cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Francis Fukuyama
Utdannelse og karrière
Fukuyama var oppnevnt som medlem av USAs delegasjon til de egyptisk-israelske samtalene om palestinsk selvstyre under president Ronald Reagan 1981–1982 og medlem av The President's Council on Bioethics under president George W. Bush 2001–2004. Fra oppstarten i 1997 var han tilknyttet den nykonservative tankesmien Project for the New American Century. I årene 2006–2008 fungerte han som rådgiver for Muammar al-Gaddafi gjennom selskapet Monitor Group. I 2005 var han med på å grunnlegge kvartalstidsskriftet The American Interest, hvor han er formann i redaksjonsrådet. Han er også styremedlem i tankesmiene Global Financial Integrity og Inter-American Dialogue samt tilknyttet Carnegie Endowment for International Peace og Center for Global Development.
The End of History and the Last Man
Fukuyamas bok The End of History and the Last Man bygger videre på hans essay «The End of History?», publisert i tidsskriftet The National Interest i 1989. I boken argumenterer Fukuyama for at menneskehetens historiske utvikling som en kamp mellom ideologier har kommet ved veis ende, og at liberalismen som politisk og økonomisk organisasjonsform representerer «den menneskelige styresettets endelige form»:
"«Det vi er vitner til, er kanskje ikke bare den kalde krigens avslutning, eller opphøret av en bestemt periode i etterkrigstidens historie, men historiens slutt som sådan: det vil si sluttpunktet for menneskehetens ideologiske utvikling og universaliseringen av det vestlige liberale demokratiet som den menneskelige styresettets endelige form.»"
Tesen markerte et brudd med forskere som Robert Keohane og Paul Kennedy, som i 1980-årene hadde uttrykt bekymring for USAs minkende andel av verdensøkonomien og hvilke konsekvenser dette ville få politisk.
Kjernepunktene i Fukuyamas tese er at historien må bli ansett som en evolusjonær prosess; at «historiens sluttpunkt» ikke betyr hendelsenes slutt; at pessimisme på vegne av menneskehetens fremtid er berettiget ut fra menneskets manglende evne til å kontrollere teknologi; og at det ikke vil skje noe fremskritt fra liberalt demokrati til et alternativt system. Dette begrunner han filosofisk og empirisk. Den vanligste misforståelsen er å tolke «historien» i Fukuyamas tese som «tiden». Han hevder ikke at tiden har stoppet, eller at hendelser vil stoppe å skje. Han åpner dessuten for midlertidige opphold, som for den del kan vare i århundrer, med andre organisasjonsformer enn liberalismen.
Fukuyama mener indre motsetninger har ødelagt for tidligere ideologier, men at disse ikke finnes i liberale demokratier, «fordi de er fullendte som idealer.» Et annet sentralt argument er demokratisk fredsteori, som hevder at demokratier sjeldent eller aldri vil krige mot hverandre, fordi krig har opphav i ideologisk konflikt. Et empirisk belegg for dette er opphøret av mellomstatlige konflikter i Sør-Amerika, Sørøst-Asia og Øst-Europa mellom stater som gikk fra militærdiktaturer til liberale demokratier. Ifølge flere studier var det en stor og plutselig nedgang i antallet kriger, væpnede konflikter, etniske konflikter, revolusjoner og flyktninger etter den kalde krigen. En annen innfallsvinkel viser at antallet liberale demokratier økte dramatisk gjennom 1900-tallet, hvilket har støtte i studier gjort av Freedom House.
Skjønt deres konklusjoner er ulike, har Fukuyamas dialektiske historiesyn visse likhetstrekk med Karl Marx, som ut fra et deterministisk og materialistisk historiesyn spådde at kommunismen ville erstatte kapitalismen. Fukuyama selv identifiserer seg til en viss grad med Marx, men sterkest med den tyske filosofen Hegel, opphavsmannen til den idealistiske dialektikken, slik som filosofen Alexandre Kojève også gjorde. Til sammenligning mente Kojève at historiens utvikling ville gå i retning av en «universell og homogen» stat, som mest sannsynlig ville bestå av liberale og sosialdemokratiske elementer. Kojève la imidlertid vekt på denne statens (og dens borgeres) nødvendige «postpolitiske» karakter, hvilket gjør sammenligningen utilfredsstillende. Kojèves teori lar seg heller ikke redusere til kapitalismens endelige triumf.
Boken skapte stor debatt ved utgivelsen, og har blitt kritisert av både høyre- og venstresiden i politikken. Samuel P. Huntington formulerte tesen om «sivilisasjonenes sammenstøt» i essayet «The Clash of Civilizations» fra 1993 som et direkte motsvar til Fukuyama. Jacques Derrida og marxister har kritisert tesen på grunnlag av ideologisk uenighet om det liberale demokratiet. Andre venstreorienterte har vært kritiske til Fukuyamas påstand om liberalismens manglende utfordrere. Radikal islamisme og Russland og Kinas voksende politiske og økonomiske innflytelse har også stått sentralt i motargumentene. Nettopp med basis i disse utgav Robert Kagan i 2008 sin bok The Return of History and the End of Dreams, hvis tittel spilte på Fukuyamas. Med særlig henvisning til terrorangrepet den 11. september 2001 har Fukuyama blitt beskyldt for «naivt drømmeri» av den amerikanske høyresiden.
Fukuyama selv har senere innrømmet at tesen er ufullstendig, men av en annen grunn enn sine kritikere. I Our Posthuman Future: Consequences of the Biotechnology Revolution fra 2002 skriver han: «Historiens slutt kan ikke komme før moderne naturvitenskap og teknologi tar slutt.» På det politiske plan spår Fukuyama at menneskehetens kontroll over dens egen utvikling (transhumanismen) vil ha en stor og muligens ødeleggende innvirkning på det liberale demokratiet.
Nykonservatisme
Særlig for sitt bidrag til Reagan-doktrinen og Project for the New American Century (PNAC) har Fukuyama blitt forbundet med fremveksten av den nykonservative bevegelsen i USA. I 1998 var han med på å signere PNACs brev til president Bill Clinton som anbefalte å støtte irakiske opprørere for å styrte Iraks daværende president, Saddam Hussein. Han var også blant de 40 som underskrev William Kristols brev til president George W. Bush den 20. september 2001, der de ikke bare anbefalte å «fange eller drepe Osama bin Laden,» men også bli med på «et bestemt forsøk på å fjerne Saddam Hussein fra makten i Irak.»
