cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Libanon-krigen (2006)
Hendelsesforløp
Rapporten referert over sier at det var harde kamper i området for omtrent 6 timer før selve FN-stillingen ble truffet. I denne tiden kontaktet FN-personell Israels forsvar hele 10 ganger, og oppfordret dem til å stoppe å skyte mot FN-posten. FN hevder at etter hver samtale ble det forsikret at beskytingen skulle avsluttes. En foreløpig FN-rapport sier at 17 granater landet innen 1 km av posten, og 12 artilleri-runder landet nærmere enn 150m fra byggene, 4 av disse var direkte treff. Etter dette, ble FN-posten rammet av et laser-styrt-våpen avfyrt fra et Israelsk fly. Det irske utenriksdepartementet sier at en av dets offiserer i UNIFIL-styrken, ringte seks ganger til de israelske styrkene før angrepet. "On six separate occasions he was in contact with the Israelis to warn them that their bombardment was endangering the lives of UN staff in South Lebanon," jfr rapporter fra Reuters.
Reaksjoner
Finlands president Tarja Halonen krevde at drapene på FN-observatørene ble etterforsket. Også FNs generalsekretær Kofi Annan fordømte drapene. Jeg er sjokkert og dypt rystet over dette tilsynelatende overlagte angrepet mot en FN-observatørpost fra den israelske hærens side, sa han.
Israelsk beklagelse
Den israelske statsministeren uttrykker ifølge AP «dyp beklagelse» over det han kaller «drap ved en feil» på FN-soldater i Sør-Libanon. Israel har satt igang en egen etterforsking av hendelsen.
27. juli
Minst en rakett skutt av Hizbollah slo ned i et kjemisk anlegg i den israelske byen Kiryat Shmone.
29. juli
Israelske styrker tok kontroll over byen Maroun al-Ras.
En familie med en libanesisk kvinne og hennes 6 barn ble alle drept da et israelsk F16-fly bombet et hus i byen Nabatiyeh.
Israel trakk sine styrker ut av Bint Jbeil, for å returnere noen dager senere.
30. juli
Angrepet mot Qana: 60 sivile libanesere ble drept i et luftangrep mot en bygning i den sørlibanesiske byen Qana. 27 av disse var barn, ifølge nyhetsbyrået Reuters. 14 sivile israelere ble såret da Hizbollah avfyrte over 140 raketter mot byene Kiryat Shmona, Haifa, Nahariya og Acre.
Libanesiske styrker skøt mot israelske helikoptre i Bekaadalen som forsøkte å landsette israelske bakkestyrker der. Ingen av helikoptrene ble ødelagt, og Israel svarte med å angripe området med bombefly
Like før midnatt gikk Israels statsminister med på en pause i kamphandlingene på 48 timer. Dette skjedde etter et møte mellom USAs utenriksminister Condoleezza Rice og israelske ledere. Pausen ble begrunnet med et ønske om å etterforske omstendighetene rundt angrepet mot Qana.
31. juli
Et israelsk angrep mot landsbyen Qasmiyeh nord for Tyr drepte en libanesisk soldat og såret tre andre. Tre israelske soldater ble såret i kamper med Hizbollah-milits i Kafr Kila-området i Sør-Libanon. En antitankrakett traff et pansret kjøretøy. Israel brøt senere sin selvpålagte "våpenhvile" og gjennomførte luftangrep mot mål i Sør-Libanon.
2. august
Israelske kommandosoldater gjennomførte et raid mot et sykehus i den libanesiske byen Baalbek, som regnes som en av de viktigste byene for Hizbollah. I raidet ble fem mistenkte Hizbollah-medlemmer tatt til fange, samt 19 Hizbollahkrigere drept. Aksjonen skjedde på mistanke om at de to tilfangetatte israelske soldatene befant seg der. Hizbollah hevdet at 4 israelske soldater ble drept i kampene, noe Israel avviste. Ifølge libanesiske kilder ble 15 sivile drept eller såret i luftangrep mot landsbyen Jammaliye. Libanesiske kilder uttalte at aksjonen mot Baalbek skjedde i et forsøk på å fange sentrale Hizbollah-medlemmer.
Tre libanesiske soldater ble drept i et israelsk luftangrep.
20 000 israelske soldater gikk inn i Sør-Libanon i et forsøk på å ta et område 30 km innover i landet, nord til Litani-elven. Angrepet ble støttet av helikoptre, kampfly og stridsvogner.
En rakett skutt av Hizbollah traff Vestbredden, mer enn 100 km fra grensen, det lengste Hizbollah har skutt en rakett. Raketten traff et område mellom byene Beit She'an og Jenin. Andre steder i det nordlige Israel ble 6 mennesker såret av minst 63 raketter.
Irans president Mahmoud Ahmadinejad uttalte at «Selv om hovedløsningen er å eliminere det sionistiske regimet, må man i denne situasjonen få en våpenhvile på plass». Presidenten uttrykte også at «Utenlandske styrker er ikke akseptable om de ikke bygger på FNs regler og den territorielle integriteten til Libanon». Fra israelsk hold ble Iran beskyldt for å forsøke å samle hele regionen bak Hizbollah, og det ble uttalt at «Et nederlag for Hizbollah er et nederlag for iranske interesser».
4. august
Israelsk raid mot Hizbollah i Tyr, hvor 27 Hizbollah-krigere ble drept.
6. august
Hizbollahs antitank-missiler i landsbyen Markabe ble ødelagt av israelske styrker.
9. august
Harde kamper ved Khiam.
10. august
Slaget om Marjayoun; Israelske styrker okkuperer landsbyen.
I etterkant av slaget oppstod det en kontrovers da en libanesisk general ble arrestert og anklaget for høyforræderi for å ha drukket te sammen med israelske offiserer.
11. august
Israelske bakkestyrker avanserte mot landsbyene Ghanourieh og Froun like sør for Litani-elva. Intense bakkekamper ved Laboune ble rapportert.
12. august
Israel satte igang Litani-offensiven i Sør-Libanon, og i løpet av helgen ble antallet israelske styrker i Libanon tredoblet. 24 israelske tropper ble drept og over 100 skadet i løpet av dagen. Fem ble drept når Hizbollah for første gang lyktes i å skyte ned et israelsk helikopter. Israel hevdet at over 50 Hizbollah-krigere ble drept og én tatt til fange, mens Hizbollah benektet disse tallene. Israel bekreftet at to stridsvogner var blitt ødelagt. Under dekning av intens artilleri-ild nådde israelske styrker Litani-elva. Hizbollah skjøt 250 raketter inn i Israel, og én israelsk sivil ble drept. Harde kamper ble rapportert fra Kounin.
