cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Andrés Bonifacio
Katipunan
Den 7. juli 1892 grunnla han Katipunan, et hemmelig revolusjonært selskap som var åpent både for fattigfolk, bønder og middelklasse. Stiftelsesmøtet fant sted i et hus i Calle Azcarraga (nå Claro M. Recto Street) når Calle Candelaria (nå Elcano Street). Blant de som var med var blant andre Valentin Diaz, Deodato Arellano, Teodoro Plata og Ladislao Diwa.
Navnet Katipunan er kortversjonen av selskapets fullstendige navn på tagalag: Kataastaasang, Kagalanggalangang Katipunan ng mga Anak ng Bayan, eller som han da stavet det: Kataastaasan Kagalang-galang na Katipunan nang manga Anak nang Bayan (omtrent: «Den høyeste og mest respektable forening av folkets barn»), hvilket forklarer forkortelsen KKK. Det skaffet seg innpass i samfunnet ved å etablere kooperative selskap og institusjoner til fremme av fattiges skolegang.
I et oppildnende essay på tagalog, Hva filippinerne burde vite, begrunnet han hvorfor revolusjon var den rette vei, og skrev om hvordan spanjolene torturerte og drepte filippinske fanger.
På denne tiden giftet Andrés Bonifacio seg. Hans første kone, Monica, fikk lepra og døde. Hans annen kone var Gregoria de Jesus – de fikk en sønn, Andrés jr., som døde av kopper som liten.
KKK benyttet seg av frimurerritualer for å formidle en aura av sakral mystikk, hemmelige koder, passord og dekknavn. For eksempel var Bonifacio Maypag-asa (full av håp) og hans kone Lakangbini (gudinne eller muse). De hadde en rekrutteringsmetode som skulle hindre at medlemsmassen skulle kunne rulles opp, og den omstendelige opptaksprosessen ble avsluttet med filippinsk blodspakt. KKK hadde tre formål. For det første ville de frigjøre Filippinene fra Spania, med våpenmakt om nødvendig. Medlemmene, kalt Katipuneros, ble gitt våpentrening. Deretter kom et moralsk formål: Alle menneskers likeverd uavhengig av om rik eller fattig. For det tredje, solidaritet med trengende medlemmer – syke skulle hjelpes, KKK skulle dekke kostnadene for fattige medlemmers begravelse. De fleste medlemmer var fattigfolk, men det var også fremstående middelklassemedlemmer som dr. Pio Valenzuela og Mariano Alvarez.
I 1896 hadde Katipunan vokst til over 30 000 medlemmer, og opererte på nasjonalt, provinsialt og kommunalt nivå.
Den filippinske revolusjons utbrudd
Først den 19. august 1896 oppdaget spanjolene at Katipunan fantes og planla et opprør. Det var augustinerpater Mariano Gil, sognepresten i Tondo, som fikk vite det av en avhopper fra KKK, Teodoro Patiño. Politiet slo til, og en rekke filippinere ble arrestert og fengslet eller skutt. Andrés og Gregoria gikk i dekning. KKK ble avslørt før de egentlig var rede til å gripe til våpen, men nå var det ingen vei tilbake. Bonifacio trådte sammen med andre Katipunan-ledere på gården til Juan A. Ramos i Pugadlawin ved Kalookan den 23. august 1896. De rev i stykker sine cedulas (bostedsskattekort), ropte «Lenge leve Filippinene» (The cry of Balintawak) og startet revolusjonen.
Den 30. august fant revolusjonens første angrep sted. Andrés Bonifacio og hans beste venn, Emilio Jacinto, angrep med 800 mann et kruttlager i San Juan del Monte (nå San Juan, Metro-Manila). Stedet kalles i dag Pinaglabanan, slagfeltet. Dette var et viktig militært mål, men kun forsvart av 200 mann. Spanjolene trakk seg tilbake til El Deposito, drikkevannsdammen for Manilas indre by, Intramuros.
Bonifacio rykket frem mot Manila, men ble møtt av en stor styrke sendt ut av generalguvernør Ramon Blanco. Bonifacios menn ble trengt tilbake til Mandaluyong; over 150 menn falt og 200 ble tatt til fange. Noen av fangene ble skutt på Bagumbayanfeltet, som i dag er Luneta Park i Manilas sentrum.
Slaget ved Pinaglabanan og kamper i Kalookan utløste trefninger rundt om i hele omgivelsen på begge sider av Pasig-elven, i Marikina, San Mateo, Pasig, Pateros og Taguig. Samme dag erklærte generalguvernør Blanco krigstilstand i åtte provinser: Manila, Batangas, Bulacan, Cavite, Laguna, Nueva Ecija, Pampanga og Tarlac. Bonifacio var på defensiven og måtte trekke sine styrker opp i fjellene bak Marikina.