"«[Nykonservative] trodde at historien kan styres med makt og vilje. Leninisme var en tragedie i dens bolsjevistiske utgave, og den har kommet tilbake som en farse praktisert av USA. Nykonservatismen, som både et politisk symbol og tankesett, har utviklet seg til noe jeg ikke lenger kan støtte. Det amerikansk utenrikspolitikk trenger, er ikke å vende tilbake til en snever og kynisk realisme, men heller å formulere en ‘realistisk wilsonisme’ der mål og metoder passer sammen på en bedre måte … Det som trengs nå, er nye ideer, som er hverken nykonservative eller realistiske, om hvordan USA skal forholde seg til resten av verden. Ideer som ivaretar nykonservatismens tro på menneskerettighetenes universalitet, men uten dens illusjoner om virkningene av amerikansk makt og hegemoni for å virkeliggjøre dette.»"
Han redegjør for sitt nåværende utenrikspolitiske syn i boken America at the Crossroads: Democracy, Power, and the Neoconservative Legacy fra 2006. Han mener at USA har en rett til å fremme sine verdier i verden, men mer i tråd med hva han kaller en «realistisk wilsonisme», hvor militær intervensjon er siste utvei. Fukuyama mener at USA heller burde stimulere politisk og økonomisk utvikling i andre stater, og viser til at USA lyktes i å bygge opp internasjonale institusjoner etter den andre verdenskrig.
Sylvia Massy
Sylvia Massy er en amerikansk plateprodusent og studiotekniker.
Francis Fukuyama
Sosiale normer og kontrakter
På 2000-tallet har Fukuyama viet nasjonsbygging, herunder sosiale normer og kontrakter, større oppmerksomhet. Hans bokutgivelser fra slutten av 1990-årene om sosial orden som forutsetninger for nasjonsbygging har blitt supplert med bøker som State-Building: Governance and World Order in the 21st century fra 2004. I 2011 utgav han The Origins of Political Order, ikke uten kritikk av sitt eget verk fra 1992. Med dette fremsetter han et «empirisk basert alternativ til de etablerte teoriene om statsutvikling.» Han mener at de eldre teoriene har vært for enkle og for entydig basert på utviklingen i Europa og USA. Fukuyama analyserer heller demokratier gjennom tre innfallsvinkler: Effektiv stat, rettsstaten og muligheten for å holde ledere ansvarlige.
Sylvia Massy
Hun startet opp som tekniker på midten av 1980-tallet, og fremover har hun jobbet for artister som Aerosmith, Big Daddy Kane, The Black Crowes, Bobby Brown, Danzig, Prince, Julio Iglesias, Seal, Skunk Anansie, Paula Abdul og norske Seigmen.
G
G, g er den syvende bokstaven i det latinske alfabetet. Den tilhører den gruppen bokstaver vi kaller konsonanter. Denne bokstaven kommer før H og etter F
Francis Fukuyama
Sosiale normer og kontrakter
"«Den individualismen, pluralismen og toleransen som er innebygd i de formelle institusjonene, har en tendens til å oppmuntre til kulturelt mangfold, og vil derfor kunne underminere overleverte moralske verdier. Og en dynamisk og teknologisk innovativ økonomi vil av seg selv kunne bringe uro inn i eksisterende sosiale relasjoner.»"
Sylvia Massy
På slutten av 1990-tallet jobbet hun sammen med Rick Rubin, og var med på album til Johnny Cash, Tom Petty and the Heartbreakers, Slayer og System of a Down
Francis Fukuyama
Transhumanisme
Med basis i sitt syn på sosiale kontrakter, advarer Fukuyama sterkt mot transhumanismen, spesielt i sin bok Our Posthuman Future fra 2002. I en artikkel i Foreign Policy i 2004 karakteriserte han sågar transhumanismen som «verdens farligste idé». Han kritiserer konstruktivismen, som han mener bidrar til en uheldig utvikling ved å redusere menneskene fra moralske vesener til sosiale konstruksjoner. Han markerer seg som en sterk tilhenger av menneskeverdet, «ideen om at det er noe unikt ved menneskerasen som opphøyer ethvert medlem av arten til en høyere moralsk rang enn resten av den naturlige verden.» Han hevder at menneskeverdet utgjør fundamentet for selve etikken, og at transhumanismen rokker ved dette.
Sante Marsili
Sante Marsili (født 31. oktober 1950 i Napoli), italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1972 i München, 1976 i Montréal og 1980 i Moskva. Marsili vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under Sommer-OL 1976 i Montréal. Han var med på det italienske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Det italienske laget vant to kamper og spilte to uavgjort og tapte èn i finalerunden som besto av seks lag. Italia fikk seks poeng, samme som Nederland som kom på tredjeplass. Marsili spilte åtte kamper og scoret ni mål i OL-turneringen.
Sylvia Massy
Massey bor fortiden i byen Weed i California, hvor hun driver RadioStar Studios. Hun er kanskje best kjent for hennes produksjon av musikkalbumet Undertow (1993) til det Los Angeles-baserte bandet Tool. Albumet solgte til dobbel platinaplate.
Francis Fukuyama
Transhumanisme
Fukuyama trekker frem sosiale problemer som kan spre seg som følge av uhemmet bioteknologisk utvikling: Genmodifikasjon av mennesker, psykotropiske stoffer, forlengede liv uten livskvalitet samt klassekonflikt som følge av ulik tilgang til bioteknologi. Han mener transhumanismen med dette strider mot den amerikanske grunnlovens innledende frase, «alle mennesker er skapt likeverdige». Ifølge Fukuyama finnes det sekulære etiske argumenter for grensedragninger, og disse bør også anvendes i spørsmål om nevrofarmakologi, menneskekloning og stamcelleforskning. Han er kritisk til en samfunnsdebatt der avgjørelsen i slike spørsmål overlates til vitenskapen alene.
Sylvia Massy
I tillegg til norske Seigmen produserte hun i 2005 ep´n og debutalbumet til Animal Alpha, i 2010 debutalbumet til det norske stoner metal-bandet Bulk fra Arendal, samt rockebandet Lucky Lew fra Bergen.