13. august
Israelske stridsvogner og infanteri tok kontroll over Wadi Saluki etter harde slag. Stridsvognene ble angrepet av anti-tank-missiler fra toppen av åsene, men israelske styrker kjempet seg til toppen og stormer Hizbollahs posisjoner. 12 israelske soldater og 80 Hizbollah-krigere ble drept i kampene som skulle bli et av krigens mest kontroversielle emner.
14. august
Israels flyvåpen rapporterte at man hadde lyktes i å ta livet av lederen for Hizbollahs spesialstyrker, Sajed Dewayer. Hizbollah benektet dette.
Fra Bint Jbeil ble det rapportert at det ikke var spor av Hizbollah.
Senere på dagen trådte våpenhvilen i kraft.
15. august
Israelske styrker åpnet ild mot fire Hizbollah-krigere, hvorav tre av dem ble drept. Hizbollah skjøt 10 raketter mot Israel, men ingen av dem kom over grensen.
18. august
Israelske tropper drepte seks Hizbollah-krigere i løpet av trefninger i Libanon. Det ble også rapportert at israelske fly hadde skutt missiler ved Baalbek.
Internasjonale reaksjoner
De amerikanske myndighetene var forsiktige i sin kritikk av Israel. De la skylden for krisen på Hizbollah, uttalte at Israel hadde rett til selvforsvar – men ba Israel om å være tilbakeholdne. På G8-møtet uttalte president Bush derimot for åpen mikrofon: "Det de må gjøre er å få Syria til å få Hizbollah til å slutte med denne dritten, og så er det over". FNs generalsekretær Kofi Annan fordømte Hizbollah for angrepene ved grensen til Israel (også kalt den blå linje), som resulterte i tapte israelske liv og bortføringen av to israelske soldater. Dette er et brudd på fire av sikkerhetsrådets resolusjoner.
Frankrike og Russland uttalte derimot at de israelske angrepene var "ute av proporsjoner". Norges statsminister Jens Stoltenberg kritiserte Israels angrep på Libanon og kalte bombing av sivile mål en "uforholdsmessig reaksjon". Tidligere statsminister Bondevik stilte seg også bak Stoltenberg sin kritikk.
Irans president advarte Israel om at ethvert angrep på Syria (av mange regnet blant Hizbollahs hovedsponsorer) ville provosere fram en "voldsom reaksjon".
På sitt møte i St. Petersburg kom lederne for G8-landene med en uttalelse der de ba Israel stanse sine militære operasjoner i Midtøsten. G8 ble også enige om en fordømmelse av Hizbollahs angrep på Israel. De ba videre om at fanger på begge sider ble satt fri.
Syria uttalte at "all aggresjon mot Syria vil bli møtt med et kraftig og direkte svar som ikke begrenses av verken tidsramme eller midler".
I Stockholm gikk en demonstrasjon mot krigen over i voldeligheter.
Israels krigføring ble møtt med massiv kritikk i Latin-Amerika. Land som Chile, Mexico, Argentina og Brasil fordømte Israel.
USAs president George W. Bush uttalte at Hizbollah startet konflikten, og at Israel gikk seirende ut av krigen. Presidenten anklagde også Syria og Iran for å støtte Hizbollah:
Interne reaksjoner i Israel
Et tusentalls israelere marsjerte 16. juli gjennom Tel Avivs gater i protest mot Israels krigføring mot Libanon. Demonstrasjonen var arrangert av flere israelske pasifist-grupper. Samtidig viste en meningsmåling utført av avisa Maariv at hele 95 prosent av de spurte mener Israels militæroffensiv mot Hizbollah er «rettferdiggjort og korrekt.»
Et mulig brudd på Folkeretten
Enkelte hevdet at Israel brøt med folkeretten under kamphandlingene. «Israel bryter folkeretten ved å bombe sivile bygg, og volden må stoppes», uttalte FNs nødhjelpssjef Jan Egeland «Det israelske angrepet på Qana i Sør-Libanon er et klart brudd på folkeretten», uttalte Norges utenriksminister Jonas Gahr Støre. Stoltenberg fulgte opp Støre og kalte angrepet for «Meningsløst, tragisk og uakseptabelt», og fordømte også det han mente var Israels brudd på folkeretten og kalte det senere for en krigsforbrytelse.
Andre kommentatorer mente at Israels krigføring i Libanon var i tråd med folkeretten.
Krigsforbrytelser
FNs høykommissær for menneskerettigheter, Louise Arbour, uttalte at: det blir begått krigsforbrytelser i Libanon, Gaza og Israel.
23. juli angrep israelske kampfly to Røde Kors-ambulanser med raketter. Ambulansene var tydelig merket, var kraftig opplyst, og hadde Røde Kors-merke på taket.
Flere norske bistandsorganisasjoner og Den norske kirke fordømte angrepet på Qana. Hans Morten Haugen fra Kirkens Nødhjelp beskrev angrepet mot Qana som "en klar krigsforbrytelse". Human Rights Watch la det hele og fulle ansvaret for hendelsen i Qana på Israel og kalte det senere for en krigsforbrytelse.
Amnesty anklagde Hizbollah for målrettede angrep mot sivile med raketter, noe som regnes som krigsforbrytelse. Louise Arbour antydet at det kunne komme anklager mot både Israel og Hizbollah for krigsforbrytelser i ettertid.
Fosforbomber
Unser krigen kom det flere rapporter om at Israel trolig benyttet fosforbomber. Øyenvitner fortalte om sårede etter israelske bombeangrep med en type brannskader som kjennetegner fosforbomber. Den 22. oktober innrømte Israel at de hadde brukt fosforbomber mot militære bakkemål i Libanon. Landet har ikke undertegnet den delen av Genèvekonvensjonene som inneholder forbud mot bruk av slike våpen.
Propagandakrigen
Krisen utløste massiv propaganda fra begge sider om overgrep, samt gjensidig vilje til å fortsette krigen. En FN-post ble rammet 21. juli, og partene anklaget hverandre for angrepet. 22. juli bombet Israel fjernsynsmaster i Libanon, og sendemaster for Hizbollahs fjernsynskanal Al-Manar ble ødelagt. Angrepet mot Qana 30. juli skapte også massive reaksjoner, noen er gjengitt her hos BBC
Hizbollah
Hizbollah sin leder, Hassan Nasrallah, proklamerte at Israel ikke vet hva de står ovenfor og at Hizbollah kommer til å bruke alle tilgjengelige midler for å forsvare sitt hjemland og sitt folk.
