cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Joseph Bédier
Liv og virke
Bédier studerte under Gaston Paris, ble i 1889 professor i Fribourg, 1891 i Caen, 1893 i Paris samt i 1910 sin lærers etterfølger ved Collège de France. I 1921 etterfulgte han Edmond Rostand som leder av Académie française (Det franske akademi).
Liksom Gaston Paris henga han seg til studiet av den franske middelalderdiktningen, og har forfattet flere viktige arbeider innenfor dette området, blant annet Les fabliaux (1898, 4. opplag i 1926) og Les légendes épiques (4 bind, 1908-13, ny omarbeidet utgave 1914-21). Moderne teorier om fabliaux og chansons de geste er basert på to av Bédiers studier. Bédier gjenoppvekket interessen for flere betydningsfull gammelfranske tekster, blant annet Le roman de Tristan et Iseut (1900), La chanson de Roland (1921), og Les fabliaux (1893). Hans Tristan et Iseut ble oversatt til kornisk av A. S. D. Smith, til engelsk av Hilaire Belloc og Paul Rosenfeld, og til tysk av Rudolf G. Binding. Den ble oversatt til svensk i 1902 av Mauritz Boheman. I Norge oversatte Sigmund Skard i 1929 verket til nynorsk.
Han studerte også samtidens litteraturhistorie, hvorav en del av resultatene ble samlet i verket Études critiques (1903). I tillegg fungerte han som utgiver og utga verket Remarques sur l'art d'éditer les anciens textes (1928), hvor han framsatte nye teorier i spørsmålet om redigeringsteknikk og tekstkritikk.
Bédier benyttet seg dagbøkene til tyske soldater av ulik rang (Kriegstagebücher) fra den første verdenskrig som en kilde for ulike artikler. De handlet om hva som han beskrev som grusomheter gjort mot den belgiske sivilbefolkningen og franske soldater. En del av dagbøkene ble holdt for militære grunner: for å gi daglige redegjørelser av troppebevegelser, ordrer, engasjement, tap og videre. Andre var av ren privat art. Fra disse satte Bédier sammen redegjørelser av trettiseks hendelser som han så på som seksuelle og sadistiske forbrytelser begått av tyske soldater.
Han ble valgt som utenlandsk æresmedlem av American Academy of Arts and Sciences i 1929.
Bédier døde i Le Grand-Serre, Frankrike.
Svatsum stavkirke
Svatsum stavkirke var en stavkirke på Nedre Svatsum i Vestre Gausdal. Den antas å ha blitt oppført på 1200-tallet eller tidlig på 1300-tallet og er første gang omtalt i 1380. Kirken stod ved Kirkebø, like oppi skråningen fra der dagens Svatsum kirke står. Ut fra regnskaper og protokoller fremgår det at kirken hadde tårn, spontak og utvendige svaler. Kirken forfalt og ble avløst av en tømret kirke i 1726. Denne ble avløst av dagens kirke i 1860. Kirkestedet for stavkirken ble påvist (eller bekreftet) av Dagfinn Skre i 1982.
Gjenstander fra kirken
Gjenstander fra stavkirken ble overført til tømmerkirken. Etter at Svatsum fikk ny kirke i 1860, ble materialer fra den gamle brukt til å bygge Aulstad kirke, og det ser ut til at mye av inventaret fulgte med. Noe har senere funnet veien til Oldsaksamlingen i Oslo, eventuelt via et mellomopphold i Nordiska museet i Stockholm. Blant ting som regnes å stamme herfra, er en Paulus-figur (trolig fra Balke-skolen, ca. 1250–1330, nå i Oldsaksamlingen), en madonnafigur og et krusifiks.
Changyuan
Changyuan (kinesisk: 长垣县; pinyin: Chángyuán Xiàn) er et fylke i provinsen Henan i Folkerepublikken Kina. Det ligger under byprefekturet Xinxiang.
Fylket hadde 760,137 innbyggere i 1999.
Bouenza
Bouenza er et department i Republikken Kongo som ligger helt sør i landet. Det grenser mot departementene Lékoumou, Niari og Pool, og har internasjonale grenser mot Den demokratiske republikken Kongo og Cabinda, en eksklave tilhørende Angola. Regionshovedstaden er Madingou. Andre byer er Loudima, Mouyondzi, Loutété og Nkayi.
Distrikter
Bouenza har i underkant av 300 000 innbyggere, og dekker et areal på 12 265 km².
Industri og jordbruk
Bouenza har noe industri og litt jordbruk. Blant hovedaktivitetene er en sementfabrikk i Loutété, sukkerrørsplantasjer i Nkayi. Det finnes også forekomster av kobber, bly og sink. Blant avlingene finner vi bananer, palmeolje, jordnøtter, tobakk og bønner.
Torynorrhina rufoscutella
Utseende
En middelsstor (ca. 30 millimeter), nokså bred, blank gullbasse. Scutellum er rødlig. "Snuten" er avrundet uten horn eller tenner. Beina er mørke.
Utbredelse
Arten lever i Vietnam.
Systematisk plassering
Som for flere andre av gullbasse-slektene med navn som slutter på "-rhina" er det uklart om navnet bør staves med én (-"rhina") eller to (-"rrhina") r-er.
Guzzini Challenger
Guzzini Challenger er en profesjonell tennisturnering for menn som blir spilt på grus. Den er en del av Challenger-touren, og ble opprettet i 2003.
Den blir spilt hvert år i Recanati i Italia.
Madeleine Enersen Hellerød
Madeleine Enersen Hellerød (født 15. mars 1995 ) er en norsk tidligere disco- og freestyledanser fra Lørenskog. Hun er en av norges mestvinnende dansere med ni VM-gull, ni VM-sølv og tre VM-bronse, fem EM-gull, ni EM-sølv og fire EM-bronser, i tillegg til flere NM-gull.
Hun deltok i 2020-utgaven av Mesternes Mester.
Ischnocarabus
Carabus (Ischnocarabus) er en underslekt av biller i delgruppen (underfamilien) jordløpere (Carabinae) i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore (ca. 20 millimeter), avlange, svarte jordløpere. Kjevene er forholdsvis store, fasettøynene rundet utstående. Pronotum er rundet, betydelig bredere enn langt og nesten like bredt som dekkvingene. Dekkvingene er ovale med fin, lengdestripet skulptur.
Levevis
Artene lever på bakken, både i skog og på heier. De er nattaktive rovdyr.
Vordingborg kaserne
Vordingborg kaserne er en fungerende kaserne i Vordingborg.