Francis Fukuyama
Transhumanisme
Søken til naturlovene fremheves av ham som det beste botemiddelet. Naturlovene eller menneskenaturen vil etter Fukuyamas definisjon være «summen av adferd og kjennetegn som er typiske for menneskearten, og som har sitt opphav i genetiske heller enn miljømessige faktorer.» Han påpeker at man får evnen til å endre mennesket før man får kunnskapen om hva endringene medfører. Selv om de direkte virkningene skulle være kjent, er det heller ikke innlysende hva «et bedre menneske» er, ifølge Fukuyama. Samtidig trekker han opp en grunnleggende skillelinje mellom forbedring og behandling, og presiserer at han ikke kritiserer medisinsk behandling.
Utmerkelser
Han er æresdoktor ved Connecticut College, Doane College, Doshisha-universitetet i Japan, Kansai-universitetet i Japan, Aarhus Universitet i Danmark og Frederick S. Pardee RAND Graduate School. Fukuyama er innvalgt som medlem av American Political Science Association og Council on Foreign Relations.
Greve av Urgell
Greve av Urgell var en adelstittel i Catalonia. Den er kjent siden begynnelsen av 800-tallet. I 1413 gikk den sammen med den aragonske krone. Grevskapet omfattet på det meste Alt Urgell, Noguera, Solsonès, Pla d'Urgell, Urgell og Andorra. Hovedstaden var La Seu d'Urgell og senere Balaguer.
Hansbakken (Molde)
Hansbakken er en gate i Molde kommune i Møre og Romsdal. Gaten starter i Djupdalsvegen og går østover. Gaten har fått navn etter Hans Hansen som eide bruket Djupdalen fra 1908 til 1935. Hans søster Severine Hansen har fått nabogaten oppkalt etter seg i Severines veg.
Ernest Moniz
Ernest Jeffrey Moniz (født 22. desember 1944 i Fall River i Massachusetts i USA) er en amerikansk kjernefysiker og USAs energiminister under Barack Obama fra 2013 til 2017, da han gikk av ved slutten av president Obamas andre (og siste) periode.
Akademiker
Som postdoktor var han 1971/72 ved CEA i Saclay og 1972/73 ved University of Pennsylvania. Fra 1973 underviste han først som assistant professor og fra 1983 som professor ved MIT. Fra 1991 til 1995, og fra 1997 til 2001, ledet han fysikkfakultetet der, og var fra 1983 til 1991 direktør ved Bates Linear Accelerator Center.
Fra 1976 var han også rådgiver ved Los Alamos National Laboratory, der han var gjesteforsker i 1976. Han befatter seg med kjernefysikk og om energispørsmål.
Politikk
Fra 1995 til 1997 arbeidet Moniz ved den amerikanske presidents Executive Office som leder for vitenskapspolitikk. Fra 1997 til 2001 var han statssekretær i Energidepartementet.
I 4. mai 2013 ble han utnevnt av president Barack Obama som Steven Chus etterfølger som USAs energiminister. Han tiltrådte den 21. mai 2013.
Moniz spilte en viktig rolle under forhandlingene om det iranske atomprogrammet, der han hadde direkteforhandlinger om tekniske detaljer med den iranske atomenergiministeren Ali Akbar Salehi.
The Review of English Studies
The Review of English Studies er et akademisk tidsskrift grunnlagt i 1925. Det gis ut av Oxford University Press og tar for seg engelsk som språk.
Solférino (Paris Metro)
Navnet stammer fra slaget ved Solférino (24. juni 1859), et slag i den fransk-østerrikske krig som resulterer i Genèvekonvensjonen og Røde Kors.
Vibeke Bärbel Slyngstad
Vibeke Bärbel Slyngstad (født 29. august 1968 i Ålesund) er en norsk maler og kunstner. Hun vokste opp i Ålesund, og bor nå (2006) i Oslo. Hun har utdannelse fra Kunst- og håndverksskolen (Meisterschule für Malerei und Bildhauerei) i Graz, Østerrike 1988–89 og Statens kunstakademi, Oslo 1989–94.
Hun har blant annet stilt ut i Galleri Haaken, Oslo, Bergen Kunsthall, Galleri F 15, Moss, i Aalesunds kunstforening, i Kunsthalle Rostock; og deltatt ved utsmykningen av Bjørknes privatgymnas og Olav Sunde a/s i Ålesund og realfagbygget ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet.
Faisal Karim
Han representerte Pakistan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Marcello Del Duca
Marcello Del Duca (født 31. august 1950 i Roma), italiensk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1976 i Montréal. Duca vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under Sommer-OL 1976 i Montréal. Han var med på det italienske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Ungarn. Det italienske laget vant to kamper og spilte to uavgjort og tapte èn i finalerunden som besto av seks lag. Italia fikk seks poeng, samme som Nederland som kom på tredjeplass. Duca spilte åtte kamper og scoret tre mål i OL-turneringen.
Kossak
Flere personer har etternavnet Kossak:
Eliteserien i håndball for menn 2017/18
Eliteserien i håndball for menn 2017/18 var den 52. sesongen av den norske eliteserien i herrehåndball. Ligaen besto av de 9 beste lagene fra GRUNDIGligaen 2016/17, de to beste lagene fra 1. divisjon 2016/17 og vinneren av 3. plass-laget i 1. divisjon 2016/17 og 10. plass-laget i GRUNDIGligaen 2016/17. Første avkast tok plass 6. september 2017, da Sandnes møtte Bækkelaget.
TV-rettighetene til Eliteserien 2017/18 var eid av TV2 og kampene ble vist på TV2, TV2 Sportskanalen og TV2 Sumo.
Dmitrij Jazov
Dmitrij Timofejevitsj Jazov (russisk: Дмитрий Тимофеевич Язов; født 8. november 1924 i Omsk oblast, død 25. februar 2020) var den siste som ble utnevnt til marskalk av Sovjetunionen (28. april 1990) før landets sammenbrudd. Jazov var også den eneste sovjetiske marskalken som var født i Sibir.
Fra 1979 til 1980 kommanderte Jazov den sovjetiske sentrale styrkegruppen i Tsjekkoslovakia. Han ledet militærdistriktet Den fjerne østen da han sommeren 1986, ifølge Time, gjorde inntrykk på generalsekretær Mikhail Gorbatsjov, som førte til senere forfremmelser. Jazov var Sovjetunionens forsvarsminister fra mai 1987, og var kandidat til medlemskap i politbyrået. Han var ansvarlig for at OMON-kommandoenheter ble sendt til Latvia og Litauen tidlig i 1991. Under augustkuppforsøket i 1991 var Jazov medlem av statskrisekomitéen, noe han ble tiltalt og frikjent for i 1994.