Israel
Israel lovet å fortsette angrepene så lenge de ser det nødvendig for å la angriperne betale en høy pris for sine angrep mot den israelske staten. Israel anklaget også Syria og Iran for å ha utstyrt Hizbollah med mer avanserte raketter.
Israel proklamerte at de kjempet om "terror-hovedstaden" når israelske styrker slåss med soldater fra Hizbollah i den libanesiske landsbyen Bint Jbail. 1. august uttalte Ehud Olmert at "Midtøstens utseende er endret". I en annen uttalelse, samme dag, sa Olmert at "Israel vinner krigen mot Hizbollah"
1. august ble Hizbollahs tv-kanal Al Manar hacket av israelere. Bilder med påstander om at Hizbollah-leder Hassan Nasrallah er en løgner ble vist frem, samt bilder av angivelige lik av medlemmer i Hizbollahs spesialstyrker. Radiosendinger i Libanon ble også overtatt på tilsvarende måte, for å sende ut følgende budskap: «''Hassan sendte uforberedte menn til å slåss mot den israelske hæren – en hær av stål. Ikke hør på hans propaganda, tenk et øyeblikk, reflekter og kom ned på jorden''».
USA
Den amerikanske presidenten George W. Bush uttalte at Syria er "roten til alt ondt".
Syria
Syriske myndigheter uttalte at en israelsk invasjon av Libanon vil medføre storkrig.
Militært utfall
En israelsk rapport (Winograd-komiteen) konkluderte i 2008 med at den israelske ledelsen gjorde flere alvorlige feil i løpet av krigen. Rapporten konkluderte med at Israels regjering og militære begikk alvorlige feil i beslutningsprosessen under krigen, og at den israelske hæren var ikke forberedt på den siste offensiven som ble iverksatt rett før våpenhvilen trådte i kraft. Israels daværende utenriksminister Tzipi Livni uttalte til undersøkelseskommisjonen at hun trodde krigen bare skulle vare i noen timer. Israels statsminister Ehud Olmert gav landets fagmilitære sjefer skylden for at mye gikk galt under krigen. Likudpolitikeren Yuval Steinetz omtalte den som «den mest hjelpeløse krigen i Israels historie». To israelske generaler måtte forlate sine stillinger som følge av krigen.
I juli 2007 avviste Ehud Olmert anklagene, og hevder at Israel oppnådde alle de forhåndsbestemte politiske målene. Det ble blant annet hevdet at den siste offensiven i krigen, som nådde elva Litani, påvirket FNs resolusjon 1701 til å inkludere avvæpning av Hizbollah, et syn støttet av en amerikansk talsmann. Resolusjonen kalte blant annet for gjenetablering av UNIFIL-styrken, utplassering av libanesiske tropper i Sør-Libanon, israelsk tilbaketrekning i takt med denne utplasseringen, at ingen militante grupper skulle oppholde seg i Sør-Libanon, opprettelse av en embargo av våpen på vei til libanesiske militante grupper, og forbud for Hizbollah i å gjenetablere seg sør for Litani-elva. Hizbollah ble ikke avvæpnet, men organisasjonen trakk seg ut av områdene sør for Litani-elva. Israel trakk seg ut gradvis etterhvert som UNIFIL og den libanesiske hæren overtok kontrollen over området, og i september oppgav Israel blokaden av Libanon. Den 1. oktober hadde Israel trukket seg ut av de okkuperte områdene i Sør-Libanon, bortsett fra den nordlige halvdelen av grensebyen Ghajar. Begge parter erklærte seg som seirende, og spørsmålet om hvem som vant krigen er fortsatt kontroversielt og gjenstand for debatt.
Den 27. august uttalte Hizbollahs leder Hassan Nasrallah at dersom han på forhånd hadde vært klar over at Zar'it-Shtula-raidet ville lede til krig, ville han latt være å beordre det. «Hadde vi visst at kidnappingen av soldatene ville føre til dette, ville vi definitivt ikke ha gjort det», sa han i forbindelse med et intervju med libanesisk TV. Da han fikk spørsmål om han hadde satt igang raidet dersom det bare var 1 prosent sjanse for krigsutbrudd, uttalte han følgende: «Nei, definitivt ikke, av humanitære, moralske, sosiale, sikkerhetsmessige, militære og politiske årsaker.» Samtidig gjorde Israels statsminister Ehud Olmert det klart at han hadde planlagt krigen så tidlig som mars.
Con Coughlin fra Daily Telegraph rapporterte under krigen at det var vanskelig å fastslå Hizbollahs egentlige tapstall, ettersom organisasjonen angivelig forsøkte å underdrive de menneskelige tapene: «Hizbollah er desperat etter å skjule sine havarier fordi at de ønsker å gi et inntrykk av at de vinner krigen. Folk kan komme til en annen konklusjon dersom de visste at det virkelige omfanget av Hizbollahs tapstall.» Patrick Bishop fra the Telegraph rapporterte at Hizbollahs «kultur av hemmelighold har forkledd den sanne antall av sine tap – begravelser av 'martyrer' blir forskjøvet å dempe virkningen av tap.»
Libanon
Krigen førte til massive skader på infrastrukturen i landet. Broer, veier, radarstasjoner, flyplasser ble skadet eller ødelagt i stort omfang. Pr 2. august var 750 000 mennesker fordrevet eller hadde flyktet fra sine hjem, hvilket er nesten en firedel av Libanons befolkning. Turister fra mange europeiske og arabiske land forlot landet, og ble evakuerte gjennom massive redningsaksjoner blant annet ved bruk av vestlige krigsskip (se Opération Baliste for den franske evakueringsoperasjonen).
Libanons ulike religiøse retninger og folkegrupper forente krefter under krisen, og gikk sammen om å hjelpe de shiamuslimske flyktningene fra Sør-Libanon.
En undersøkelse utført av den libanesiske dagsavisen L'Orient-Le Jour den 28. august, to uker etter undertegnelsen av våpenhvilen, viste at en tredjedel av libaneserne var overbevist om at krigen hadde styrket Hizbollah, mens de resterende to tredelene var uenige. 51 prosent ønsket at Hizbollah skulle avvæpnes, i denne gruppen var drusere og kristne sterkest representert.
