpen tegnet ca. 1820 uten [[hjelmklede ]] Aubert (uttales å'bæ:r) er et familienavn av fransk opprinnelse, som er brukt internasjonalt av personer uten kjent innbyrdes slektskap. I Norge blir det brukt av en dansk og norsk adelsslekt med fransk opphav og opprinnelig skrevet d'Aubert. Aubert er også brukt som fornavn og er en fransk variant av det tyske fornavnet Albert.
Historikk - den norske slekten
Slekten Aubert i Norge stammer fra Metztraktene i Lorraine (Lothringen) og ble adlet der i 1612. Til Danmark kom den med François Jacques Xavier d'Aubert (1727–1793), som i 1752 påbegynte sin karrière i den danske hær. Han ble 1787 generalmajor og året etter kommandant på Kronborg slott. Ved naturalisasjon ble han i 1776 dansk-norsk adelsmann. Han hadde sønnene Benoni d'Aubert (1768–1832) og Jacques d'Aubert (1769–1844), som også ble offiserer. Den forrige var utdannet som ingeniøroffiser og kom fra Danmark til Norge i 1790 for å arbeide med kartlegging av den norske kysten. Fra 1811 bodde han fast i Norge. Omkring år 1815 droppet han adelsprefikset d' og skrev seg deretter som Benoni Aubert. Den norske slekten Aubert stammer fra ham. Se videre egen artikkel.
Lausklubben
Lausklubben, (nordsamisk: Juvrrit) er ei øy i Nesseby og Sør-Varanger kommuner i Troms og Finnmark. Lausklubben ligger i Varangerfjorden på kommunegrensa mellom Nesseby og Sør-Varanger.
Aubert
Slektsvåpen
Slektsvåpenet fulgte med slekten fra Frankrike. Det har i blått skjold en gull bjelke fulgt over av et rødt hjerte lagt på to krysslagte, avhuggede og kvistede gull vinstokker, og fulgt under av en liggende sølv halvmåne under tre gull stjerner stilt i bjelke. På hjelmen er hjelmtegnet et rødt hjerte lagt på to krysslagte, avhugde og kvistede gull vinstokker.
Personer med navnet Aubert i Norge
Medlemmer av familien Aubert med flere fornavn var ikke kjent i sin samtid under alle disse. Så langt mulig er de her ført opp under de navn som de selv brukte.
Jin Yunpeng
Jin Yunpeng (forenklet kinesisk: 靳云鹏, tradisjonell kinesisk: 靳雲鵬, pinyin: Jìn Yúnpéng, Wade-Giles: Chin Yun-peng; født 1877 i Jining i provinsen Shandong i Kina, død 3. mars 1951 i Tianjin) var en kinesisk general og politiker i krigsherretiden i Republikken Kina, han var i en korte perioder vekselvis krigsminister og statsminister.
Mot slutten av sitt liv ble han buddhistmunk, men måtte oppgi dette livsvalget etter at Folkerepublikken Kina ble etablert.
Norges Fiskarlag
Norges Fiskarlag ble stiftet i 1926 og er både fagforening og arbeidsgiverforening for norske yrkesfiskere. Laget organiserer enefiskere, lottakere (som kan være fisker, fangstmann, kokk eller maskinist ) og fiskebåtredere. Laget er en organisasjon av arbeidstakere, arbeidsgivere, og enkeltmannsforetak.
Historie
Norges Fiskarlag ble dannet i Bodø 16. juli 1926. Ifølge verket I kamp for havets verdier av Pål Christensen og Abraham Hallenstvedt (2005), var stiftelsen av Fiskarlaget resultatet av en lang prosess, der også utenforstående grupper så behovet for å organisere fiskerne. Slik sett kan en si at det startet helt tilbake til 1870 med opprettelsen av Selskapet til Fremme av Fiskeriet innenfor Drøbak. Det første kjente tiltaket fra fiskernes egen side på å organisere seg, kom omkring århundreskiftet (Uthaug Fiskarlag,1899), og utviklingen gikk gjennom flere faser før man fikk etablert en nasjonal organisasjon med formål å organisere alle yrkesfiskere i landet. Det målet kan ikke sies å være endelig oppnådd før i 1936.