Fräulein Piccolo
Fräulein Piccolo er en tysk stumfilm fra 1914, regissert av Franz Hofer.
Handling
Lo, som er datter av en hotelleier, forlater skolen for å tilbringe ferien ved foreldrenes hotell. Foreldrene hennes har problemer fordi to av de ansatte har stukket av.
Det avholdes også en militærøvelse i nærheten, og en rekke offiserer skal overnatte ved hotellet. I tillegg skal det snart avholdes et ball på hotellet. Derfor bestemmer Los foreldre at hun må arbeide på hotellet, i stedet for å ha ferie.
Tromsø (tettsted)
Tromsø er et tettsted på Tromsøya i Tromsø kommune i Troms og Finnmark fylke. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og er en del av byen Tromsø.
I tettstedet Tromsø ligger selve sentrum av Tromsø by. Her ligger også store boligområder, industriområder, flyplass med mer.
Fram til 2013 ble også Hamna, Tromsdalen og Kvaløysletta regnet som en del av tettstedet Tromsø. I 2013 ble derfor innbyggertallet i tettstedet redusert fra 57,015 til 32,774. Fra 2017 inngår Hamna igjen i Tromsø.
ISO 3166-2:PR
ISO 3166-2:PR er Puerto Ricos del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Organization for Standardization, som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Det er for tiden ikke definert noen ISO 3166-2-koder for Puerto Rico.
Puerto Rico, som er et avhengig område tilhørende USA, er offisielt tildelt ISO 3166-1 alfa-2-koden PR. Territoriet er også tildelt koden US-PR i ISO 3166-2:US, USAs del av ISO 3166-2.
Greve av Foix
Greve av Foix var en adelstittel i området Foix nord for Pyreneene i det som i dag er Frankrike. Grevene hersket over grevskapet Foix, men utvidet sin makt i området og la i 1290 Béarn under seg. Den første greve var Roger I av Foix, som hersket 1035/1038-1064. I det trettende og fjortende århundre ble grevene av Foix regnet blant de mektigste i Frankrike. Fra slutten av 1400-tallet ble grevskapet forent med kongedømmet Navarra og kom derfra igjen under kongen av Frankrike. Henrik IV av Frankrike førte også tittelen greve av Foix. I 1607 ble grevskapet integrert i den franske krone.
René Viviani
René Viviani (født 8. november 1863 i Sidi bel Abbès i Fransk Nord-Afrika, død 7. september 1925 i Plessis-Robinson i departementet Seine [nå Hauts-de-Seine]) ) var en fransk politiker som var statsminister 1914-1915.
Liv og virke
Viviani ble født i Algerie og var barn av italienske immigranter der. Hans parlamentskarriere begynte i 1893, da han ble deputert fra det femte valgdistrikt i Paris. Han forble deputert frem til han tapte gjenvalg i 1902, men fire år senere ble han gjenvalgt som deputert for samme distrikt. Fra 1910 til 1922 representerte han Creuse.
Fra ung alder hadde han knyttet seg til sosialistpartiet, og ble etter kort tid en av dets mest briljante talere og fremste leder. Han var i 1904 med på å grunnlegge avisen L'Humanité sammen Jean Jaurès, tidligere arbeidsminister.
Da partiet ble reorganisert i 1904 og ble det forente sosialistiske parti, ble Viviani, likesom sosialisten Aristide Briand, stående utenfor. Han kalte seg i det følgende uavhengig sosialist, og var fra 1906 med i flere regjeringer.
I 1906 ble han medlem i Georges Clemenceaus kabinett.
Han var minister for nasjonal utdannelse i Gaston Doumergues regjering. Våren 1914 ble det valgt et usedvanlig radikalt kabinett, og i lengre tid syntes det som om de ikke skulle klare å samle seg om hvem som skulle bli statsminister. Så falt valget til slutt på Viviani, med 370 stemmer mot 137. Hovedsakene den gang var videreføringen av loven om treårig militærtjeneste i hæren, og dessuten å ta opp et lån på 1.800.000.000 francs for militære forberedelser. Viviani støttet begge tiltak.
Han var fra 14. juni 1914 til 27. oktober 1915 regjeringssjef (Président du Conseil) under president Raymond Poincaré. Første verdenskrig brøt ut i Vivianis tid som regjeringsjef.
Han rolle før krigsutbruddet og i de første krigsmånedene blekner sammenlignet med den dominerende franske politiske skikkelse, president Poincaré. Få dager før Tysklands krigserklæring mot Frankrike den 3. august 1914 befant de seg begge to på statsbesøk i St. Petersburg. Slik var den franske utøvende makts ledere – Viviani var på dette tidspunktet også utenriksminister – under Julikrisens avgjørende dager i utenlandsreise. I august 1914 reorganiserte han sitt kabinett slik at det var bedre tilpasset krigstilstanden. I de første krigsmånedene forsøkte han ved et diplomatisk initiativ å få ententens allierte i Det fjerne østen Japan, til å yte militær støtte i Europa, men uten fremgang.
Han ble avløst av Aristide Briand som statsminister. Selv forble han medlem i de påfølgende regjeringer, som justisminister (1915/16) og kombinert justisminister og undervisningsminister (Briands 6. regjering 1916/17) og så justisminister (1917).
Han ble sendt på oppdrag til Russland i (1916), og så til USA i 1917 sammen med Joffre, for å bevege landet til å gå med i krigen.
Han ble skjøvet til siden av Clemenceau i november 1917, og var da også temmelig nedbrutt etter at hans svigersønn ble drept ved fronten.
Grand Prix des Nations
Grand Prix des Nations var et individuelt temporitt for Europas ledende profesjonelle landeveissyklister. Det ble avholdt årlig i Frankrike fra 1932 til og med 2004, med unntak av årene 1939 og 1995. Rittet ble ansett som et uoffisielt verdensmesterskap i tempokjøring og som en klassiker.
René Viviani
Liv og virke
Fra 1920 til 1921 var han fransk representant til Folkeforbundet. I 1921 ledsaget han Briand til flåtekonferansen i Washington.
Grand Prix des Nations
Da UCI innførte det offisielle verdensmesterskapet i temporitt i 1994, og øvelsen også ble en egen OL-gren i 1996, mistet Grand Prix des Nations sin betydning. Rittet ble til slutt fjernet fra kalenderen da man innførte UCI ProTour i 2005.
Vinnere
Grand Prix des Nations
René Viviani
Liv og virke
Den 15. oktober 1922 ble Viviani valgt til senator for Creuse.