Det oppstod kontroversiell stemning i Libanon da Wikileaks avslørte at landets forsvarsminister hadde gitt USA råd om hvordan Israel kunne slå Hizbollah, og hvordan han på forhånd hadde planlagt å holde den libanesiske hæren utenfor kamphandlingene.
Israel
121 israelske soldater ble drept under krigen (inkludert Ehud Golwasser og Eldad Regev, som ble kidnappet under Zar'it-Shtula-raidet), og 628 ble skadet. I tillegg ble 44 israelske sivile drept og 1489 skadet, 33 av dem alvorlig.
Krigsskipet INS «Hanit» ble truffet av et iransk C-802 sjømilsmissil den 14. juli. Fire israelske sjøfolk ble drept i eksplosjonen.
Fysiske skader fra rakett-angrep ble estimert til å være over en milliard kroner (pr 17. juli). Kostnadene til de militære operasjonene koster det samme etter. Børsen i Tel Aviv falt med 12% etter tre dagers krise. Turistene forsvant også fra Israel, som en følge av krisen. Dette rammet hele landet, ikke bare de områdene under trussel fra Hizbollah-raketter.
Internasjonalt
Flere børser reagerte på krisen i form av at prisen på råolje steg. Turister fra mange europeiske og arabiske land forlot landet.
Den arabiske verden så en voldsom økning i støtten til Hizbollah som en direkte følge av krisen, og som en reaksjon på amerikanske kommentarer om "et nytt Midtøsten". Kampene mellom Hizbollah og Israel gjorde lederen av Hizbollah, Hassan Nasrallah, til en av de viktigste personene i Mistøsten".
Utfall
I kjølvannet av FN-våpenhvilen, kom det frem ulike syn på hvem som hadde vunnet eller tapt krigen. Iran og Syria hevdet at Hizbollah var den seirende part, mens regjeringene i USA og Israel mente at Hizbollah hadde tapt krigen. George W. Bush hevdet at krigen ikke var noen seier for Hizbollah, og uttalte i den forbindelse at: Hvordan kan dere (Hizbollah) hevde å ha seiret, når dere tidligere var en stat i staten, trygt plassert i Sør-Libanon, og nå skal bli erstattet av den libanesiske hæren og en internasjonal styrke?
Syrias president Bashar al-Assad uttalte at den arabiske motstanden mot Israel ville øke i styrke, og uttalte: Våpnene deres, krigsfly, raketter eller til og med atomvåpnene deres vil ikke beskytte dere i fremtiden.
The Economist skrev at ved å overleve en sådan asymmetrisk militær konflikt med Israel, vant Hizbollah en militær og politisk seier. Magasinet hevdet videre at Hizbollah lyktes i å sende raketter inn i Israel, til tross for at Israel bombet dem kontinuerlig.
Congressional Research Service konkluderte selv om Hizbollah's militære kapasitet hadde blitt vesentlig redusert, var organisasjonen fortsatt intakt som en potensiell geriljabevegelse: Observatører har notert seg at Hizbollahs ledere har hatt muligheten til å hevde en viss grad av 'seier', enkelt og greit fordi at de ikke hadde lidd et avgjørende tap.
Historikeren John Keegan uttalte av krigens utkom ble "feilrapportert som et israelsk nederlag" på grunn av anti-israelsk skjevhet i internasjonal media. Han konkluderte at Hizbollah hadde lidd store tap, og at våpenhvilen gikk i effekt like før Israel hadde vippet Hizbollah helt ut av posisjonene sine.
Charles Krauthammer, en politisk kommentator, siterte et intervju hvor Nasrallah innrømte at han ikke ville ha beordret kidnappingen av de israelske soldatene om han hadde visst at det ville føre til krig. Videre skrev han: "Nasrallahs innrømmelse, som har blitt sterkt underfokusert på i Vesten, klargjør det libaneserne allerede vet. Hizbollah kan ha vunnet propagandakrigen, men på bakken har de tapt. Kraftig". Han vektla også at Hizbollahs infrastruktur langs grensen til Israel var knust, at hundrevis av Hizbollahs beste krigere ble drept, og at mange libanesere var opprørt over at Hizbollah hadde fremprovosert en krig som i stor grad ødela landet.
Michael Young, redaktør i den libanesiske avisen Daily Star, uttalte at Hizbollah hadde snudd "stanken av nederlag til duften av seier gjennom en effektiv propagandamaskin. Han hevdet at Hizbollah hadde ført såkalte forståsegpåere som trodde at Hizbollah vant, bak lyset. Han stilte også spørsmålstegn rundt hvor mye som skulle til før Hizbollah ville anerkjenne et militært nederlag.
Den amerikanske militærstrategen og historikeren Edward Luttwak sammenlignet krigen i Libanon med Jom kippur-krigen, som hadde begynt med et israelsk tilbakeslag, men utviklet seg i løpet av konflikten til å bli en seier for Israels forsvar og et arabisk nederlag. Han hevdet at selv om noen israelske stridsvogner var blitt ødelagt av missiler, hadde Israel likevel begrensede militære tap, og at Hizbollah hadde mislykkes i å påføre Israels forsvar massive tap eller å ta livet av et nevneverdig antall israelske sivile gjennom rakettangrep.
Cambridge-professor Brendan Simms oppsummerte krigen på denne måten: "Hizbollah har lidd et tilbakeslag (men er for dyktig til å innrømme det), og israelerne har scoret en langsiktig suksess (men er for snever til å innse det)."
Det amerikanske talkshowet The Young Turks omtalte krigen som en israelsk militær seier, og en propagandaseier for Hizbollah. Cenk Uygur påpekte at Israel hadde greid å drive Hizbollah nordover og opprette en bred buffersone i Sør-Libanon, mens Hizbollah hadde lyktes i å vinne propagandakrigen fordi at de hadde mulighet til å fortsette kampen på bakken og fortsette å skyte raketter inn i Israel helt til krigen tok slutt.
Den kjente britiske journalisten og Midtøsten-korrespondenten Robert Fisk uttalte like etter våpenhvilen at: «''Seieren som både israelske og amerikanske politikere og militære var klare til å innkassere, ser mer ut som et nederlag. Det inngikk ikke i Israels planer at Hizbollah skulle være en fortsatt militær trussel idet en våpenhvile trer i kraft''».