På høsten 1989 vedtok laget den såkalte Trålstigen - et vedtak «som i røynda handla det om langsiktig fordeling av totalkvotenane mellom ulike fartøygrupper, og vedtaket var laget sitt råd til styresmaktene om korleis den burde vere. Vedtaket kom utan høyring i organisasjonen, det var gjort i eit sterkt splitta styre med ei stemmes overvekt. Å leggje ei så viktig sak framfor landsmøtet vart det heller ikkje tid til. «Trålstigen» vart mest omstridd når det gjald fordelinga av torsk mellom kystflåten og trålarane. I snitt, og grovt rekna, gjev den cirka 25 prosent til trålarane og resten til kystflåten. Stigen har også ein glideskala som gjev aukande andel til kystflåten når totalkvoten er liten, og tilsvarende meir til trålarane når kvoten er auka. Dette skjedde på trappene til torskekrisa i 1990 med historisk låge torskekvotar. Fiskarlaget sitt vedtak utløyste raseri i Nord-Noreg. Troms Arbeiderparti ville ha trålerane ut av norsk fiske» (...) På landsmøta kom det til flere harde omkampar der kystflåten kom med krav til omfordeling. Havfiskeflåten møtte med motkrav og trugsmål om å lage sine egne faglege og økonomiske organisasjonar om dei ikkje fekk det som dei ville. Resultatet vart skjøre kompromiss som fekk mange fiskarar til å vende laget ryggen».
Organisasjon
Norges Fiskarlag bygd opp med basis i lokale fiskarlag som er samlet i regionale fiskarlag. I tillegg kommer to gruppeorganisasjoner. Regionlagene representere i hovedsak fiskere innenfor kystflåten, mens Fiskebåt organiserer fartøy fra havfiskeflåten.Med utgangspunkt i denne organisasjonsstrukturen er det også etablert tarifforganisasjoner for medlemmene, som tilfredsstiller Arbeidstvisteloven krav. Avtaleverket omfatter medlemmene på fartøy/redersida og de som er mannskap ombord, og er forpliktende for de som er medlemmer på begge sider.
Hovedadministrasjon til Norges Fiskarlag ligger i Trondheim, og de syv regionlagene (tidligere fylkesfiskarlag) og to gruppeorganisasjonene er: Norges Fiskarlag er en demokratisk oppbygd organisasjon, Lagets høyeste beslutningsorgan er landsmøtet som samles annethvert år. På landsmøtet har regionlagene 50 utsendinger, Fiskebåt 17 og Sør-Norge Notfiskarlag 2 utsendinger. Landsmøtet velger Landsstyret som består av 14 medlemmer, fordelt med 10 på regionlagene og 4 til Fiskebåt. I 2015-Landsmøtet stod Kjell Ingebrigtsen er lagets valgte leder, med to nestformenn, Kåre Heggebø og Jonny Berfjord.
Formålsparagraf
Hensikten med Norges Fiskarlag er nedfelt i formålsparagrafen, der det blir slått fast som følger:
Norges Fiskarlags hovedoppgave er å være fag- og interesseorganisasjon for norske fiskere, og næringsorganisasjon for fangstleddet i den norske fiskerinæringen.
Disse målene søkes nådd ved:
''a. i tilslutning til det særskilt vedtatte arbeidsprogram å arbeide for å gjennomføre fiskerens krav overfor myndighetene og andre. Norges Fiskarlag skal være myndighetenes fremste premissleverandør og samarbeidspartner     i utformingen av norsk fiskeripolitikk.''
b. å bruke alle de til rådighet stående midler for å fremme organisasjonen blant fiskerne.
c.  å utvikle og ivareta fiskernes økonomiske organisasjoner og fremme samarbeid i de forskjellige greiner i fiskerinæringa.
På Fiskarlagets landsmøte 2011, ble i dessuten følgende arbeidsområder vedtatt gitt særlig prioritet som grunnlag for det videre arbeid:
Estlands høyesterett
Estlands høyesterett, estisk: Riigikohus, er Estlands øverste domstol. Den ivaretar funksjonen som landets øverste appelldomstol og er dermed den øverste av de tre rettsinstansene i det estiske domstolsvesenet. Riigikohus er også forfatningsdomstol og har lovprøvingsrett med anledning til å prøve om nye lover og anvendelsen av eksisterende loverer i overensstemmelse med Estlands grunnlov.