Ischnocarabus
Systematisk inndeling
Listen følger i hovedsak
Vordingborg kaserne
Med hærloven av 1909 ble det besluttet å oppføre en murt kaserne med kostforpleining, verksteder og innkvarteringsfasiliteter i Vordingborg. Byggeriet gikk i gang i 1912 og i april 1913 kunne kasernen tas i bruk. Anlegget er tegnet av Alf Jørgensen og Henning Hansen; administrasjonsbygningen er dog oppført i 1914 etter tegninger av Svend Sinding.
Kaserneanlegget utbygges
I 1952 ble et nytt og stort garasjeanlegg tatt i bruk og i 1955 fullførtes en verkstedbygning til motorkjøretøyer og våpen. Kasernens kostforpleiningsbygning ble tatt i bruk i 1956 og i årene 1957–58 ble nye innkvarteringsområder tatt i bruk. De bestod av fem bygninger som utover innkvartering for vernepliktige menige og befalingsmenn inneholdt undervisningslokaler, våpenkamre og kompanikontorer. Det opprinnelige militære sykehus var i 1932 blitt overtatt av kommunen, hvoretter garnisonen hadde leiet seg inn med en sykestue. I 1960 overtok garnisonen avdeling C på det kommunale sykehus og inndro bygningen i det egentlige kaserneområde. I 1962 ble der oppført ytterligere åtte tjenesteboliger på den sydlige del av den daværende eksersersplass.
Kommunal vei 1300 (Grue)
Strekningen ble fastlagt 2019, og er en delstrekning av den tidligere fylkesvei 406. Den hadde deretter en tid betegnelsen fylkesvei 2042 før den ble omklassifisert til kommunal vei.
Vordingborg kaserne
Kaserneanlegget utbygges
Ved garnisonens 50-årsjubileum i 1963 sto kasernen som en av landets største.
Regimenter garnisonert på Vordingborg kaserne
Derutover hadde Den Internationale Brigade sitt hjemsted på Vordingborg kaserne fra 1994 til brigaden ble nedlagt igjen ved forsvarsforliket i 2005.
Kilder
Vordingborg By og Garnison gennem 50 år. 1913 – 1963. Borgmester Holger Jensen og garnisonskommandant A.H. Klokhøj.Vordingborg 1963.
Rory Dall O’Catháin
Rory Dall O'Catháin (fl. seint 1500-tall/tidlig 1600-tall) var en irsk harpist og komponist.
Liv og virke
O'Catháin ble født inn i en lavadelig slekt med gods i Londonderry. Han var blind fra fødselen og gikk derfor under tilnavnet Ruaidhrí Dall («Blinde Rory»). Det hersker betydelig usikkerhet om fødsels- og dødsår, alt som kan sies sikkert er at han var i live på første halvdel av 1600-tallet. Han var hovedsakelig virksom i Skottland.
O'Catháin er mest kjent for komposisjonen Tabhair dom do Lámh/Give Me Your Hand, som fikk et stort oppsving etter at  Planxty spilte den inn på sporet «Raggle Taggle Gypsy – Tabhair dom do Lâmh» på albumet Planxty (1989). Blant andre har Bjarte Eike / Barokksolistene brukt melodien på albumet The Image of Melancholy (2016).
Andre komposisjoner tilskrevet Ó Catháin er Port Athol, Port Gordon, Port Lennox, The Fiddler's Content og Rorie Dall's Sister's Lament.
Lens (Belgia)
Lens er en kommune i provinsen Hainaut i Belgia. Kommunen består av fem delkommuner: Lens, Bauffe, Cambron-Saint-Vincent, Lombise og Montignies-lez-Lens.
Torrance Fleischmann
Torrance Fleischmann (født 30. juli 1949), amerikansk rytter som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles. Fleischmann ble olympisk mester i hestesport under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun og hesten «Finvarra» var med på det amerikanske laget som vant lagkonkurransen i feltritt. De andre på laget var Michael Plumb på «Blue Stone», Karen Stives på «Ben Arthur» og Bruce Davidson på «J.J. Babu».
Ebba Einarsson
Ebba Einarsson (født 2. februar 2000) er en svensk roer. Hun ble svensk mester i firersculler sprint under Svensk mesterskap i roing 2017.
En uke etter det svenske mesterskapet i roing i juli 2017 fikk hun en blødning i ryggmargen, og ble lam fra livet og ned. Hun måtte da bytte til para-roing, og skal delta i para-roing under VM i roing 2018.
Tveit Union Musikkorps
Tveit Union Musikkorps (TUM) er et amatørkorps som holder til på Tveit, i nærheten av Kjevik flyplass, i Kristiansand. Korpset er kjent for drilloppvisninger og marsjering i militær stil i Norge og utlandet. Premiere på årets drilloppvisning er tradisjonelt på nasjonaldagen 17. mai på Luftforsvarets Skolesenter Kjevik, med påfølgende oppvisning i Kristiansand sentrum. Oppvisningen har flere år hatt med solister og dansere.
Ebba Einarsson
Idrettskarriere
Einarsson deltok i Svensk mesterskap i roing 2017. Der vant hun firersculler sprint, sammen med Lovisa Wallin, Sascha Andersson og Annie Svensson. Hun fikk også sølv i dobbeltsculler sammen med Sascha Andersson. En uke etter dette mesterskapet ble hun lam fra livet og ned, men deltok som cox i Svensk mesterskap i roing 2018 der hun fikk gull i åtter i kvinneklassen (8+DS) og sølv i herreklassen (8+HS).
Hun deltok i pararoing under VM i roing 2018, og kom der på åttendeplass i singelsculler (PR1 W1x).
Tveit Union Musikkorps
Korpset har janitsjar-besetning og holder øvelser hver mandag i Musikkhuset i Tveit under ledelse av dirigent Daniel Sørensen.
Meritter
Korpset har deltatt i en lang rekke konkurranser og oppvisninger i inn og utland.
Nordiske grener under Vinter-OL 1952
Under OL 1952 i Oslo ble det arrangert seks øvelser i nordiske grener. Kvinner deltok i langrenn for første gang.
18 km
Dato: Mandag 18. februar
50 km
Dato: Onsdag 20. februar
4 x 10 km stafett
Dato: Lørdag 23. februar
10 km
Dato: Lørdag 23. februar
Normalbakke
Dato: Torsdag 14. februar
It’s a Heartache
«It's a Heartache» er en britisk countrypop-sang med melodi og tekst av Steve Wolfe og Ronnie Scott, som ble spilt inn på plate av Juice Newton i 1977 samt av Bonnie Tyler (på RCA) og Ronnie Spector (fra The Ronettes) i 1978. Produsenter for Tylers plate var Steve Wolfe og Ronnie Scott.
Nordiske grener under Vinter-OL 1952
Individuelt (normalbakke / 18 km)
Dato: 18. februar
It’s a Heartache
Tylers versjon viste seg å bli den største listehiten med en tredjeplass på den amerikanske Billboard Hot 100-singlelisten og en fjerdeplass på den britiske singlelisten.