Den saudiarabiske journalisten Muhammad Al-Seif kom med følgende vurdering i avisen Al-Iqtisadiyya: ''«Krigen som for tiden bli utkjempet i Libanon har vist at mange av våre arabiske intellektuelle har et alvorlig problem med å definere kriteriene for seier og nederlag. Noen av dem er fremdeles overbevist om at Hizbollah, til tross for sine tap, har brakt ydmykelse og nederlag over Israel og knust myten om Israel som en uovervinnelig stat. Problemet gjentar seg selv, på nøyaktig den samme måten, og i nøyaktig den samme skikkelsen, i enhver krig som har blitt utkjempet av araberne. Nemlig at kriteriet for seier er dette: Så lenge som emblemet, den heltemodige lederen fremdeles lever, vil utfallet bli proklamert som en seier – uansett konsekvensene av krigen for befolkningen i henhold til tap av liv og eiendom.. Men jeg tror ikke at Hizbollah vant noen seier i det hele tatt.»''
De israelske soldatene
De to israelske soldatene som ble kidnappet som innledningen på krigen var Ehud (Udi) Goldwasser (født 18. juli) og Eldad Regev (født 16. august 1980). Goldwasser bodde i Nahariya i forkant av kidnappingen ved den libanesiske grensen. Han studerte til mastergrad ved Technion, Israeli Institute of Technology ved Universitetet i Haifa. Det var samme sted som han tidligere tok bachelor innen miljøingeniørfaget. Sammen med sine to yngre brødre og foreldrene bodde han i Sør-Afrika noen år som tenåring. Han giftet seg i 2005 med sin kone Karnit. Hun ble aktiv i en internasjonal kampanje for å få Goldwasser løslatt.
Den 16. juli 2008 ble likene av Goldwasser og Regev utvekslet etter en overenskomst mellom Israel og Hizbollah, og de ble begravet dagen etter.
Debra Lawrance
Debra Lawrance (født 1. januar 1957 i Melbourne, Australia) er en australsk skuespiller som er mest kjent for å ha spilt Pippa Fletcher Ross i Home and Away. Lawrance overtok rollen i 1991 etter at den originale Pippa, Vanessa Downing, sluttet. Lawrance spilte Pippa til 1998, men har hatt flere gjesteopptredener siden. Debra Lawrance er gift med Dennis Coard, som også spilte mannen hennes i serien, Michael Ross. Paret har to barn: Grace og William.
Stokke (kommune)
Stokke var en kommune i Vestfold, som ble opprettet 1. januar 1838. 1. januar 1901 ble Håøya overført fra Stokke til Nøtterøy kommune, og 1. januar 1965 ble øya Veierland overført til Nøtterøy. Nye grensereguleringer fant sted 1. januar 1967, da et lite område ble overført til Sem kommune og et annet område ble overført fra Sem kommune. 1. januar 2017 ble Stokke slått sammen med Andebu og Sandefjord til den nye Sandefjord kommune. som et ledd i kommunereformen i Norge Unntaket var tettstedet Vear og området omkring, som ble overført til Tønsberg.
Det jagellonske universitet
Det jagellonske universitet (polsk Uniwersytet Jagielloński, forkortet UJ; i sin historie også kjent som Studium Generale, Akademia Krakowska og Szkoła Główna Koronna) er en av 25 høyskoler i Kraków. Universitetet er Polens eldste høyskole og et av Europas og verdens eldste universiteter.
Stokke (kommune)
Kommunen grenset i sydvest til daværende Sandefjord, i nordvest til Andebu, i nord til Re (før 2002 til Ramnes), og i øst til Tønsberg og Tjøme og Nøtterøy over Vestfjorden. Stokke omfattet blant annet tettstedene Stokke, Fossnes, Melsomvik og Vear.
Det jagellonske universitet
Universitetet ble grunnlagt 12. mai 1364 av Kasimir III den store og er dermed det eldste universitetet i Sentral-Europa etter universitetet i Praha. Det er oppkalt etter det polske fyrstehuset Huset Jagello. Det ble fornyet og modernisert av dronning Hedvig og kong Vladislav II Jagello. I det 19. århundre fikk det navnet Jagielloński for å markere dets tilknytning til dette dynastiet.
Stokke (kommune)
Både Vestfoldbanen (med Stokke stasjon) og Europavei 18 passerer gjennom den tidligere kommunen.
Det jagellonske universitet
Universitetet består i dag av 15 fakulteter, og har over 40 000 studenter og 6 000 ansatte.
Stokke (kommune)
Høyeste punkt var Høgståsen (171 moh). Stokke hadde 11,657 innbyggere 1. januar 2016.
Det jagellonske universitet
Universitetets grunnleggelse
Universitetet i Kraków ble grunnlagt i 1364 av Kasimir III den store under navnet Studium Generale. Et viktig forbilde var universitetet i Bologna. Kongens død i 1370 og manglende interesse fra kong Ludvigs side stanset universitetets utvikling. Av den vitenskapelige virksomhet fra denne perioden er kodekser fra 1367 (in castro Cracoviensi seu in universitate studii) og 1369 (per manus cuisdam studentis) bevart.
Stokke (kommune)
Bokemoa landskapsvernområde er ett av åtte verneområder i Vestfold der ulike utforminger av bøkeskog er en viktig del av verneformålet. Her finnes også en rik soppflora med over 100 registrerte arter, blant annet sjeldne sopper som porselenshatt og bøkekreftkjuke.
Det jagellonske universitet
Utvikling
Utviklingen skjøt fart igjen i 1400 takket være dronning Hedvigs personlige innsats ved det pavelige hoff i Avignon. I sitt testamente gav hun universitetet alle sine eiendeler. Dronningens juveler muliggjorde restaureringen av akademiet med fire fakulteter, karakteristisk for universiteter i middelalderen. Det viktigste av disse var det teologiske fakultet. Det jagellonske universitet var det første universitetet i Europa som hadde selvstendige seter for matematikk og astronomi.
Stokke (kommune)
Historie
Stokke ble opprettet som en kommune 1. januar 1838. På denne tiden tilhørte øyene Håøya og Veierland Stokke, men de ble senere overført til Nøtterøy kommune i henholdsvis 1901 og 1964.
Det jagellonske universitet
Utvikling
Mot slutten av århundret hadde om lag 18 000 studenter vært tilknyttet universitetet. Det 15. og begynnelsen av det 16. århundre lå til grunn for universitetets gullalder. Fakultetene for astronomi, jus og teologi trakk til seg eminente akademikere, som for eksempel Stanisław fra Skalbmierz, Paweł Włodkowic, Jan fra Głogów og Albert Brudzewski, Nikolaus Kopernikus’ lærer. Den matematiske og astrologiske skole var også kjent. Her studerte blant andre Nikolaus Kopernikus og et mangfold av senere vesteuropeiske professorer. I det første tiår av det 16. århundre hadde universitetet 3 215 studenter.