Henryk Górecki
Henryk Mikołaj Górecki (født 6. desember 1933 i Czernica ved Rybnik i det daværende tyske Oberschlesien i det som nå er det schlesiske voivodskap i Polen, død 12. november 2010 i Katowice) var en polsk komponist, særlig innen sjangeren minimalistisk musikk. Han var også professor i musikkvitenskap ved musikkakademiet i Katowice, hvor han også fikk sin egen utdannelse.
René Viviani
Liv og virke
Hans kone Isabelles død i februar 1923 gikk tungt inn på ham. Han ble selv slagrammet mens han holdt en tale den 8. juni 1923, og var lammet frem til sin død 6. september 1925.
Henryk Górecki
Han regnes blant Polens ledende etterkrigskomponister, sammen med Witold Lutosławski, Krzysztof Penderecki, Wojciech Kilar og Andrzej Panufnik.
Bakgrunn
Górecki ble født i en liten landsby i et område av det daværende Tyskland (Oberschlesien) med blandet tysk og polsk befolkning. Han arbeidet til å begynne med som lærer, innen han begynte å studere komposisjon ved det statlige musikkonservatorium i Katowice under Bolesław Szabelski, en elev av Karol Szymanowski.
Komponist
Górecki har utviklet et eget stilpreg på bakgrunn og inspirasjon fra ulike stilarter, som folkemusikk og religiøs musikk.
Særlig på 1970-tallet fikk han stor internasjonal oppmerksomhet og overfor et bredt publikum ble han kjent i 1992 gjennom en innspilling av hans mer lett tilgjengelige symfoni nr. 3 for sopran og stort orkester fra 1976, Symfonią pieśni żałosnych (Symfoni av sorgfulle sanger). Den består av tre satser og er skrevet for sopran og orkester. De tre tekster – henholdsvis en Maria-klagesang fra 1400-tallet, en tekst fra en Gestapo-celle under annen verdenskrig og en schlesisk folkesang – kretser om atskillelsen av mor og barn i krigstid. I første og tredje sats er det moren der begråter tapet av sitt barn, og i annen sats hører man barnet som er atskilt fra sine foreldre. Den ble en stor salgssuksess som grammofonplateinnspilling, skjønt i Vest-Europa først i 1992.
Kort før sin død mottok han Den hvite ørns orden, Polens høyeste orden. Han mottok også kommandørkors med stjerne av Ordenen Polonia Restituta ble tildelt den pavelige Sankt Gregor den stores orden. Górecki var medlem av Polska Akademia Umiejętności, og hadde æresdoktorgrad ved Universitetet i Warszawa, Det jagellonske universitet i Kraków og Johannes Paul II katolske universitet i Lublin.
Turnaround (film)
Turnaround er en norsk engelskspråklig thriller fra 1987, regissert av Ola Solum. Både norske og amerikanske skuespillere har roller i filmen og på rollelisten er bl.a. Anita Hegerland, Tim Maier, Doug McKeon og Eddie Albert.
Handling
Filmen handler om tryllekunstneren Theo, som etter en forestilling blir involvert i en dramatisk bilulykke. En ungdomsgjeng kjører inn i bilen til Theo, som har med seg barnebarnet Ben og hans venninne Lorraine. De tvinges til å kjøre av veien og gjengen forsvinner i sin varevogn. Det ser ut som det blir med denne uhyggelige hendelsen og en uke senere holder Theo en julefest som ser ut til å bli vellykket. Så dukker den samme ungdomsgjengen uventet opp. De vandaliserer huset og ødelegger julefesten. Like plutselig som etter bilulykken forsvinner gjengen enda en gang ut i det blå og familien til Theo sitter skremt tilbake av disse hendelsene. Theo bestemmer seg for ikke å la seg knekke av disse pøblene og tar i bruk alle sine kunster og evner som tryllekunstner og magiker. Han vil forberede en magisk nyttårsaften for gjengen som de sent kommer til å glemme. På denne festen blir motorsykkelgjengen ofre for både tryllekunst og optisk illusjon.
Peter R. Holm
Peter Røwde Holm (født 5. april 1931) er en norsk lyriker, forfatter og oversetter. Holm har også arbeidet som observatør ved FNs rustningskontroll- og nedrustningskonferanser. Helt siden debuten i 1955 har han hatt en sentral posisjon innen norsk lyrikk. Han har også utgitt bøker og skrevet et stort antall artikler og kronikker om utenrikspolitiske forhold.
Daguangba-demningen
Daguangba-demningen er en demning med vannkraftverk i elva Changhua på Hainan-øya i det sørlige Folkerepublikken Kina, 35 km øst for byen Dongfang. Arbeidet med demningen ble ferdigstilt i 1995. Ved igangsettelse hadde vannkraftverket en kapasitet på 242 MW.
Demningen er en betongdekekt steinfylt gravitasjonsdam av typen RCC, som er 719 meter lang og 57 meter høy. Om man inkluderer jordfyllingsdammen på begge sider av betongelementet er hele barrieren mer enn 5.800 meter lang. Den gir også flomkontroll og irrigasjon til landbruket i den nordvestlige delen av Hainan.
I alt 23.800 mennesker måtte flyttes da demningen ble anlagt. Prosjektet fikk en betydelig delfinansiering av Verdensbanken.
Praia
Praia (egtl. Praia da Santa Maria, portugisisk for «den hellige Marias strand») er hovedstaden på Kapp Verde, og har en befolkning på 113 664 (2005). Praia er landets største by og ligger på øya Santiago, som er en del av øygruppen Sotavento. Byens historiske sentrum kalles Platô, da det ligger på et mindre platå. Det administrative og kommersielle sentrum har gradvis blitt flyttet til Achada Santo António, der også landets parlament ligger.
Praia er landets kommersielle sentrum, og hovedeksportvarene er kaffe, sukker og tropiske frukter.
Den internasjonale flyplassen Praia internasjonale lufthavn er i Praia. Kapp Verde sitt nasjonale flyselskap TACV har hovedkontoret sitt i Praia.
Wenshan vannkraftverk
Wenshan vannkraftverk er et vannkraftverk i Yunnan-provinsen i Folkerepublikken Kina. Ved igangsettelse hadde vannkraftverket en kapasitet på 300 MW. Dette er et såkalt pumpekraftverk med to reservoarer. Kraftverket opereres av energiselskapet Datang.