Nordiske grener under Vinter-OL 1952
Verdensmesterskap
Under FIS-kongressen i 1965 ble det besluttet at nordiske grener under vinter-OL fra og med vinter-OL 1924 også skulle ha status som verdensmesterskap. Det siste vinter-OL som også var verdensmesterskap i nordiske grener var vinter-OL 1980 i Lake Placid i USA.
It’s a Heartache
Tylers innspilling ble også en amerikansk Top Ten countrymusikk-hit.
Nordiske grener under Vinter-OL 1952
Verdensmesterskap
Resultatene og medaljefordelingen for verdensmesterskapet er nøyaktig den samme som for OL. Den eneste forskjellen er resultater og medaljer oppnådd i OL av Det forente Tyskland (EUA) i perioden 1956–1964, hvor FIS har registrert resultatene og medaljene under Tyskland (GER).
It’s a Heartache
Newtons versjon ble utgitt i 1977 på de utenlandske utgivelsene av hennes album Come to Me. Singleplaten solgte til gull i Mexico og var den opprinnelige listeversjonen i USA med en 86.-plass på den amerikanske Billboard Hot 100-singlelisten i 1978 før Tylers raskt utgitte coverversjon formørket Newtons singleliste-suksess.
Coverversjoner
Siden 1977 har tallrike coverversjoner blitt utgitt på plate. Countrypopgruppen Dave & Sugar utgav en coverversjon i 1981. Den nådde en 32.-plass på den amerikanske countrylisten.
En versjon finnes på Arab Straps Ten Years of Tears.
Innspillinger
Produsent for Johansens versjon var Jan Høiland.
André Ferrão
André Ferrão (eller Lang Junsheng, Ande, Fu Deye, født ca 1625 i Ceia nær Coimbra i Portugal, død 1661 i Fuzhou i Kina) var en katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
It’s a Heartache
Dansk versjon
Wenche Myhre spilte inn sangen og ga den ut på singel i 1978. På dansk heter sangen Flydt din hånd, John.
André Ferrão
Han reiste ut fra Europa og ankom Macao den 29. januar 1659. Han virket i Huai'an i Jiangsu, og døde allerede i 1661 i Fuzhou i Fujian.
MS «Vesterålen»
MS «Vesterålen» (IMO: 8019368) er et norsk-registrert hurtigruteskip eid av norske Hurtigruten Coastal AS (Hurtigruten Group AS) og som opereres av Hurtigruten Norge på kystruten Bergen–Kirkenes. Skipet var byggnummer 101 ved Kaarbøs Mekaniske Verksted AS i Harstad og kostet 158 millioner kroner, hun ble opprinnelig levert for Vesteraalens Dampskibsselskab (VDS) i februar 1983. Siden overleveringen har «Vesterålen» gått i fast rotasjon i hurtigruten, og er det eneste gjenværende skipet i Midnatsol-klassen, eller den såkalte mellomgenerasjonen, som fremdeles er i hurtigrutetrafikk (de to andre var søsterskipene «Midnatsol» og «Narvik»).
Historie
Etter flere års diskusjoner og tautrekking mellom samferdselsdepartementet og hurtigruterederiene, ble det i november 1980 kontrahert tre nye hurtigruteskip. Skipene ville bli nærmest identiske i utseende og innredning, og er senere blitt kalt mellomgenerasjonsskipene. Konsesjonene på de tre skipene gikk til rederiene Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS), Ofotens Dampskibsselskab (ODS) og Vesteraalens Dampskibsselskab. VDS kontraherte sitt skip ved Kaarbø mekaniske verksted i Harstad, og 18. september 1982 ble skipet sjøsatt, og ble 12. februar 1983 døpt MS «Vesterålen» av Elsie Kobro. Navnet har stolte tradisjoner i hurtigrutesammenheng; forløperne var det aller første hurtigruteskipet «Vesteraalen» fra 1891 og «Vesterålen» fra 1950.
I hurtigruten
Den 17. februar ble «Vesterålen» satt inn i hurtigrutetrafikk, og erstattet sin navnesøster, fra 1950, som fikk navnet «Vesterålen II». 1. januar 1988 fusjonerte Ofotens Dampskibsselskab (ODS) med Vesteraalens Dampskibsselskab og dannet selskapet Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskab (OVDS). Skipet fikk ny skorsteinsdekor og hjemmehavn (Narvik), men beholdt navnet. MS «Vesterålen» hadde et par motorhavarier i mars og mai 1988. 25. mai samme år grunnstøtte hun i Harstad.
Da mellomgenerasjonsskipene ble prosjektert, var det lagt stor vekt på godsbefordring, og skipene hadde et åpent lastedekk og kran på akterskipet. Designet tillot frakt av containere, men det gikk på bekostning av arealet tilgjengelig for passasjerer. Allerede sommeren 1983 ble det klart at skipet hadde for liten passasjerkapasitet, og i 1987 ble det inngått avtale med Motorenwerk Bremerhaven i Tyskland om ombygging av skipet. I oktober 1988 ble «Vesterålen» ombygd med en prefabrikkert passasjer-seksjon der lastedekket hadde vært tidligere, og en panoramasalong ble lagt til på øverste dekk, slik som søsterskipet «Midnatsol» har. Passasjerkapasiteten økte med 140 køyplasser til en kostnad av 45 millioner kroner. 21. november 1988 var «Vesterålen» tilbake i hurtigrutetrafikk. I januar/februar 1995 ble hun oppgradert ved Haugesund Mekaniske Verksted AS. I mars 2006 fusjonerte OVDS med Troms Fylkes Dampskibsselskap (TFDS) og dannet Hurtigruten Group ASA, senere omdøpt Hurtigruten ASA, Hurtigruten AS og Hurtigruten Group AS per 2021. I likhet med de andre skipene i rederiet fikk «Vesterålen» ny skorsteinsdekor.
Skipet
Ved levering var «Vesterålen»s tonnasje 4 072 bruttoregistertonn, 2 073 nettoregistertonn, og lasteevnen var på 1 160 dødvekttonn. Etter ombyggingen i 1988 var tonnasjen 6 261 bruttoregistertonn, 2 257 nettoregistertonn, og lasteevnen var 727,5 dødvekttonn. Hovedmotorene er to 16-sylindrede Bergen KVMB-16 dieselmotorer som driver hver sin propell. Oppgitt ytelse er 3 200 hestekrefter for hver motor, 6 400 totalt. MS «Vesterålen» er utstyrt med 2 stk. Brunvoll type SPT-VP sidepropeller i baugen med ytelse 2 x 401 hk.