Stokke (kommune)
Historie
6. februar 2015 søkte kommunen om sammenslåing med Andebu og Sandefjord kommuner. 24. april 2015 vedtok Kongen i statsråd at Stokke, Andebu og Sandefjord skulle bli én kommune fra 1. januar 2017. Fra samme dato ble tettstedet Vear overført til Tønsberg kommune.
Det jagellonske universitet
Utvikling
Gjennom universitetets historie har tusener av studenter fra hele Polen, Litauen, Russland, Slovakia, Ungarn, Bøhmen, Tyskland og Spania studert her. I andre halvdel av det 15. århundre kom over 40 % av studentene fra andre land enn Kongeriket Polen. For mange århundrer var så å si hele Polens intellektuelle elite utdannet ved universitetet.
Stokke (kommune)
Navnet
Stokke, som opprinnelig var et sogn, fikk navnet sitt fra gården Stokke (på gammelnorsk Stokkar), og er blitt kalt dette siden den første kirken ble bygget på stedet. Navnet er flertall av «stokkr» (stamme), og refererer antakelig til noen lange og små åser i nærheten av tettstedet.
Det jagellonske universitet
Utvikling
Mot slutten av det 16. århundre studerte her store navn som Jan Kochanowski, Andrzej Frycz Modrzewski, Marcin Kromer og Mikołaj Rej. Som følge av reformer ble det mot slutten av 17. århundre åpnet et astronomisk observatorium, klinikker, laboratorier og en botanisk hage. Undervisningsspråket ble i sin helhet polsk, og undervisningen fulgte opplysningstidens ånd.
Stokke (kommune)
Utdanning
I Stokke kommune var det to videregående skoler, Gjennestad Gartnerskole og Melsom videregående skole.
Det jagellonske universitet
Polens delinger
Polens tre delinger satte spørsmålstegn ved universitetets virksomhet. Etter at den østerrikske hær hadde rykket inn, ble det bestemt at universitetet skulle stenges, og kun en intervensjon i Wien reddet institusjonen for denne skjebnen. Dens rolle ble imidlertid betraktelig begrenset. Selv om universitetet bevarte en vid autonomi og spilte en viktig politisk rolle i det okkuperte landet, mistet det prestisje i forhold til andre polske høyskoler (som universitetene i Warszawa og Vilnius) på grunn av Wiens aggressive politikk.
Stokke (kommune)
Utdanning
Barneskolen Bokemoa skole og Stokke ungdomsskole ligger i Stokke sentrum. I tillegg kom barneskolene Melsom skole, Ramsum skole og Vennerød skole.
Det jagellonske universitet
Polens delinger
Først etter at Galicja fikk tildelt autonomi i det østerriksk-ungarske monarki bedret universitetets situasjon seg. I mellomtiden ble dets navn forandret til Uniwersytet Jagielloński. Under dets andre storhetstid var mange prominente forelesere og forskere virksomme ved universitetet, som med sitt verdensnivå igjen kunne kalle seg for Polens viktigste universitet, ved siden av universitetet i Lviv (Uniwersytet Lwowski).
Etterkrigstiden
Undervisningen ved universitetet ble satt i gang bare én måned etter at okkupasjonen av Kraków opphørte. Her kom mange akademikere fra Lviv og Vilnius, som var blitt fordrevet fra Polens østlige områder annektert av Sovjetunionen. Under stalinismens tid ble universitetet strengt kontrollert av PZPR. Allikevel var mange berømte forskere aktive ved universitetet. Ved det teologiske fakultet studerte blant annet Karol Wojtyła, som senere ble Pave Johannes Paul II.
Etter gjennombruddet i 1956 ble universitetets situasjon forbedret. Det utviklet også i større grad internasjonalt samarbeid – Det jagellonske universitet er i dag blant annet medlem av Coimbragruppen, som forener de eldste universitetene på det europeiske kontinent. Det høye undervisnings- og forskningsnivået har gjort universitetet til et av Europas mest prestisjefulle.
Universitetsbygninger
Det jagellonske universitet bruker over 100 bygninger i Kraków. De eldste universitetsbygningene finnes i Stare Miasto (Gamlebyen), i universitetsdistriktet ved St. Anna- og Jagiellońska-gaten. Det er også her Collegium Novum befinner seg (bygd 1887), og er sete for universitetets rektor og dekaner. Bygningen ble reist ikke langt unna Collegium Maius – Polens eldste og en av verdens eldste bevarte universitetsbygninger. I dag huser den et universitetsmuseum. Noen andre bygninger befinner seg i andre deler av gamlebyen, først og fremst ved Grodzka-gaten og på Rynek Główny (Hovedtorget).
Biblioteka Jagiellońska (Det jagellonske bibliotek) er universitetets hovedbibliotek, og et av landets største, med nesten 5,5 millioner bind. Det har en omfattende samling unike middelaldermanuskripter, for eksempel Kopernikus’ De revolutionibus orbium coelestium, Balthasar Behems Codex eller Bogurodzica fra det 15. århundre. Det har også en stor samling undergrunnslitteratur fra kommunisttiden (1945–1989). Det jagellonske bibliotek ble grunnlagt i 1364, og dets historie har således vært fast knyttet til universitetet.
Det jagellonske universitet driver syv museer med samlinger tilknyttet universitetets historie. De mest verdifulle samlingene befinner seg i Collegium Maius med blant annet Globus Jagielloński (Den jagellonske globus, verdens første globus hvor det nye kontinentet Amerika er tegnet inn), utstyr brukt av Nikolaus Kopernikus, og en treskulptur av Kasimir III den store fra det 14. århundre og mange andre verdifulle gjenstander.
That’s So Raven
That's So Raven er en amerikansk komi- og eventyrserie for ungdom som gikk på Disney Channel fra 2003 til 2007.
Serien handlet om en synsk tenåringsjente ved navn Raven Baxter. Raven bodde sammen med moren, faren og broren i et hus i San Francisco, California. Det var nesten ingen som visste at hun var synsk, bare den nærmeste familien og de to beste vennene. Hovedrollen som Raven ble spilt av Raven-Symoné. Serien ble skapt av Michael Poryes og Susan Sherman.