Douglas SBD Dauntless
Douglas SBD Dauntless var et amerikansk to-seters stupbombefly.
Den første produksjonsvarianten, SBD-1, ble operativ i juni 1940, fulgt av SBD-2. Den neste varianten, og den første som ble produsert i større antall, var SBD-3, som ble operativ våren 1942. Mot slutten av 1942 ble også SBD-4 introdusert, og i 1943 ble SBD-5 operativ. Den siste varianten var SBD-6, som ble operativ i mars 1944.
Flytypen var svært populær blant mannskapene som fløy dem, og oppnådde gode resultater. Flyet var godt pansret, og kunne tåle ganske alvorlige skader. Mot slutten av andre verdenskrig ble SBD Dauntless erstattet av den langt mindre populære Curtiss SB2C Helldiver.
SBD Dauntless var den første amerikanske flytypen som senket et japansk krigsskip da en SBD-2 senket den japanske ubåten I-70 10. desember 1941. SBD Dauntless spilte også en avgjørende rolle i slaget ved Midway.
A-24 Banshee
SBD Dauntless ble også benyttet av United States Army Air Force, hvor flyet fikk betegnelsen A-24 og offisielt navnet Banshee.
Våtvoll
Våtvoll er ei bygd i Kvæfjord kommune i Troms. Bygda ligger mellom Langvassbukta og Gullesfjordbotn, på vestsiden av Gullesfjorden. går gjennom bygda.
Bygda har flere kjennemerker - blant annet Kvalshausen, Arleif-brygga, ungdomshuset og Elvebukta ved utløpet av Våtvollelva. Bygda hadde posthus og også anløp av lokalbåt fra Harstad før det ble fast veiforbindelse med både Vesterålen og Lødingen. På brygga på Halvardsneset fantes det også en lokal landhandel et stykke ut på 1970-tallet.
Hovednæring var inntil andre verdenskrig en kombinasjon av jordbruk og fiske. De fleste som bor i bygda nå jobber enten i Vesterålen (Sigerfjord, Sortland) eller i Lødingen. I utkanten, nord for bygda, ligger Våtvoll grendehus.
Det britiske parlamentet
Det britiske parlamentet er den høyeste lovgivende myndigheten i Det forente kongerike Storbritannia og Nord-Irland og de britiske oversjøiske territorier. Det består av tre komponenter: den britiske monarken, Overhuset og Underhuset. Kun den sistnevnte komponenten er demokratisk valgt, men er da også den langt viktigste hva angår politisk makt i moderne tid. Overhuset og Underhuset holder møter i hvert sitt kammer i Palace of Westminster, en av de indre bydelene i hovedstaden London.
Overhuset, Tne House of Lords, består av to typer medlemmer: de åndelige herrer (Lords Spiritual), bestående av eldre biskoper fra Den engelske kirke; og de verdslige herrer (Lords Temporal), bestående hovedsakelig av adelige på livstid, utnevnt av monarken, og 92 arvelig adelige. Før åpningen av Storbritannias høyesterett i oktober 2009, utførte Overhuset også en juridisk rolle via lovherrene (formelt Lords of Appeal in Ordinary, vanligvis kjent som Law Lords), som, nota bene, hadde sine lordetitler i kraft av sine dommerembeter.
Langvassbukta
Inne i Langvassdalen, hvor riksvei 85 går over mot Sortland og Vesterålen, finnes det et godt terreng hvor man kan finne multer i august. Langvatnet ligger idyllisk til langs veien.
Litt lenger ut fra Langvassbukta på fylkesvei 850 er det en nødhavn for fergesambandet Flesnes-Refsnes. Denne ligger mellom Innerbukta og Sæterbukta og vest for Forøya.
Det britiske parlamentet
Underhuset, House of Commons, er et valgt kammer med valg til 650 enkeltmedlemsvalgkretser som holdes minst hvert femte år under systemet med flertallsvalg ; fra og med 2010 gjelder de fem årene som en fast periode, som kun kan fravikes av et kvalifisert stort flertall av husets medlemmer. Ved konstitusjonell konvensjon er alle statsråder, inkludert statsminister, medlemmer av Underhuset eller, mindre vanlig, Overhuset, og er dermed ansvarlige overfor de respektive grenene av lovgivningsmakten. De fleste statsråder er fra Underhuset, mens juniorministre kan være fra begge husene.
Med den globale ekspansjonen av det britiske imperiet har det britiske parlamentet formet de politiske systemene i mange land som eks-kolonier (se Westminster-modellen), og derfor har det blitt kalt «parlamentenes mor».
Historie
Storbritannias politikk er basert på konstitusjonelt monarki med parlamentarisk styresett.
Opprinnelsen til parlamentet kommer fra angelsakserne. De angelsaksiske kongene hadde, liksom de norske, et kongelig råd kalt Witenagemot, «møte av de kloke menn». Under Henrik IIIs styre opptrer begrepet parlament for første gang i offisielle dokumenter, fortsatt av uformell karakter som en fellesbetegnelse på rådgiverne. I 1265 gjorde Simon de Montfort, 6. jarl av Leicester opprør mot Henrik III, og arrangerte det første allmenne parlamentsvalget uten kongens tillatelse.
I 1275 innkalte kong Edvard I sitt første parlament. Han tilkalte adelsmenn og kirkemenn, men utstedte også ordre om valg av to representanter fra hvert fylke (riddere i shiren) og to fra hver by (borgerne) til å delta. De ble først og fremst oppfordret til å lytte til og godkjenne Kongens plan om ny skatt. I løpet av de påfølgende årene ble det en akseptert regel at representantene for de som kom til å bli mest berørt av skatt, måtte gi sitt samtykke til det i parlamentet. Således ble året 1295 ordningen med det engelske parlament gjort offisiell og permanent. Tilsvarende råd var opprettet i Skottland (første kjente møte 1235) og Irland (1264).
I middelalderen samlet parlamentet seg der det falt seg, men da Henrik VIII hadde brutt med paven på 1500-tallet, og han endret fundamentalt parlamentets og den engelske regjeringens natur. Kongen tilkalte det for å avgjøre det som ble kalt hans «store sak», hans skilsmisse fra Katarina av Aragon, som pavedømmet i Roma blokkerte. I løpet av bare noen få år vedtok parlamentet, under kongens ledelse, lover som berørte alle aspekter av det nasjonale livet, særskilt i religiøs praksis og doktrine, som tidligere hadde vært under kirkens myndighet alene. Med de banebrytende vedtektene fra 1530-årene var det ingen områder involvert i rikets regjering som var utenfor dens myndighet.