I sin tid i Vesteraalens Dampskibsselskab, hadde skipet et blått felt langs skroget. Etter fusjonen med ODS i 1988 ble dette erstattet med et rødt felt som på de andre nye hurtigruteskipene. MS «Vesterålen» er utstyrt med lasteluke på babord side med heisbare lasteramper. Ved leveringen i 1983 var skipets sertifisert for 410 passasjerer i kystfart, og køyekapasiteten var 179. Etter ombyggingen i 1988 er skipet sertifisert for 560 passasjerer, og har 316 køyeplasser.
Divales
Divales er en slekt av børstebiller som man gjerne finner på blomster. De er stort sett små til middels store, avlange biller, ofte metallisk fargede, med kroppen dekket av lange, utstående hår. De voksne billene er mer eller mindre altetende, larvene er rovdyr.
Utseende
Små til middelsstore (1 – 10 mm), avlange biller, de ulike kroppsdelene (hode, bryst og bakkropp) tydelig avsnørt fra hverandre. De fleste har kroppen dekket av lange, utstående hår. Mørke, gjerne med metallglans, gjern med rødlige tegninger på dekkvingene. Hodet er forholdsvis stort og bredt, antennene er middels lange, av varierende form, 10- eller 11-leddete. Brystskjoldet (pronotum)er mer eller mindre firkantet sett ovenfra. Beina er forholdsvis lange, lårene er noe fortykkede, leggene og føttene slanke. Det ytterste fotleddet har forholdsvis store klør som ofte har en tann ved roten.
Levevis
Larvene er rovdyr og kan finnes i jord, blant løvstrø og under barken på døde trær, også i andre habitater. De voksne billene, som spiser blant annet pollen og små insekter, treffer man ofte på åpne blomster, for eksempel skjermplanter.
June Bug
June Bug (eller Aerodrome No. 3) var et tidlig amerikansk luftfartøy som var tegnet og bygget av Aerial Experiment Association (A. E. A) og fløyet av Glenn H. Curtiss i 1908. June Bug er kjent for å ha vunnet den første «Aeronautical premie», Scientific American Cup tildelt i USA
Konstruksjon og utvikling
Et solid sølvtrofé og 25 000 dollar i kontanter ville bli tildelt den som kunne fly den første strekning på over 1 kilometer. Flypioneren Glenn Curtiss hadde en hobby med å samle troféer, og han og Aerial Experiment Association bygde June Bug i håp om å vinne Scientific American Cup.
Til byggingen av June Bug 3 ble det brukt balanseror fra en tidligere konstruksjon, men nytt var at en skulder-åk gjorde det mulig for piloten å holde flyet vanntett ved å lene seg fra side til side. Den lakken som var brukt til å forsegle stoffet i vingen sprakk i varmen. Da ble det brukt en blanding av white spirit, parafin og bensin. June Bug hadde gule vinger fordi gul oker ble blandet i malingen for å gjøre flyet bedre synlig på fotografier. Fargegfoto eksisterte ikke og gult kom best ut på svart-hvitt film.
Dr. Alexander Graham Bell ga den navn etter en utbredt og vanlige bille, Phyllophaga, kjent på folkemunne i Nord-Amerika som June Bug. Og «June Bug» fløy på samme måte: den hadde store stive ytre vinger for glideflukt og mer delikate, mindre propell-lignende vinger som gjorde at den kom frem.
June Bug ble testet i Hammondsport, New York ved Stony Brook Farm. Curtiss fløy den med hell i tre av fire forsøk 21. juni 1908 i strekninger på 139 meter, 417 m og 386 m i en fart på,55,5 km/t. Dette var  så oppmuntrende at A.E.A. tok kontakt med Aero Club of America for å melde den på til Scientific American Cup.
Vasilij Petrov
Vasilij Ivanovitsj Petrov (russisk: Васи́лий Ива́нович Петро́в; født, død 1. februar 2014) var en russisk og sovjetisk offiser.
June Bug
Cup-forsøk
Aeroklubben kontaktet brødrene Wright og tilbød dem muligheten til å gjøre et forsøk først. Orville avslo tilbudet 30. juni da Wrights var opptatt med å fullføre sin avtale med myndighetene i USA. Meldingen ble mottatt 1. juli og Curtiss tok til luften 4. juli, (Uavhengighetsdagen).
Flyvningen var en stor offentlig hendelse, folk kom inn fra alle retninger. Arrangementet ble sett av en delegasjon av 22 kjente medlemmer fra Aerolubben, ledet av Alan R. Hawley. Familier kom så tidlig som kl. 5:00 for å få en plass på den gresskledde bakken sammen med journalister, fotografer, og et film-crew. Følgelig, June Bug  ble det første flyet i USA til å bli filmet Et tordenvær begynte, og paraplyer dukket opp rundt på plenen. Byen Hammondsport var nesten folketom, alle var gått for å se på arrangementet. Det nærliggende Pleasant Valley Wine Company åpnet veldig raust sine dører og sjenerøst tilbød gratis vareprøver til alle som var der. Charles M. Manly, som hadde uten hell testet Langley Aerodrome i 1903, målte opp 1 km og avmerket hver 6. m med massevis av frivillig hjelp. June Bug hadde først et mislykket forsøk, nådde 6 m høyde, men ikke langt nok. Det andre forsøket var mer vellykket, fløy 1,6 km på 1 minutt og 40 sekunder, vant troféet og pengepremien på 25 000 dollar. Det var et så fantastisk syn at en kvinne var uoppmerksom, hun stod i jernbanesporet og ble truffet av et tog, fikk to brukne ribb-ben. Etter oppvisningen åpnet vinkjelleren sine dører og bød gratis champagne til alle.
Vasilij Petrov
Petrov fullførte videregående i 1935 og studerte deretter et læreropplærelseskurs i to år før han ble med i hæren i 1939 og fullførte løytnantskurs i 1941.
Under andre verdenskrig kjempet Petrov i forsvaret av Odessa, forsvaret av Sevastopol og slaget om Kaukasus. Senere tok han også del i invasjonen av Romania og Budapestoffensiven.
Etter krigen ble Petrov ferdig på Frunze-militærakademiet, og i 1961 ble han forfremmet til generalmajor.
I 1983 ble han forfremmet til marskalk av Sovjetunionen. Fra 1972 til 76 hadde han kommandoen over USSRs østlige militærdistrikt, og han tjente som øverstkommanderende for unionens bakkestyrker fra 1980 til 85.
Petrov tjente også som en militær rådgiver for hæren til det sosialistiske Etiopia under Ogaden-krigen.
Folketelling
Folketelling foretas med jevne mellomrom av de fleste av verdens nasjonale eller binasjonale myndigheter for å føre offisielle innbyggertall i et land eller område. Hensikten med folketellingene har variert fra skatteinnkreving og utskriving av soldater til rene statistiske formål.