Estlands høyesterett ledes av en høyesterettsjustitiarius. Domstolen har 18 ordinære høyesterettsdommere. Den er inndelt i fire kamre for henholdsvis sivilrett, forvaltningsrett, strafferett og forfatningsrett. Hver høyesterettsdommer tilhører et av kamrene for sivilrett, forvaltningsrett eller strafferett. Kammeret for sivilrett har sju dommere, det for strafferett seks dommere og det for forvaltningsrett fem dommere. Kammeret for forfatningsrett utgjøres av dommere fra de øvrige kamrene. Domstolen kan også sitte samlet og kan nedsette kamre ad hoc om nødvendig.
Nordlandshest/lyngshest
Nordlandshest/lyngshest er en norsk hesterase som stammer fra Nord-Norge. Den antas å nedstamme fra landhesten som har vært holdt i denne landsdelen gjennom århundrer. Nordlandshest/lyngshest er den fysisk minste av de tre norske hesterasene, som ellers omfatter fjording og dølahest. Av størrelse er den som en ponni og den omtales til dels som en ponnirase.
Estlands høyesterett
Riigikohus har sete i Tartu.
Nordlandshest/lyngshest
Denne stødige, nøysomme og hardføre hesterasen har vært sentral i jordbruket i den nordlige delen av landet, men i dag benyttes nordlandshesten/lyngshesten som ride-, kløv- og lett trekkhest.
Rasen har omtales som «nordlandshest», «lyngshest» og «nordlandshest/lyngshest». Det historiske navnet «lyngshest» kommer av at den særlig ble utvikla i Lyngen i Troms.
Utseende
Nordlandshest/lyngshest er litt større enn islandshesten og har en mer rektangulær kroppsform, typisk for arbeidshestene. Tidligere var det vanlig at krysset var noe mer hellende, noe som er vanlig hos hester som blir brukt til kjøring (kjørehest). Den blir mellom 120 og 148 cm i mankehøyde, vanligvis mellom 130 og 140 cm. Den er egentlig en (stor) ponni, men typisk hest i utseende og er sterkere enn størrelsen tilsier.
Rasen har stor fargevariasjon, rød, brun, svart, gul, borket og avbleikbar skimmel av alle grunnfargene. I tillegg har rasen sølvgenet som kan gi sølvsvart, sølvbrun og sølvborket. Blåøyd hvit er ikke ønsket, men kan forekomme. Farger som ikke forekommer i rasen er blakk (som fjordingen), konstantskimmel, flekker, prikker og champagnefarger. Ca. 50% av alle lynghester er røde, men vi ser i dag at gulgenet sprer seg. Avtegnene er vanligvis sparsomme, gjerne stjerne eller bles, mens store avtegn på hode som går utover øyepartiet, over 1/3 på pipa på bakbein og alle avtegn på hud over hoven på frambein er diskvalifiserende for premiering/kåring. Glass- og ringøye er også diskvalifiserende for premiering/kåring.
Nordlandshest/lyngshest varierer i utseende fra individ til individ, det finnes både lett og kraftig bygde hester. Den har som regel ganske lav manke og en kort, sterk rygg med en stor ribbeinsbue, som gjør at den er svært god å sitte på uten sal. Den spesielt store ribbeinskrummingen gir god plass for hjerte og lunger, noe som gir kapasitet og utholdenhet. Den regnes ikke for å være noen tung hest.
Hodet er edelt, ganske stort med en bred panne. Neseryggen er helt rett og ender i en liten mule. Øynene er forholdsvis store, ørene er små og velformede. Halsen er ganske kort og kraftig, men forholdsvis ganske høyt ansatt, og dermed ganske myk. Nordlandshesten/Lyngshesten er derfor lett å ri med en følsom munn og bøyelig hals.
Beina er gode, nesten uten hovskjegg, og hestens sterke hover gjør at den godt kan gå barfot. De stødige beinene bidrar til at hesten kan gå sikkert i ulendt eller vanskelig terreng.
Disse hestene har en veldig god pels, og utvikler god vinterpels om vinteren. De trenger derfor ikke mye bruk av dekken, noe som gjør at de kan godt bo ute. Overdreven bruk av dekken kan føre til skader på pelsen.