Etter kong Henrik VIIIs død opphørte Westminster-palasset ved Themsen å være en kongelig residens. Henriks sønn, kong Edvard VI, innførte Abolition of Chantries Act 1547 og St Stephens kapell i Westminster ble dermed tilgjengelig for bruk som debattkammer i Underhuset. Parlamentet tok i bruk koret i St Stephen-kapellet, Speakeren tok plass der alteret hadde stått, mens de medlemmene som oppførte seg pent etter kongens mening, satt til høyre i koret, mens de i opposisjon tok plass til venstre. Skikken med de to røde strekene langs midtgangen stammer fra middelalderen, og det skal også i dag være akkurat to sverdlengder mellom dem. Under debatt er det ikke lov å gå over streken, bokstavelig talt.
Ettersom opprinnelsen til parlamentet går tilbake til 1200-tallet, er det mange regler, skikker og tradisjoner som forklarer dets virkemåte. Mye av den parlamentariske prosedyren som har utviklet i århundrenes løp er fortsatt i bruk, kjent som «skikk og bruk» ved at de aldri skrevet ned som stående ordre. Eksempelvis kan parlamentets medlemmer kun tale fra der de ble tiltalt, og som må være innenfor huset. De snakker ikke fra gulvet i huset mellom de røde linjene (tradisjonelt ment å være to sverdlengder fra hverandre). Ordføreren vil heller ikke tiltale et medlem i galleriet hvis det er plass i underetasjen. Medlemmene må stå mens de taler, men hvis de ikke er i stand til det, har de lov til å tale til huset sittende.
Unionstraktaten mellom England og Skottland i 1707 førte til vedtak av unionslover i begge parlamentene. Unionslovene oppløste parlamentene og erstattet dem med et nytt parlament for kongedømmet Storbritannia, med sete i det engelske parlaments lokaler.
Det forente kongedømmet ble opprettet i 1801 ved sammenslåingen av kongedømmet Storbritannia og kongedømmet Irland med en tilsvarende sammenslåing av parlamentene. Lovvedtaket Royal and Parliamentary Titles Act i 1927 endret formelt navnet til Parlamentet til det forente kongeriket Storbritannia og Nord-Irland, fem år etter løsrivelsen av den irske fristaten. Utover 1900-tallet skjedde det en maktforskyvning fra Overhuset til Underhuset.
Ordningen er blitt etterlignet jorden rundt som en arv fra den britiske kolonitiden. Stater som følger den britiske ordningen, særlig i Samveldet av nasjoner, sies ofte å operere i samsvar med Westminster-modellen.
Sammensetning
Parlamentet består av tre komponenter som forutsettes å være adskilt fra hverandre; ingen kan være medlem av mer enn én komponent. Overhusets medlemmer er utestengt fra valg til Underhuset, og etter sedvane stemmer ikke monarken.
Den britiske monarken
Den britiske monarken utgjør en av bestanddelene i Parlamentet. Det er monarken gjennom Parlamentet (Queen-in-Parliament eller King-in-Parliament) som er kilden til all lovgivende myndighet i Storbritannia. I praksis utgjør imidlertid monarken i dag kun en seremoniell del av Parlamentet.
Overhuset
Overhuset (House of Lords) består for det meste av utnevnte, ikke-valgte medlemmer. Medlemmene deles i to kategorier: Lords Spiritual (de øverste geistlige lederne i Den engelske kirke) og Lords Temporal (medlemmer av adelsstanden). Dette gjenspeiles i Overhusets formelle tittel: The Right Honourable The Lords Spiritual and Temporal in Parliament Assembled. De to medlemskategoriene regnes som separate stender, men de møter, debatterer og stemmer sammen. Det er per 2. juli 2012 i alt 816 medlemmer i Overhuset, hvorav 26 er geistlige og 92 har arvelige adelstitler.
Underhuset
I Underhuset (House of Commons) er den siste standen representert. Den formelle tittelen er The Honourable The Commons in Parliament Assembled. Underhuset har 650 medlemmer demokratisk valgt i enmannsdistrikter. Lederen for Underhuset kalles Speaker of the House. Dette stammer fra den tiden da han talte Underhusets sak foran kongen. Parlamentsmedlemmene henvender seg til Speaker of The House før de får tillatelse til å begynne en tale. Medlemmene spør Speakeren om tillatelse til å tale ved å bruke formen «Mr. Speaker».
Valgsystemet
Systemet som brukes for å velge parlamentsmedlemmer er flertallsvalg i enkeltmannskretser, også kalt first past the post. Konseptet med systemet er at den kandidaten som mottar størst antall stemmer i en valgkrets blir parlamentsmedlem. På den ene siden medvirker dette systemet til å forhindre regjeringer som ikke har noe egentlig flertall i Parlamentet (koalisjonsregjeringer). Kritikere av systemet mener derimot at det er meget urettferdig mot de mindre partiene, da det er lettere for de store partiene å gjøre seg gjeldende.
Ludvig Karlsen
Ludvig Walentin Karlsen (født 10. desember 1935 i Furua i Ullensaker nord for Oslo, død 21. mars 2004 i Oslo) var en norsk predikant innen pinsebevegelsen. Sammen med sin kone Lise Karlsen grunnla han i 1983 Stiftelsen Pinsevennenes Evangeliesenter, Norges største hjelpetiltak for russkadde. Han var forstander i flere pinsemenigheter, deriblant Evangeliesalen Berøa. Karlsen var romani.
Ludvig Karlsen ble gravlagt på statens bekostning fra Trefoldighetskirken i Oslo 26. mars 2004.
Oppvekst og unge år
Karlsen var sønn av Edevine Josefine Fredriksen og Valentin Karlsen, av folket romani. Ludvig vokste opp som omreisende tater. Sammen med foreldrene og sine mange søsken reiste de rundt vår, sommer og høst i vogn og kjerre i Norge. De bodde vinterstid på Furua, ved Gardermoen.
En dag banket Valentin, far til Ludvig, på døren til Dagmar Pettersen, som bodde mellom Jessheim og Gardermoen. Som tater ville han gjøre en handel, men ble bedt inn i stua, som var fullsatt av mennesker. Der det var vekkelsesmøte. Valentin tok i mot frelsen, og lille Ludvig la merke til at det skjedde en radikal forandring i farens liv.