Historie
De eldste kjente folketellingene ble foretatt i Babylon, Egypt og i Kina 2000–3000 f.Kr. Romerrikets folketellinger er kjent fra Bibelen, der de kalles «manntall». Fra middelalderen og fram til siste del av nyere tid var det svært få folketellinger.
I Europa begynte flere land med folketellinger på 1700-tallet, blant annet Island i 1701, Sverige i 1748 og Danmark-Norge i 1769. USA hadde sin første folketelling i 1790 mens England og Frankrike holdt sine første folketellinger i 1801.
June Bug
Cup-forsøk
Tre år etter June Bug's flyvning hadde brødrene Wright gjennomført flygninger på opptil 24 km uten offisielle vitner. Men Wright brukte ikke hjul, de fikk dispensasjon til å benytte en katapult til å starte og konkurrere om 1908-premien.
Folketelling
Norge
I Norge er det gjennomført systematiske folketellinger siden 1769. Fra og med 1801 ble de gjennomført med navn. De tidligste folketellingene hadde til hensikt å skaffe oversikt over (den mannlige) befolkningen på grunn av skatteinnkreving og utkalling til militærtjeneste.
June Bug
Senere bruk
Fra oktober til november ble June Bug modifisert i et forsøk på å skape et sjøfly. Det ble omdøpt til Loon i et forsøk på å fly det på Keuka Lake 28. november. Selv om flyet kunne oppnå hastigheter på opp til 47 km/t på vannet, kunne det ikke ta av, og 2. januar 1909 ble en av pongtongene fylt med vann og Loon sank. Den ble hevet, men til slutt råtnet bort i et nærliggende naust.
En kopi av  av June Bug ble bygget  og brukt i 1976 av Mervury Aircraft fra Hammondsport. n
Folketelling
Manntall i Norge
Manntallet 1663−6 var ingen folketelling, men et militært manntall som kom i stand etter initiativ fra Titus Bülche. Det nevner ikke kvinner. Innbyggere i byene og Finnmark ble heller ikke tatt med. Hensikten var å registrere tjenestedyktige menn under en eventuell krig. I årene 1663−1665 omfattet manntallet menn (og gutter) som var eldre enn 12 år. I 1666 ble også 12 år gamle gutter inkludert.
Manntallet 1701 ble igangsatt etter kongelig befaling av 6. juli 1701, og omfattet landdistriktene i Norge syd for Finnmark. Manntallet omfattet ladesteder i landdistriktene, men ikke byer. I deler av Nord-Norge ble manntallet foretatt i februar−april 1702. Resten stammer fra høsten 1701. Dessverre har store deler av manntallet gått tapt, så med unntak av Rygge prestegjeld, Nedre Romerike fogderi, Odal prestegjeld, Larvik grevskap og Nedenes fogderi, er hele det sønnenfjelske Norge (Sør- og Østlandet) gått tapt. Manntallet i Jostedal prestegjeld, Stjørdal fogderi og Verdal fogderi er også gått tapt.
Folketellinger i Norge
Den første folketellingen i Norge ble avholdt i 1769, som gav en summarisk oversikt over befolkningen i de ulike prestegjeldene og byene. Den neste ble avholdt i 1801 og var den første som var nominativ, dvs. alle personer ble ført opp på listene under fullt navn. De neste tellingene 1815-1855 var igjen summariske, mens det fra 1865 er gjeninnført nominative tellinger. Disse tok etterhvert med mer og mer informasjon om den enkelte, i tillegg til sivilstand, bosted og alder, så er det opplyst fødested, yrke, etnisitet og språk.
Rødnebboksehakker
Rødnebboksehakker (Buphagus erythrorynchus) er en monotypisk art i slekten oksehakkere (Buphagus), som er eneste slekt i oksehakkerfamilien (Buphagidae). Arten er fragmentert utbredt på den skogbevokste savannene i Øst-Afrika.
Biologi
Rødnebboksehakker blir cirka 20 cm lang og veier typisk 42–59 g. Fjærdrakten er mørk grålig olivengrønn på oversiden mot gradvis lysere i buken. Nebbet er rødt og øynene har rød-oransje iris og er omgitt av en prominent signalgul øyering av naken hud. Stjerten er middels lang og stiv, og fuglene bruker den aktivt som et slags «tredje ben» når de klatrer rundt på vertsdyrene.
Arten er fragmentert utbredt på den øst-afrikanske skogbevokste savannen (men ikke i regulær skog og på savanne uten trær) og jordbruksland (opptil 3 000 moh.), fra Eritrea, Etiopia, Djibouti og det ekstremt sørøstlige Sør-Sudan (kanskje også det sørøstre Sudan), og det nordlige, vestre og sørlige Somalia til DDR Kongo, Zambia, Malawi, det ekstremt sørøstre Angola, Caprivi Strip i Nordøst-Namibia, det nordlige og østre Botswana, Zimbabwe, det nordlige og østre Sør-Afrika, Swaziland og Mosambik.
Rødnebboksehakkere er stort sett residente innen for 50 km. De daglige flyturene går mellom oppholdsstedet og vertsdyrene. Dietten består i hovedsak av ektoparasitter som lever på store planteetere, primært flått (Ixodoidea), men også midd (Mesostigmata), lus (Anoplura), igler (Hirudinea) og tovinger (Diptera) og annet. Arten ernærer seg imidlertid også av blod og slim fra vertsdyrene.
Hekkingen følger av regnfall og varierer gjennom året i henhold til utbredelsen. Arten er en monogam hullruger som hekker kooperativt. Parene støttes av hjelpere (både voksne og ungfugler) fra kolonien. Selve hekkingen skjer som oftest på vertsdyrene. Redene bygges av gress, hår og tørket møkk etter vertsdyrene, og myke røtter. Det plasseres i et naturlig hulrom et tre, typisk 1–15 m over bakkeplanet. Hunnen legger normalt 2–5 egg, i snitt tre, som begge kjønn ruger i cirka 12–13 dager. Begge foreldrene bidrar med matingen av avkommet, sammen med hjelpere fra kolonien. Ungene blir i redet i cirka 27–30 dager, men flygedyktige unger kan også ernære seg selv fra de er cirka 21 dager gamle. Når ungene er omkring 40 dager gamle vil foreldrene normalt brutalt avvise tiggingen, men hjelperne kan fortsette å gi dem mat i opp mot 90 dager etter at de har blitt flygedyktige.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the World og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på grupper og arter følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017).