Bonifacio skyves til siden
Samtidig var Emilio Aguinaldos styrker langt mer seierrike på sin side, og erobret den ene byen etter den andre i provinsen Cavite. Men i Manila og på det frontavsnittet Bonifacio opererte, gikk det dårlig. Spanjolene henrettet sin fremste fange, Jose Rizal, den 30. desember 1896, den 4. januar 1897 skjøt de en gruppe fanger, og den 11. januar 1897 nok en gruppe på 13 fanger, Numeriano Adriano, Geronimo Medina, José Dizon, Domingo T. Franco, Eustacio Mañalak, Benedicto Nijaga, Ramon Padilla, Braulio Rivera, Francisco L. Roxas, Faustino Villaruel, Moises E. Salvador, Luis Enciso Villareal og Antonio Salazar, som regnes som filippinske nasjonalhelter i dag – ikke alle med like full rett. I februar ble enda en gruppe fanger henrettet. På en måte aksentuerte dette i samtiden kontrasten mellom de to militære ledere, i Aguinaldos favør.
Det gamle vennskapet mellom Bonifacio og Aguinaldo hadde allerede surnet, og det var også et sterkt element av filippinsk regionalisme med i bildet. De to lederne hadde også avvikende politiske overbevisninger. Det gikk ikke bedre enn at møtet, som ble avholdt på Aguinaldos landsted i Tejeros i Cavite, tok til å drøfte revolusjonens styringsstruktur. Det kom til avstemninger. Nesten alle de fremmøtte var caviteños og 22. mars 1897 valgte de Aguinaldo til president av den nye revolusjonære regjering, mens Bonifacio ble de facto degradert og måtte ta til takke med stillingen som innenriksdirektør. Aguinaldo selv var fraværende da dette skjedde; han kjempet mot spanske styrker ved Dasmariñas i Cavite.
Medlemmer av Magdalo-fraksjonen prøvde videre å diskreditere Bonifacio som uegnet også til denne stillingen, han var jo uten utdannelse. Noe urettferdig var dette åpenbart; han hadde vært den som oversatte Jose Rizals Mi Ultimo Adios fra spansk til tagalog, og hadde forfattet det gripende nasjonaleposet Pagibig sa Tinubuang Lupa.
Bonifacio erklærte resultatene fra Tejeros for ugyldige. Han betraktet seg selv som Supremo fortsatt, og underkjente Aguinaldos regjeringsdannelse. Han dannet deretter sin egen regjering. Neste måned satte han opp en militærpakt i Naic i Cavite. Den ble undertegnet av omkring 40 menn.
Bonifacio angripes av Aguinaldos menn
Deretter trakk Bonifacio og hans menn opp i innlandet, til barrio Limbon i Indang. Den 26. april 1897 kom to av Aguinaldos offiserer (oberst Agapito Bonzon og Aguinaldos svoger major Jose Ignacio Paua) for å arrestere ham. Bonifacio satte seg til motverge. Det endte med at hans bror Ciriaco ble drept og at han selv ble såret i venstre arm og deretter knivstukket i nakken av Paua.
Deretter ble han bragt på båre ned til Naic, som var president Aguinaldos nye hovedkvarter.
Henrettelsen
Mandag den 10. mai førte general Lázaro Makapagal og fire soldater brødrene Andrés og Procopio opp mot Nagpatongfjellet. Vel fremme ble brødrene skutt og lagt i en grunn grav. Stedet ble kamuflert, og alle trakk seg raskt tilbake ettersom det var spanske styrker i området.
Aguinaldo sa senere at han først ville omgjøre dommen til landsforvisning, men ble overtalt av sine generaler til å opprettholde dødsdommen.
Etter tyve år kom Makapagal tilbake med andre krigsveteraner og klarte den 17. mars 1918 å finne gravstedet og identifisere levningene. Andrés Bonifacios ben ble lagt i en urne som ble satt i den lovgivende forsamlingens bygning i Manila (nå nasjonalmuseet), sammen med hans personlige dokumenter og hans bolo (filippinsk kort sabel). I februar 1945, da amerikanerne drev japanerne ut av Manila, ble bygningen og alt i den ødelagt under en brann.
På Filippinene æres han med en egen minnedag 30. november.
Håkan Westin
Håkan Westin (født 21. juli 1964 i Sollefteå kommune) er en svensk langrennsløper. Westin har vunnet Vasaloppet 2 ganger: 1993 og 1996.