Før 1900
Den eldste beretningen om Norge er også den eldste kilden vi har om bosetningen i nord: Ottar fra Hålogaland reiser til England og møter kong Alfred rundt år 890. Der forteller han at «han var den av alle nordmenn, som bodde nordligst.» og beskriver livet sitt i Nord-Norge, og nevner at "det lille han pløyde, det pløyde han med hester". Det er ukjent nøyaktig hvor han bodde, men Gibostad, Lenvik, Finnsnes, Malangen, Sør-Kvaløya er mulige kandidater. Lenger nord enn Kvaløya var det neppe aktuelt å pløye med hester. Hvilke hester Ottar hadde vites ikke, men man kan ikke utelukke at disse var i slekt med dagens nordlandshest/lyngshest.
Det har siden middelalderen vært mye kontakt og kulturutveksling på tvers av Nordkalotten i form av handel, sesongflytting og folkevandringer. Nød og uår førte til folkeforflytning, og den første bosetningen av folk fra Tornedalen/Bottenviken-området i Nord-Troms ble antakeligvis etablert ca. år 1400. Den kvenske innvandringen til Nord-Norge skjedde i bølger, men nådde sitt høydepunkt på 1800-tallet. Kvenene tok med seg sine jordbrukstradisjoner og sitt viktige hestehold, og tilpassa seg naturressursene i omgivelsene de kom til. Samtidig var handelen med Russland sentralt for sjøsamer og kvener, som hadde sterkere bånd til det østlige enn til den dansk-norske staten. Skibotnmarknadene, løsrevet fra handelsstedene lenger sør i Danmark-Norge, fungerte som en frihandel på nordkalotten. Det blei utvikla til og med et eget handelsspråk, russernorsk, noe som vitner om viktigheten av denne samhandlingen. Det er derfor naturlig å tro at lyngshesten har sine aner i øst, med finske hesteraser som nærmeste slektninger. Andre asiatiske hesteraser, som for eksempel tatarhesten, kirgiserhesten og andre steppehester, har også egenskaper og kjennetegn som minner om nordlandshesten/lyngshest.
Det er gjort til nå lite forskning hva angår nordlandshesten/lyngshestens opprinnelse, og siden rasen var på randen av uttrydelse på 1930-tallet, har sannsynligvis en del genmateriale gått tapt. Dette betyr at linker til andre hesteraser kan ha forsvunnet for godt.
Fra 1900 til i dag
Som følge av den industrielle revolusjon, ble hesten gradvis erstatta av maskiner i jordbruket, og hestehold gikk etterhvert kraftig tilbake i Nord-Norge, særlig i mellomkrigstiden. Rasen var nå uttrydningstrua. Man finner likevel spor etter målretta avlstekning i Troms fra slutten av 1800-tallet, og i 1916 fant den første utstillingen kun med lyngshest sted i Kvesmenes, Lyngen. Tross dårlig fremmøte på grunn av veiløs utstillingssted, blei 16 hopper premiert. Det blei avholdt flere utstillinger i Troms utover 1920-årene, men disse ble likevel ikke oppfulgt av systematisk avlsarbeid før på 1930-tallet. Det var ustillingen i Manndalen, hvor nesten aller hester var lyngshester, som ga ny giv til avlsarbeidet, og etter den ga Landbruksdepartementet, som endelig anså rasen for å være bevaringsverdig, støtte til kjøp av hingsten Rimfakse 2. Han ble utplassert i Lyngen, der man hadde funnet størst antall renrasede hopper.
2. verdenskrig fikk alvorlige konsekvenser for rasen, en del hester ble beslagslagt av tyskerne, og andre forsvant under evakueringen av Nord-Troms, selv om Troms landbruksselskap oppfordra hesteeiere til å ta vare på lyngshestene sine, og bidro til å redde tre av de fire hingstene de hadde kjøpt inn. Mange avlshopper gikk tapt, men rasen overlevde likevel også denne krisen. Avlsarbeidet kom i gang på ny etter krigen, og det første avlslaget for lyngshest ble danna i 1946 etter en stats-fylkesutstilling i Nordkjosbotn, Balsfjord. Arbeidet fortsatte også i Lyngen, og familien Evensen på Lyngseidet hadde avlsstasjon på gården fram til 1968, hvor det ble sendt flere av hingstene som var eid av Troms landbruksselskap. Utover 1950- og 1960-tallet ble det solgt mange hester ut av distriktet, deriblant til Nordland og til Østlandet.