Charles Leclerc
Charles Marc Herve Perceval Leclerc (født 16. oktober 1997) er en monegaskisk racerfører, som kjører for Scuderia Ferrari. I 2016 vant han GP3-mesterskapet, og i 2017 vant han FIA Formel 2-mesterskapet. I 2018 gjorde Leclerc sin Formel 1-debut for Sauber. I 2019 kjører han for Scuderia Ferrari. Han har kontrakt med Ferrari ut 2024-sesongen. I Bahrain, under hans første sesong for Ferrari (2019), ble han den nest-yngste føreren til å kvalifisere seg til pole position. Samme sesong, i Belgia, tok han sin første seier.
Privatliv
Under oppveksten var Leclerc venn med åtte år eldre Jules Bianchi fra byen Nice, ikke langt fra Monaco. Bianchi vant sitt første racing-mesterskap da Leclerc var bare 10 år gammel. Leclerc begynte med karting på banen styrt av Bianchis far i Brignoles. Under et intervju i 2018 avslørte Leclerc at Bianchi var gudfaren hans.
Leclerc har to brødre, den yngre broren Arthur Leclerc, og den eldre broren Lorenzo Leclerc. Faren, Hervé Leclerc, var også racerfører, og kjørte i Formel 3 på 1980- og 1990-tallet, og var godt respektert i karting.
I tillegg til morsmålet sitt fransk, snakker Leclerc også italiensk og engelsk.
Fullstendige Formel 1-resultater
Noter til tabellene: † - Føreren brøt løpet, men ble klassifisert ettersom han hadde fullført over 90% av løpsdistansen. ‡ - Halvparten av poengene ble tildelt under Belgias Grand Prix 2021 etter at under 75% av løpsdistansen ble fullført på grunn av kraftig regn. P - pole position. R - raskeste runde. * - Sesongen pågår.
Golubac festning
Golubac festning (serbisk: Голубачки град eller Golubački grad, ungarsk: Galambóc vára) var en festningsby i middelalderen på Donaus høyre bredd, fire kilometer nedstrøms fra dagens sentrum av Golubac by. Golubac er også navnet på kommunen i Braničevo fylke.
Golubac festning har en turbulent historie. Før selve festningen ble oppført var stedet en romersk bosetting. Festningen som mest sannsynlig ble grunnlagt i det 14. århundret, er delt i tre deler som ble bygget i ulike perioder. Festningen har ti tårn, de fleste med et kvadratisk grunnplan. Flere av tårnene har atkomst fra flere kanter for forsyning av våpen og ammunisjon. Gjennom hele middelalderen, var festningen åsted for en rekke slag, særlig mellom det osmanske riket og det ungarske kongedømmet. Festningen skiftet herredømme en rekke ganger mellom tyrkere, ungarere, serbere og østerrikere. I 1867 ble festningen endelig overdratt til den serbiske knez Mihailo Obrenović III. Nå er festningen en populær turistattraksjon. Veien går gjennom festningen og videre østover mot utgravningsstedet Lepenski Vir.
Romertiden
Golubacs tidlige historie er usikker. Inskripsjoner og funn av festningsrester på stedet viser spor av en romersk bosetting, noen ganger kalt Columbaria. Det er også uklart om festningen ble bygd av serbere eller ungarere eller hvor mange tårn festningen opprinnelig hadde. Et serbisk-ortodokst kapell bygget inn i et av tårnene kan tyde på at dette ble oppført av en serbisk adelsmann, men det er usikkert. Det knytter seg også usikkerhet til når byggingen tok til, selv om det er alminnelig antatt at den største delen av festningen ble bygget tidlig i det fjortende århundret.
1300-tallet: Osmansk inntreden
De første skriftlige spor av Golubac finnes i ungarske kilder fra 1335, da stedet ble okkupert av ungarerne. Mellom 1345 og 1355 reiste den serbiske tsaren Stefan Dušan til Braničevoregionen, som da var del av Serbia. Han besøkte også Golubac som var under kommando av castellan Toma, vojvod av Transilvania. Etter Dušans død fikk slekten Rastislalić innflytelse i Braničevo-området. Ifølge serbiske historiefortellere etterfulgte knez Lazar av Serbia i 1379 den siste føydalherren i Rastislalić-slekten, Radič Branković. Deretter overdro Lazar flere landsbyer i området til klostre i Valakia. Inntil slaget ved Kosovosletta i 1389 var Golubac under serbisk herredømme. Det er uklart når og hvordan festningen skiftet eierskap, men ifølge kilder må det ha skjedd etter 1382. Etter slaget ble fortet igjen erobret av sultan Bayezid I, som var den første osmaneren som tok kontroll over festningen. I 1391 vant comes Péter Perényi et slag om fortet, men tapte det til tyrkerne senere samme år. Senere gir det igjen tilbake til det ungarske kongedømmet.
1400-tallet: Det serbiske despotiet
På tross av erobringen av Golubac var sultanen Murad II misfornøyd med den økende innflytelsen som ungarerne fikk andre steder i Serbia. Murad II satte derfor troppene sine i bevegelse. En avdeling dro fra Golubac og angrep nærliggende serbiske og ungarske bosettinger i Braničevoregionen. Som svar på dette reiste den ungarske fyrsten Đurađ personlig til Golubac. Đurađ tilbød Jeremija fred og tilgivelse for avtalebruddet samtidig som han ba ham inntrengende om å sørge for at fortet ble tilbakelevert ungarerne. Voivod Jeremija avslo og angrep despoten da han og hans menn forsøkte å entre festningsmurene. Disse hendelsene ble etterfulgt av det store slaget om Golubac i 1428.
1428: Det store slaget om Golubac
Rundt april 1428 ankom Sigismund med en hær på 25000 infanterister, 6000 vallakiske bueskyttere under ledelse av prins Dan II, 200 italienske artillerister og et antall polske kavalerister på motsatt side av Donau og angrep deretter Golubac og tyrkerne. Han hadde også skip som angrep fra elven, hvorav ett var under kommando av Cecília Rozgonyi, hustru til den timisoarske comes István Rozgonyi. Murad ankom sent i mai for å hjelpe de beleirete tyrkerne. Sigismund ønsket ikke å sloss mot tyrkernes større hær. I begynnelsen av juni ba han derfor om en fredsavtale. Da deler av den ungarske hæren hadde trukket seg tilbake til Donaus venstre side, angrep imidlertid den tyrkiske kommandøren Sinan Bey ungarerne fra baksiden. Han fanget og drepte dem som ble igjen, deriblant den polske ridderen Zawisza Czarny. Sigismund unnslapp så vidt med resten av hæren, og det var takket være Cecília Rozgonyis innsats at han kom fra det med livet.
Dette slaget og andre slag som kom som resultat av Stefans død, forte til store lidelser for det sørlige og østlige Serbia, herunder Daljšaklosteret like ved Golubac. I memoarene til en munk fra Daljšan er likevel Sigismund nevnt som «vår» keiser. Dette i motsetning til den tyrkiske «hedenske» keiseren.