Handling
Raven bor sammen med moren, faren og broren i et hus i San Francisco, California. Det er nesten ingen som vet at Raven er synsk, bare den nærmeste familien og de to beste vennene. Tanya Baxter er Ravens mor. Hun er hjemmeværende, men har tidligere jobbet som lærer. Faren til Raven heter Victor Baxter, og jobbet tidligere som en kokk på en fin restaurant, men Raven gjorde seg lite populær hos sjefen, og dette førte til at Victor ble sparket. Victor har etterhvert startet sitt eget restaurant, som heter The Chill Gril.
Ravens lillebror heter Cory Baxter. Han er Ravens største plage, og prøver seg bestandig på Ravens venninne Chelsea, uten hell. Cory er veldig interessert i penger og har en egen safe bak et bilde. Han har også en rotte som heter Lionel, som kommer i litt nyere episoder.
Chelsea er Ravens beste venn. Chelsea er treg i oppfattelsen. Hun er også vegetarianer.
Ravens andre venn er Eddie Thomas. Eddie spiller basket. Han er kanskje ikke den aller flinkeste på skolen, men han er en god rapper og stiller alltid opp for Raven. Chelseas foreldre er begge psykologer, og dette setter preg på Chelsea. Hun har nok ikke alltid den beste humoren. Chelsea er en ordentlig dyrevenn. William er Corys bestevenn. Så lenge han er sammen med William er han upopulær men når han er sammen med de kule er han populær. William er en supersmart gutt.
Ved Stranden (København)
Ved Stranden er en gate i Indre By i København, vis-à-vis Christiansborg.
Gaten strekker seg fra Højbro Plads til Holmens Kanal, og ligger i forlengelse av Gammel Strand, grensende opp til Slotsholmskanalen. Her ligger flere prominente gårder, blant andre Gustmeyers Gaard i nr. 14, oppført i årene 1796–97 av arkitekten Johan Martin Quist for konsul Frederik Ludolf Gustmeyer. Her bodde en av Danmarks to første kvinnelige fysikere, Hanna Adler (1859–1947) mens hennes nevø, fysikeren Niels Bohr ble født her. Kong Georg I av Hellas eide nr. 14 fra 1903 til han ble myrdet i Saloniki i 1913.
Gården i nr. 16 ble i 1748 oppført av arkitekten Philip de Lange for generalkrigskommissær og godseier Stephen Hansen (1701–70).
Hotel Royal
I Ved Stranden 18 / Fortunstræde 7 lå Hotel Royal fra 1798 til 1876 og hadde gjennom årene flere celebre gjester. Blant disse var forfatterne B. S. Ingemann og H. C. Andersen, samt den svenske operasangerinne Jenny Lind. Politikeren Carl Eduard Rotwitt hadde sin siste bopel i nr. 16, til han døde her i 1860. Etter lukningen av Hotel Royal innrettet avisutgiveren J.C. Ferslew eiendommen til pressevirksomhetens hovedkvarter, samt til privatbolig. I dag holder Nordisk ministerråd til i bygningen.
Bankelyder i nr 16
Utenfor nr 16 stimlet folk sammen i håp om et glimt av den 18 år gamle tjenestepiken Bodil hos kanselliråd Jakob Bilsted som eide huset. Mens Bodil lå syk, hevdet hun å motta syner, der en liten grå mann kom og fortalte henne «skjulte ting». Den grå mannen hadde også forklart kirurgen Pflug at denne skulle utføre en operasjon i pikens leverregion. Legen hevdet å ha tømt pasienten for et helt spann med materie. Like gåtefulle var bankelydene som lot seg høre i sykerommet. Stadsfysikus Mangor meldte da sin ankomst og anklaget piken for bedrageri. Tilstod hun ikke, skulle han få henne innsatt i Børnehuset. Hun innrømmet da at hun selv fremkalte bankelydene med et lite glass tredd over stortåen, og «materien» var en blanding av melk og vann. «Operasjonen» ble funnet å være et overfladisk sår, og dr Pflug forlot Danmark og døde på St. Croix. Men fordi stadsfysikus utarbeidet en offisiell innberetning om saken som også hadde fått avisomtale, ble dette en sak for regjeringen, og kanselliet forlangte at piken fikk enerom på Almindelig Hospital i Amaliegade, der hun ble forhørt av både politimester Fædder og stadsassessoren. Etter et halvt år ble det bestemt at hun skulle innsettes i Børnehuset, for hun hadde det med «å gjøre seg syk, når hun vil», med feber og iblant med voldsomme kramper. Børnehuset var ikke kjent som noen hyggelig plass, så Bodil tryglet om å få komme hjem til sin mor i Hobro i stedet. Deretter oppførte hun seg så bra at hun ble satt på frifot et par år senere.
Fortunatius
Fortunatius er en slekt av biller i delgruppen (underfamilien) blærebiller i familiegruppen børstebiller.
Systematisk inndeling med europeiske arter
Fortunatius har 11 arter i Europa. Systematisk blir gruppen blærebiller, enten regnet som en egen familie, Malachiidae, eller, som her, som en underfamilie av børstebiller (Melyridae).
Norman Coburn
Norman Coburn (født 6. mars 1937 i Sydney, Australia) er en australsk skuespiller som er mest kjent for rollen som Donald Fisher i Home and Away. Coburn spilte rollen som Summer Bay High sin rektor fra 1988-2003, men har hatt noen gjesteopptredener siden. Datteren hans, Nana Coburn, har hatt gjesteroller i serien.
Fränkische Saale
Fränkische Saale er en elv i Bayern i Tyskland og en av sideelvene til Main fra høyre med en lengde på 136 kilometer. Den må ikke forveksles med den større elven Saale i Sachsen, som er en sideelv til Elben.
Fränkische Saale renner gjennom Bad Königshofen, Bad Neustadt, Bad Kissingen og Hammelburg før den munner ut i Main ved Gemünden am Main. Elven har sitt utspring i fjellene Rhön i landkreis Rhön-Grabfeld. To ulike steder blir hevdet som kilden til Saale. Den første er Alsleben (Fränkische Saale Quelle) og den andre er mellom Sternberg og Obereßfeld ( Saale Quelle). Kilden øst for Alsleben er en stor kilde, mens en tredje av mulige kilder er Brennhausen.
Vikosen naturreservat
Vikosen naturreservat ligger i Sortland kommune i Nordland. Naturreservatet omfatter gruntvannsområdet i Vikosen og en 10 meter bred sone av strandlinja ovenfor. Området har et areal på 930 dekar, hvorav 55 dekar landareal og 875 dekar sjøareal. Området er vernet for å bevare et viktig våtmarksområde med naturlig tilhørende vegetasjon og dyreliv, særlig dets funksjon som et nasjonalt betydningsfullt trekkområde for kortnebbgås, og å gi gjessene et meget tiltrengt raste- og hvilested under det energikrevende vårtrekket.