Etter 2. verdenskrig kom også avlsarbeidet i gang i Nordland: Vesterålingen Christian Klefstad kjøpte inn 12 hester fra Lyngen, og fant på sine reiser i Ofoten noen hester av den gamle nordlandshest-/lofothest-rasen. Hestene han kjøpte inn ble plassert ut hos bønder i distriktet som ville avle. Han avla også selv fram mange gode hester, men var ikke alltid kritisk i valget av hestemateriale. En av hestene Klefstad avla fram var Nordlandssvarten, rasens første hingst som oppnådde 1. premie, som var avkom etter Lyngsrauen 6 og Birta 11, søskenpar fra Manndalen i Lyngen. Klefstad døde nyttårsaften 1967. Avlsarbeidet ble videreført av Kleiva Landbruksskole og et nytt avlslag var oppretta i Nordland. Dette laget søkte da om å få rasen godkjent under navnet nordlandshest, fikk det vedtatt og fikk utgitt rasens første stambok i 1969. Rasen ble imidlertid fortsatt kalt for lyngshest i Nord-Troms, og for å kunne forene alle gode krefter for å ta vare på rasen, ble løsningen at navnet på rasen skulle være nordlandshest/lyngshest i 1998. Etterhvert ble det også stifta avlslag i resten av landet.
I 1979 importerte alslaget for lyngshest i Troms og Finnmark en finsk småhest, hingsten Viri, med tillatelse fra Landbruksdepartementet. Man var på denne tiden bekymret for innavl og det var behov for genetisk variasjon. Flere hesteraser ble vurdert, blant annet islandshest, og engelske ponniraser. Etter genetiske undersøkelser falt valget på en finsk hest fordi de sannsynligvis er i slekt med nordlandshesten/lyngshesten. Viri fikk 29 avkom i Norge, og innavlsgraden sank som følge av dette. Det er likevel fortsatt en del debatt i lyngshestmiljøene rundt bruken av Viri. Enkelte oppdrettere ønsker å holde linjene sine «virifri».
Bruksområde
I avlsplanen for rasen står følgende: «Nordlandshest/lyngshest har alltid hatt et allsidig bruksområde. Hesten var tidligere brukt til all slags gårdsarbeid og som skyss- og ridehest. I nyere tid er hesten hovedsakelig brukt til rekreasjon, sport og hestebasert næring. Den er en allsidig hest som kan brukes av alle i familien da den er høvelig i størrelse og lynne. Hesten er godt egna for bruk i alle vanlige disipliner innenfor ridning og kjøring, og er også godt egna til turridning og kløving da den er stø på foten og fornuftig i vanskelig terreng. Nordlandshest/lyngshesten har en framdrift og et trav som gjør den godt egna som ponnitraver. Den er også en utmerket terapihest med sitt rolige, vennlige vesen og sitt gode bevegelsesmønster. Arbeidsviljen og pågangsmotet til nordlands-/lyngshesten gjør den velegna til bruk i rideskoler der det kreves at hesten viser tålmodighet med uerfarne ryttere samtidig som den har kapasitet til å gi utfordringer for de mer erfarne rytterne.»
Hesten viser også stort talent for konkurransekjøring og dressur- og sprangridning, fordi den både er modig, har et godt utviklet konkurranseinstinkt og er smidig og samarbeidsvillig. Hesterasen er fin som «førstegangshest» og kan brukes i alle ridegrener. Hesten er flink til å hoppe, og kan bli god i dressur.
Temperament
I avlsplanen står det at «Rasen har et allsidig avlsmål og lynnet skal gjenspeile dette. Det krever en robust, ærlig, pålitelig og livlig hest som har god tilpasningsevne til aktuelle bruksområder.» Nordlandshesten/lyngshesten er rolig og stødig, snill, og den lærer fort hva som er rett og galt. Den har en ofte tydelig personlighet, og hvert individ er helt unikt og ulikt andre.»