Norsk organisasjon for studiet av utenomjordisk intelligens
Norsk organisasjon for studiet av utenomjordisk intelligens (NETI) var en norsk forening som arbeidet for informasjon rundt fenomenet uidentifiserte flygende objekt.
Den ble grunnlagt 22. november 1997. Foreningens ståsted er at UFO-er er virkelige, ikke-jordiske romfartøy, og medlemmene arbeider for blant annet: NETI opphørte ved sammenslåing med UFO Norge til Norsk Ufosenter i august 2016.
Det albanske fascistiske parti
Det albanske fascistiske parti (albansk: Partia Fashiste e Shqipërisë, PFSh) var et fascistisk politisk parti i Albania. Etter Italias annektering av Albania i 1939 ble partiet opprettet på initiativ fra italienerne. PFSh fungerte som en avlegger av italienske Partito Nazionale Fascista, og alle partimedlemmer måtte sverge troskap til Benito Mussolini. PFSh var det okkuperte Albanias eneste lovlige parti, og alle albanere i tjeneste for italienerne måtte skrive seg inn som medlemmer. PFSh ble oppløst idet Italia kapitulerte i 1943, og fikk sin avløser i den nazistiske «Stor-Albanias garde» under den nazi-tyske okkupasjonen.
Storhertugdømmet Baden
Storhertugdømmet Baden var en stat i det sørvestlige Tyskland ved Rhinen, som eksisterte fra 1806 til 1918. I 1818 godkjente storhertug Karl en forfatning etter fransk forbilde, og som var den mest moderne i datidens Tyskland.
Erteblomstfamilien
Erteblomstfamilien (Fabaceae) er en plantefamilie som omfatter 19,327 arter i 727 planteslekter, hvorav 20 slekter i Norge. Den er også en betegnelse på den ene av de 3 underfamiliene (eller stammene) i denne familien – nemlig undergruppen Papilionoideae – med anslått 600 slekter.
Erteblomstfamilien er den tredje største plantefamilien som finnes, bare overgått av orkidefamilien (Orchidaceae) med 22–25,000 arter og kurvplantefamilien (Asteraceae) med antatt 1,600 slekter og om lag 22,000 arter.
Blant erteblomstfamiliens arter finnes flere spiselige belgfrukter. Noen av disse er erter, bønner og peanøtter. Fôrplanter som soya, kløvere, vikker og luserner og prydplanter som lupiner og gullregn tilhører også denne artsgruppen.
Erteblomstfamiliens taksonomi
Mimosafamilien (Mimosoideae) er en sannsynlig underfamilie i erteblomstfamilien. Den omfatter ca. 3,200 arter fordelt på 60 planteslekter. Det samme gjelder tamarindfamilien (Leguminosae-Caesalpinioideae), en sannsynlig underfamilie med ca. 400 arter.
Erteblomstfamilien, mimosafamilien og tamarindfamilien inngår alternativt i en større enhet eller «overfamilie» som kan kalles Leguminosae. På den internasjonale botaniske kongress i Wien 30. juni 2005 ble det gjort oppryddinger i slektene under mimosafamilien, blant annet akasieslekten. Undergruppene og artene som inngår i underordenen Leguminosae forvaltes av en egen organisasjon ved University of Reading i Storbritannia.
Sør-Korea under Paralympiske vinterleker 2006
Sør-Korea deltok i de paralympiske vinterlekene 2006 i Torino med tre deltakere, alle i alpin skiidrett.
Pingyuan (provins)
Pingyuan (kinesisk: 平原省; pinyin: Píngyuán Shěng) var en provins i Folkerepublikken Kina, og bestod mellom 1949 og 1952. Hovedstaden var Xinxiang, nå i provinsen Henan.
Provinsen ble opprettet den 20. august 1949 av deler av Hebei, Henan og Shandong. Den omfattet seks prefekturer: Xinxiang, Puyang, Anyang, Heze, Huxi, og Liaocheng; og to byer: Xinxiang og Anyang.
Provinsen ble oppløst den 15. november 1952, og dens områder ble fordelt på provinsene Shandong og Henan.
Dux
Dux er latin for «leder» (fra verbet ducere, «å lede», flertall: duces), og er en referanse til alle som ledet tropper i antikkens Roma, og senere ble tittelen opphavet til franske duc, engelske duke, som tilsvarer norske hertug (som har annen etymologi), og venetianske doge.
Under den romerske republikk kunne dux vise til enhver som kommanderte soldater, inkludert utenlandske ledere, men det var ikke en formell militær rang. Da Julius Cæsar skrev sine kommentarer til gallerkrigen, benyttet han begrepet kun om galliske hærførere, men et unntak, for en romersk kommandant som ikke hadde en offisiell rang.