Det osmanske imperiet beholdt kontroll over Golubac gjennom hele okkupasjonen av det serbiske despotiet. Etter mange års krig som resulterte i at ungarerne kastet osmanerne ut av Serbia, ble despotiet gjenreist i freden ved Szeged sommeren 1444. Golubac ble etter lange diskusjoner innlemmet i det serbiske området. Da Đurađ Branković døde i 1456 ble imidlertid fortet på nytt overtatt av tyrkerne. Matthias Corvinus av Ungarn erobret festningen i 1458, men mistet det til Mehmed II samme år.
Perioden 1481–1482 førte til mer stridigheter mellom ungarere og tyrkere. I løpet av høsten 1481, da Golubac var under osmansk herredømme, innledet comes Pál Kinizi fra Timisoara en offensiv mot tyrkerne i området rundte Temes. Den 2. november 1481 dreide hæren hans på 32 000 mann sørover mot Donau, i retning av Kruševac. Ved Golubac ble tusen tyrkiske kavalerister drept eller tatt til fange, 24 skip ble senket og Mihaloğlu İskender Bey, pasja av den daværende tyrkiske Smederevo og leder av den tyrkiske hæren, ble halshugget av Jakšić, en av Kinizis menn. Tyrkerne ble tvunget til å forlate fortet. Kinizis felttog var imidlertid kun et plyndringstokt og dessuten kortvarig, så han returnerte kort etter til Temes. Tyrkerne som hadde lidt store tap, men ikke tapt noe landområde, gjenerobret Golubac og gjennomførte umiddelbart forsterkninger av fortet.
1600- og 1700-tallet: Habsburgerne, serberne og osmanerne
Golubac var underlagt habsburgermonarkiet mellom 1688 og 1690 og mellom 1718 og 1739. Serberne kontrollerte det mellom 1788 og 1791, og igjen fra 1804 til 1813 under den første serbiske oppstanden. Deretter returnerte osmanerne til stedet og ble der inntil 1867, da Golubac sammen med Kalemegdan og andre byer i Serbia, ble overlevert knez Mihailo av Serbia.
Nyere historie
Fra sent på 1800-tallet og inn i det neste århundret var området plaget av blodsugende fluer kalt ”Golubac moskitos”. De var spesielt farlige for husdyr og enkelte år drepte de hele flokker av dyr. Etter det første verdenskrigen ble det laget en vei gjennom festningens to fallporter. I 2016 ble det med støtte fra EU og Østerrike bygget en ny vei og tunnel rundt festningen. Denne veien er den korteste forbindelsen mellom Serbia og de østlige delene av balkanhalvøya. Mellom 1964 og 1972 ble det bygget en dam i Jernporten som forhøyet elvens vannspeil betydelig. Som et resultat av dette ble den nedre delen av festningsvollen og deler av festningen oversvømt.
Fra begynnelsen av det 21. århundret var det vesentligste av festningen overgrodd og dermed utilgjengelig. I løpet av våren 2005 startet et offentlig restaureringsarbeid. Det meste av vegetasjonen ble fjernet og enkelte deler som for eksempel vollgraven bygget til ære for ridderen Zawisza Czarny, ble reparert. Murene tårnene og steintrappene er i relativt god forfatning.
Arkitektur
Golubac består av tre deler beskyttet av ti tårn og fallporter, samtlige forbundet med to til tre meter tykke festningsmurer. I festningens front var den ytre muren (I) dobbel slik at borggraven kunne fylles med vann fra Donau. En landsby var anlagt foran festningsmuren. Festningens oppbygning ble endret over tid. I mange år fantes det kun fire tårn. Senere ble ytterligere fire lagt til. Tårnene ble samtlige bygd som kvadrater, et tegn på fortets alder og for at det ble kjempet med kaldt stål. Straks skytevåpen kom i bruk, forskanset tyrkerne de vestre tårnene med kanoporter og polygonale og sylindriske tilleggsmurer, inntil to meter tykke. Etter ungarernes raid i 1481 ble det siste tårnet bygget, komplett med nisjer og skyteskår for kanoner, og gallerier for forsyninger.
Øvre festning
Den øvre festningen (A) er den eldste delen av fortet. Denne delen inkluderer citadellet (tårn nummer en) og det serbisk-ortodokse kapellet (tårn nummer fire). Kapellets eksistens har gitt grunnlag for teorien om at denne eldste delen ble bygget av en serbisk adelsmann, men dette er usikkert.
Senere, under enten serbisk eller ungarsk herredømme, ble festningen utvidet med den bakre og den fremre festningen.
Bakre festning
Den bakre festningen (D) er atskilt fra den øvre festningen både med en mur som forbinder det andre og det fjerde tårnet, og en bratt skrent som er mellom tre til fire meter høy. Ved det femte tårnet er en bygning (VII) som sannsynligvis ble brukt til barakker og som ammunisjonslager.
Fremre festning
Den fremre festningsdelen var delt i en lavere (C) og en øvre (B) del med en mur som forbant tårn nummer fire og syv. Inngangen (II) er i den laveste delen, bevoktet av tårn åtte og ni. Tårn nummer åtte ble deretter forsynt med en kanonport. Overfor inngangen var det en fallport nummer to som ledet inn til den bakre festningen. Langs stien var en grav, 0,5 meter dyp og 0,75 meter bred, som dermed ble liggende i en bratt skråning. Ved den ytre og nedre delen finnes det tiende tårnet, forbundet med det niende tårnet med en mur. Tyrkerne bygde det tiende tårnet som et nedre artilleritårn. Det kontrollerte passasjen langs Donau og voktet inngangen til havnen som sannsynligvis var lagt mellom tårn nummer fem og ti. Det er funnet rester i tilknytning til tårn nummer åtte som tyder på at det var formet et enda dypere uterom der. Den nedre delen inneholdt ingen bygninger.
I den muren som skilte øvre og nedre del av festningen var det laget en port. Den øvre delen hadde ingen bygninger, men det er rester av en sti frem til trappene opp til port IV, for øvrig to meter over bakken, like ved tårn nummer tre.
Tårnene
De første ni tårnene er 20-25 meter høye. I alle ti tårn var gulvet og trappene på innsiden laget av tre, mens eksterne trapper var laget i stein. Halvparten av tårnene (1,2,4,5,10) er alle bygd med fire sider og er fullt ut bygget i stein. Den andre halvparten (3,6,7,8,9) mangler veggen inn mot fortet.