Francis Nelson
Francis «Frank» Augustus Nelson, jr. (født 24. januar 1910 i New York City, død 9. mars 1973 i New Jersey) var en amerikansk ishockeyspiller som deltok i de olympiske leker 1932 i Lake Placid. Nelson vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1932 i Lake Placid. Han spilte på det amerikanske laget som kom på andreplass, bak Canada, i OL-turneringen. Det var fire lag som deltok og alle lagene møttes to ganger. Det var to meget jevne kamper mellom USA og Canada, den første vant Canada med 2-1 etter forlengning og den andre sluttet uavgjort 2-2. Canada vant sitt fjerde strake olympiske gull i ishockey foran USA og Tyskland. Den fjerde olympiske turneringen i ishockey var også det sjette verdensmesterskapet i ishockey. Spillerne på USAs lag var Osborn Anderson, John Bent, John Chase, John Cookman, Douglas Everett, Franklin Farrell, Joseph Fitzgerald, Edwin Frazier, John Garrison, Gerard Hallock, Robert Livingston, Francis Nelson, Winthrop Palmer og Gordon Smith.
Nelson spilte fem kamper i OL-turneringen og scoret et mål.
Fylkesvei 5860
Fylkesveg 5860 går mellom Helland og Skare i Sande kommune. Veien er 7,6 km lang (utenom fergestrekningene).
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen Fv6.
Frederik Julius Bech
Bech var født i Middelfart på Fyn i Danmark. Han ble cand.theol. i 1783, og reiste så til Trondheim for å arbeide som huslærer hos familien Krogh. Han arbeidet senere som lærer ved den borgerlige realskolen i Trondheim, og hadde samtidig prestelig tilsyn med sykehus og fengsel. I 1794 ble han sokneprest i Ørland prestegjeld, i 1798 residerende kapellan ved Nidarosdomen og i 1803 sokneprest i Skogn. I 1804 ble han oppnevnt til stiftsprost i Odense, og det kunne se ut som om han kom til å forlate Norge. Samme år ble han også tildelt den teologiske doktorgrad fra Universitetet i Kiel for en mindre avhandling om Jesu mirakler. Han ble imidlertid allerede i 1805 oppnevnt til biskop i Akershus stift. Dette tilsvarte den gang dagens bispedømmer Oslo, Hamar og Tunsberg, i tillegg til Telemark.
Frederik Julius Bech har blitt regnet som en typisk opplysningsgeistlig. Trass i hans teologiske doktorgrad var han nok ikke noen stor teolog eller vitenskapsmann, men han var lidenskapelig opptatt av skolevesen og folkeopplysning. Han skrev en rekke pedagogiske skrifter, blant annet En dydig Opdragelse, betragtet som Grunden til Staters sande Vel (1786) og Er det ligegyldigt hvorledes de ringere Stænder opdrage sine Børn? (1787). Hans skrift Veiledning i at opdrage en sund, fornuftig, duelig og lykkelig Afkom var ifølge Molland den første veiledning i seksualundervisning i Danmark-Norge. Som sokneprest på Ørlandet fikk Bech fordoblet antall lærere der, og han opprettet også et seminar for lærerutdannelse i Trondheim. Han var også en av initiativtakerne til Selskabet for Norges Vel. I Salmonsen konversationsleksikon fra 1915 gis følgende karakteristikk: Han var administrativt anlagt og dygtig. Allerede i Trondhjem fik han Skolevæsenet forbedret, Lærerstandens Uddannelse og Lønningsforhold højnet, Fattigvæsenet ordnet paa en efter Omstændighederne mønstergyldig Maade, adskillige velgørende Indretninger sat i Gang med levedygtig Organisation. Bech var en utpreget rasjonalist, og hadde lite sans for Hans Nielsen Hauge og Haugianerbevegelsen. Han ga ut en apologi mot Hauges virksomhet i 1802, Raad og Advarsel imod Sværmerie og dets bedrøvelige Virkninger, og sendte i 1806 også et rundskriv til prestene i Akershus stift om hvordan haugianismen kunne bekjempes. Han var imidlertid motstander av å bruke politimakt mot haugianerne, og mente typisk nok at bevegelsen best kunne motvirkes ved økt folkeopplysning.