Bian (navn 汴)
Bian (kinesisk: 汴, pinyin: Biàn) er et kinesisk slektsnavn. Det er også et gammelt navn på den nåværende storbyen Kaifeng.
Hemudukulturen
Hemudukulturen (kinesisk: 河姆渡文化, 5000 til 4500 f.Kr. ) var en steinalderkultur som blomstret et lite stykke sør for Hangzhoubukten i Jiangnan i det moderne Yuyao i provinsen Zhejiang i Kina. Funnstedet, Hemudu, ble oppdaget i 1973. En annen navneform er Ho-mu-tu-kulturen.
Materialkultur
Hemudukulturen eksisterte på samme tid som Majiabangkulturen. De var to separate og distinkte kulturer, skjønt de hadde kontakt og påvirket hverandre. To større oversvømmelser førte til at elven Yaojiang endret sitt løp og oversvømte jordsmonnet med salt, noe som tvang folket fra hemudukulturen til å oppgi sine bosetninger.
Hemudufolket bodde i lange styltehus.
Hemudukulturen av en av de aller første kulturer som dyrket ris. De fleste gjenstander funnet av arkeologene er av dyrebein. For eksempel brukte man ploger ut av skulderblader.
Kulturen produserte også lakkarbeider. Arkeologene har også funnet planterester, som vannkastanjer, Nelumbo nucifera, eikenøtter, bønner, Gorgon euryale og kalebass, i Hemudu. Det antas at hemudufolket holdt seg med gris, vannbøffel og hund. Dessuten var de fiskere og jegere, noe som fremgår av rester av beinharpuner, buer og pilespisser. Det ble også funnet musikkinstrumenter som beinfløyter og tretrommer i Hemudu.
Kulturen produserte en tykk og porøs keramikk. Deres stentøy var for det meste svartfarget med hjelp av pulverisert kull. Den ble dekorert med plantemotiver og geometriske mønstre. Kulturen laget også ornamenter av jade, elfenbein og små leirfigurer.
Omgivelser
Fossiler etter amoeboider og pollen gjør det nærliggende at Hemudukulturen oppstod og utviklet seg i midten av Atlantikum. En studie av strandlinjen på Ningshaosletten fra 7000 til 5000 f.Kr. viser at det kan ha vært stabilisert et lavere havnivå da, fulgt av en periode fra 5000 til 3900 med hyppige oversvømmelser.
Håvard Rem
Håvard Rem (født 7. februar 1959 i Oslo) er en norsk lyriker og gjendikter, sangpoet og utøver, forfatter og journalist.
Som lyriker har Rem utgitt tolv diktsamlinger, fra debutsamlingen Kall på heltene (1977) til ''Almanakk. 365 dikt'' (2020). Hans utvalgte dikt er publisert i bokform på norsk, arabisk, russisk, italiensk og japansk.
Som gjendikter har Rem oversatt Romeo og Julie og Hamlet av William Shakespeare for blant annet Nationalteateret, Rogaland Teater, Den Nationale Scene og Riksteatret. Hans gjendiktninger av sangtekster av blant andre Leonard Cohen, Bob Dylan og Hank Williams har vært tolket av norske artister og utgitt på flere album.
Som sangpoet mottok han i 2016 Tekstforfatterfondets ærespris. Sammen med Morten Harket skrev Rem sangen «A Kind of Christmas Card» som mottok Spellemannprisen for Årets låt.
Som utøver har Rem turnert hele landet med fremføring av poesi og musikk, de senere årene sammen med musikeren og sønnen Simen Rem.
Som sakprosaforfatter har Rem utgitt rundt ti biografier, samt reiseskildringer fra ulike kontinenter. I 2017-18 hadde han Statens toårige arbeidsstipend for sakprosaforfattere.
Som journalist har Rem hatt større reisereportasjer i Aftenposten, A-magasinet, VG og Dagbladet. Han har vært fast ansatt som reisejournalist i ukeavisen Dag og Tid.
Bakgrunn
Rem bodde sine første to år på Notodden hvor faren var forstander i den lokale pinsemenigheten. Familien flyttet så for å være i menighetene i Flekkefjord og Larvik, før Rem som tiåring i 1969 kom med familien til Eydehavn utenfor Arendal, hvor faren Tore Helge Rem var pastor i tre år før han døde. Moren Åse Løyning Rem tok seg av sine fem barn, og bodde på Eydehavn til hun døde i 2011. Rem begynte på Arendal Gymnas i 1975, og hadde jobb på siden i Agderpostens sportsavdeling som korrekturleser.
Han sluttet på gymnaset på 18-årsdagen i 1977, og ble hjemme på Eydehavn i to måneder for å ferdigstille et diktmanus som senere ble hans litterære debut. 3. april, dagen etter at han postet manuset til Cappelen, reiste han mot Middelhavet, og bosatte seg i Frankrike. Han reiste til Oslo da boken skulle utgis i oktober. Han meldte seg ut av Pinsemenigheten som 19-åring, og flyttet til flere steder, Vestre Sandøya utenfor Tvedestrand (1978-1979), var gårdsgutt i Nordfjord (1979-1980), men vendte tilbake til Sørlandet i 1988 etter å ha bodd i Frankrike, Italia og Oslo. Han giftet seg og fikk to barn, og i 1996 flyttet de først til Oslo, så til Notodden, hvor han levde sine første år. Rem har hatt et nært forhold til pinsemenigheten på Eydehavn, og holdt en konsert der i 2011 sammen med sin sønn Simen. Sammen utgav de som duoen Rem & Rem CD-albumet Hustavler (Grappa) i mai 2015.
Utgivelser
Rem debuterte med Kall på heltene i 1977. Hans Utvalgte dikt er kommet i bokform på norsk (1996), arabisk (2000), russisk (2002), italiensk (2011) og japansk (2015). Rems dikt sangtekster og gjendiktninger er tonesatt og tatt i bruk av artister og band som Gulli Briem (Mezzoforte), Gisle Kverndokk, a-ha, Morten Harket, Kaizers Orchestra, Vamp, Jørn Hoel, Silje Nergaard, Morten Abel, Ørkenkjøtt, Åge Aleksandersen, Kari Bremnes, Sidsel Endresen og Kirsten Bråten Berg.