Som tenåring havnet Ludvig på skråplanet. Det ble et liv som alkoholiker og uteligger. Det ble lovbrudd, arrestasjoner og fengselsopphold. Han giftet seg med Lise i 1965.
Karlsen ble radikalt frelst og vitnet om sin tro i familien, som etterhvert «tok imot frelsen». Nærmere 500 av romanifolket ble omvendt i perioden 1975-1983. I pinsebevegelsen har mange av de reisende funnet sitt åndelige hjem. Flere er evangelister, pastorer og musikere.
Evangeliesenteret
Stiftelsen Pinsevennenes Evangeliesenter er et av den norske pinsebevegelsens fellesarbeid. Evangeliesenterets motto er Ennå er det håp. Lise og Ludvig Karlsen var tidligere rusmisbrukere og kjente nød for samfunnets utslåtte. De begynte i enkle kår, og idag er det mange senter rundt i hele Norge, og tusenvis har fått «en ny start på livet». Evangeliesenteret startet i en garasje, hjemme hos familien Karlsen, på Roa. Der åpnet det første «Evangeliesenteret». Etterhvert ble det mange gutter som fikk hjelp og omsorg hos familien Karlsen.
Det første «riktige» senteret ble åpnet på Roa den 2. juli 1983. Sammen med forstander i pinsemenigheten på Roa, Willy Nilsen, dro Tore Paulsen, Lise og Ludvig Karlsen for å se på et nedlagt garveri. Ludvig syntes å kjenne seg igjen, og riktig, bygget hadde tidligere vært lensmannsgård. Prisen var 550 000 kroner etter et avslag på ett hundre tusen kroner fordi selgeren syntes formålet var godt. De manglet penger, men fikk låne hele beløpet. Senteret hadde plass til 12 personer.
Arbeidet ble stadig utvidet med flere behandlingssenter. Kapitalen manglet som regel til nyanskaffelsene. Selv om det så vanskelig ut flere ganger, løste det seg til slutt. Flere og flere frivillige arbeidere tok et tak, og mange fikk hjelp. Men det ble samtidig tyngre å drive det store arbeidet basert på frivillighet og gaver. Pågangen var ekstra stor i høytidene. Det var vanskelig (særlig de første årene) å få støtte fra sosialkontorene da arbeidet var nytt og ukjent. Dessuten var det ofte regnet for «å være for kristelig».
I 1988 fikk arbeidet noe statsstøtte, og støtten har gradvis økt de siste årene. Samme år ble Hopen videregående skole startet som en ny virkegren. Det var møbelsnekkerlinje de første årene. I dag er det også kokk-, allmennfag og tømrerlinje. I 1991 startet senteret bibelskole i Nordre gate i Oslo. Den er nå flyttet til Østerbo og har omtrent 70 elevplasser.
I 1993 kjøpte Evangeliesenteret stedet Østerbo, et tidligere HVPU-senter, ved Halden. Kjøpesummen var 13 millioner kroner. De fikk lån i det svenske Samspar med den betingelse at Ludvig Karlsen måtte ta seg en hel fridag i uken. Samme år begynte Evangeliesenteret med egne tv-sendinger, og Karlsen var TV-pastor. Dette bidrog til større oppmerksomhet om senteret. Slutten av 1990-tallet var gode år i senterets historie med i alt 39 evangeliesenter rundt i hele Norge. Den store innsatsen for de utslåtte i samfunnet belønnes med utmerkelser og priser.
I 2003 feiret Evangeliesenteret 20-årsjubileum. Da var det 300 ansatte, og omtrent 25 000 hadde fått behandling for rusproblemer. Mange tusen har fått et nytt liv uten rus, og familier har blitt gjenforent. Hver rusmisbruker som «reddes», sparer samfunnet for store utgifter.
Andre oppgaver
Ludvig Karlsen var forstander i pinsemenigheten Berøa i Oslo, idag Evangeliesalen Berøa, i perioden 1990-2004. Videre hadde han sine forstandertjenester i Filadelfia Hamar (1981–1983), Saron Roa (1983–2004) og Evangeliekirken Østerbo (ca.1998-2004).
Ludvig Karlsen har også vært ivrig i arbeidet med å bevare romanikulturen og språket romani. Kristendommen har blitt en sentral og viktig del av romanikulturen, og dens etiske verdier står allerede i tråd med romenes tradisjonelle morallover.
Utmerkelser
For sitt arbeid for rusmisbrukere, de svakeste i samfunnet, har Ludvig Karlsen fått flere priser:
Bingu wa Mutharika
Bingu wa Mutharika (født Ryson Webster Thom 24. februar 1934, død 5. april 2012) var en malawisk politiker som var Malawis president fra 2004 til sin død. Han var utdannet sosialøkonom, og ble president 24. mai 2004 etter at han vant et omstridt presidentvalg. Han ble valgt inn for partiet United Democratic Front, men brøt med partiet som ble ledet av tidligere president Bakili Muluzi i februar 2005. Han startet partiet Democratic Progressive Party, som da hadde et mindretall av representantene i Malawis parlament. I mai 2009 vant han nok en gang valget.
Grand basset griffon vendéen
Grand basset griffon vendéen er en rase av tamhunder. På den franske vestkysten er département Vendée kjent for fire navngitte, drivende raser med tykk pels. Grand basset griffon vendéen er en av dem, de tre andre er grand griffon vendéen, petit basset griffon vendéen og briquet griffon vendéen. Vendée er en region i Frankrike som er kjent for å ha store områder med svært tett underskog, som krever hunder med grov pels som beskytter mot stikkende busker.
Grand basset griffon vendéen er en etterkommer av grand griffon vendéen. Grand basset griffon vendéen er veldig nøye etter løpet petit basset griffon vendéen og tidligere stambok disse samt en rase under navnet basset griffon vendéen. Denne hunden kom i to versjoner, en større og en mindre, og variasjonen i størrelse betydde at hundene ble kalt basset griffon vendéen slutt delt i to forskjellige raser. Jo større versjon hadde en rase navn med tilnavnet grand, som betyr "stor", og den mindre varianten hadde en rase navn med tilnavnet petit, som betyr "liten".
Rasenavnet grand basset griffon vendéen dermed grand overdreven, basset for korte bein,griffon, et begrep for stri håret, raggete hund og vendéen, som er navnet på regionen. De andre rasene fra Vendée har navn som sier noe om hundenes egenskaper, men grand basset griffon vendéen ikke korte bein så rasen skiller seg fra sine nærmeste.