Tårn nummer en, kalt «hattetårnet» (Šešir-kula), er et av de eldste tårnene og tjente som både citadell og fangetårn. Tårnet har en åttekantet base med en sirkulær kjerne og et kvadratisk indre. Det andre tårnet mot vest, tårn nummer to, er helt sirkelformet. Det tredje tårnet har en kvadratisk grunnmur med den åpne siden mot fangetårnet i nord. På øverste etasje er det en terrasse med utsikt over Donau og inngangen til Jernporten.
I skråningen fra tårn nummer tre ligger tårn nummer fire, også dette med en kvadratisk grunnmur. I første etasje finnes et serbisk-ortodokst kapell som mest sannsynlig ble bygget inn i tårnet og ikke tillagt senere. Det siste tårnet langs denne muren er tårn nummer fem, som er det eneste tårnet som i dag fremstår fullstendig kvadratisk.
Det øverste tårnet langs den fremre festningsdelen, tårn nummer seks, har en kvadratisk grunnmur som ble forsterket med en sekssidet formasjon. Lengre vest, ble den kvadratiske grunnmuren til tårn nummer syv forsterket med en sirkulær mur. Tårn nummer åtte, ovenfor den fallporten i front, en uregelmessig, men i hovedsak kvadratisk base. Det er også det korteste av de første ni tårnene. Som forsvar mot den motsatte siden er tårn nummer ni, som har en kvadratisk base, men forsterket med en åttekantet mur.
Det siste tårnet er kanontårnet, tårn nummer ti. Det har bare en etasje og er det laveste av samtlige. Tårnet ble bygget med en åttekantet grunnmur og kanonporter for å kunne kontrollere trafikken på Donau. Tårn nummer ti er nesten identisk med de tre artilleritårnene som ble bygget på Smederevo festning.
Bruce Davidson
Bruce Oram Davidson (født 31. desember 1949), amerikansk rytter som deltok i de olympiske leker 1972 i München, 1976 i Montréal, 1984 i Los Angeles, 1988 i Seoul og 1996 i Atlanta.
Davidson ble olympisk mester i hestesport under Sommer-OL 1976 i Montréal. Han og hesten «Irish-Cap» var med på det amerikanske laget som vant lagkonkurransen i feltritt. De andre på laget var Michael Plumb på «Better & Bette», Edmund Coffin på «Bally-Cor» og Mary Tauskey på «Marcus Aurelius».
Tolv år senere, under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, vant han en ny gullmedalje. Han og hesten «J.J. Babu» var med på det amerikanske laget som vant lagkonkurransen i feltritt. De andre på laget var Michael Plumb på «Blue Stone», Karen Stives på «Ben Arthur» og Torrance Fleischmann på «Finvarra».
Lauren Holly
Lauren Michael Holly (født 28. oktober 1963 i Bristol i Pennsylvania) er en amerikansk-canadisk skuespillerinne.
Holly er antageligvis mest kjent for sine roller som Sheriff Maxine Stewart fra TV-serien Picket Fences, som Mary Swanson i filmen Dum og Dummere fra 1994, og som direktør Jenny Shepard i TV-dramaserien NCIS, og for hennes forhold til skuespilleren Jim Carrey. Hennes skuespillerkarriere begynte i en alder av 20 år, da hun opptrådte i Hill Street Blues som Carla Walicki i to episoder. I en alder av 23 år, ble Holly en del av den ikoniske såpeoperaen All My Children som karakteren Julie Chandler (1986–1989).
Laurens mor var kunsthistoriker og tidligere professor ved Hobart og William Smith Colleges. Hennes far, Grant Holly, var manusforfatter og professor innen litteratur ved de samme studiestedene som konen. Holly vokste opp i Genève, New York, og ble i 1981 utdannet ved Genève High School, hvor hun var cheerleader. I 1985 fikk Holly en lavere grad i engelsk fra Sarah Lawrence College i New York.
NCIS
I 2005 ble Holly skrevet inn i TV-serien NCIS som direktør Jenny Shepard, og hun ble dermed gjenforent med sin tidligere med-skuespiller Mark Harmon (i rollen som teamleder Leroy Jethro Gibbs) som hun hadde møtt under innspillingen av TV-serien Chicago Hope. Rollefiguren Jenny Shepard dukket for første gang opp i TV-serien NCIS i episoden «Kill Ari (Part 1)», som var den første episoden av den tredje sesongen. Hun erstattet dermed den tidligere NCIS-direktøren Thomas Morrow som da hadde fått en ny stilling i Homeland Security.
I flere episoder i sesong fem blir hennes stadig sviktende helse tatt opp flere ganger, som for eksempel da rettslegen Ducky Mallard bestilte en test på en blodprøve og som han til kriminaltekniker Abby Sciuto sa at var fra en ukjent person. Dette ble avkreftet av Mallards assistent-lege Jimmy Palmer. Det kommer frem at Shepards blodprøver avslører langst større cellevekst enn det som er vanlig, og i tillegg at det finnes langt flere hvite blodceller i blodet enn det som er forsvarlig. En virkelig diagnose blir aldri stilt før Shepard ble skutt.
Shepard avslører i sin siste episode at hun beklager beslutningen om å forlate Gibbs i Paris og at hun fortsatt er i forelsket i ham. Det fremkommer at hun gjorde alvorlige feil under en hemmelig operasjon ti år tidligere, der hun og Gibbs hadde fått en ordre om å myrde russiske leiemordere og grove forbrytere. Gibbs skjøt mannen, men da Jenny møtte kvinnen, Natasha (også kjent som Svetlana), klarte hun ikke å drepe henne.
Senere sender Natasha en gruppe leiemordere som til slutt dreper Jenny på en kafe i den californiske ørkenen. Da hun drepes av lederen har Jenny har klart å drepe de øvrige leiemorderne. Lederen blir selv drept av en tidligere NCIS-agent som befant seg utenfor kafeen da skytingen begynte. Gibbs bestemmer seg for å dekke over Jennys feil og den egentlige dødsårsaken ved å brenne ned herskapshuset hun eier i Georgetown mens den russiske leiemorderen Natasha fremdeles er inne i huset. Jenny Shepards dødsfall blir dermed rapportert inn som «død på grunn av brann i hjemmet». Etter Jennys død overtar Leon Vance som assisterende direktør for NCIS, rollen spilles av Rocky Carroll.
Hildrehesten
Hildrehesten er et fjell i Haram i Ålesund kommune i Møre og Romsdal. Det har en høyde på 740 meter over havet. Ved foten av fjellet ligger på den ene siden bygda Hildre, og på den andre tettstedet Brattvåg.
Lloyd’s Register
Lloyd's Register Group er et maritimt klassifiseringsselskap og et uavhengig selskap for sikkerhetshåndtering som utfører risikoanalyse, skadebegrensning og klassifisering av administrasjonssystemer.