Opprinnelig anvendelse
Fram til 200-tallet e.Kr. var dux ikke en formell uttrykk for rang innenfor det romerske militæret eller det administrative hierarki.
I militæret ville en dux være en general med ansvaret to to eller flere legioner. Mens tittelen dux kunne referere til en konsul eller en imperator, refererte det vanligvis til en romersk guvernør i en provins. Som guvernør var dux både den som hadde den øverste administrative makt samtidig som han var øverste hærfører for legionene stasjonert i provinsen.
Endring i anvendelse
Ved midten av 200-tallet e.Kr. hadde tittelen fått et mer presist meningsinnhold ved å definere kommandanten av hjelpetropper, vanligvis bestående av spesialavdelinger, vexillationes, fra en eller flere regulære militære formasjoner. Slike utnevnelser ble gjort for å håndtere særskilte militære situasjoner når trusselen for ikke å bli slått tilbake synes å overstige kapasiteten til den provinsbaserte militære kommandostrukturen som hadde karakterisert den romerske hæren under keiserriket.
Jan Mohammad Khan
Jan Mohammad Khan (død 17. juli 2011 i Kabul) var en politiker fra Afghanistan.
Dux
Endring i anvendelse
Fra tiden til Gallienus og framover i mer enn et århundre, var duces uforanderlig Viri Perfectissimi, det vil si medlemmer av andre klasse av ridderklassen, equites. Som sådan ville de ha hatt høyere rang enn kommandantene av provinslegionene som vanligvis var Viri Egregii, equites av tredje klasse. Duces adskilte seg fra praeses (latin for «den som sitter foran», altså i ledelsen) som hadde øverste sivile foruten også militære autoritet innenfor deres provinser i at funksjonen til det førstnevnte var rent militært. Imidlertid var den militære autoriteten til en dux ikke nødvendigvis begrenset til en enkelt provins og de synes ikke å ha vært underlagt autoriteten til provinsguvernøren i hans område.
Jan Mohammad Khan
Khan satt som guvernør i Oruzgan-provinsen fra januar 2002 til mars 2006, da han ble erstattet av Maulavi Abdul Hakim Munib den 18. mars 2006, på anmodning fra den nederlandske regjeringen, som ledet NATOs International Security Assistance Force (ISAF) i Oruzgan. Nederland ønsket ikke å samarbeide med en mann som hadde et rykte på seg for langvarig korrupsjon, narkotika-produksjon og politisk inkompetanse. Khan var medlem av den afghanske nasjonalforsamlingen og han var en spesialrådgiver og nær alliert for den sittende presidenten Hamid Karzai.
Dux
Endring i anvendelse
Det var ikke før mot slutten av 200-tallet at begrepet dux framsto som en vanlig militær rang holdt av en senioroffiser i limitaneii, det vil si grensetropper i motsetningen til de som var tilknyttet den keiserlige hæren (comitatenses), og hadde ansvar innenfor et definert geografisk område. Den eldste dokumentasjon for en dux med et definert regional ansvar synes å ha vært Aur. Firminianus, ''dux limit. prov. Scyt'', det vil si dux for grensetroppene i provinsen Skytia på 290-tallet.
Under dominatet
I Diokletians reformer under tetrarkiet ble provinsene organisert i bispedømmer som hver var administrert av en vicarius. Som med guvernørene var denne støttet av en dux. Denne dux sto over alle andre duces innenfor bispedømmet og når vicarius tilkalte legionene i alle bispedømmer til handling, var alle legionene kommandert av dux. Et eksempel var Dux per Gallia som var dux av bispedømmet Gallia. Posisjonen som dux var blitt til magister militum for hans respektive pretorianske prefektur og over ham sto keiseren.
Senere utvikling
I den bysantinske tiden til Romerriket hadde posisjonen som dux overlevd (bysantinsk gresk: δούξ, doux, flertall δούκες, doukes) som en rang likestilt med en general (strategos). Mot slutten av 900- og tidlig på 1000-tallet, hadde en doux eller katepano (κατεπάνω, «[den] plassert øverst») ansvaret for store innskrenkninger bestående av mindre themata (distrikt) og av profesjonelle regimenter (tagmata) i den bysantinske hæren (i motsetning til de store militærstyrker i de fleste themata).
I perioden under huset Komnenos ble tittelen som doux erstattet helt av strategos som den militære myndighetsperson med ansvaret for en thema. I den bysantinske flåten opptrådte doukes av flåten på 1070-tallet, og posisjonen som megas doux («stordoux») ble opprettet på 1090-tallet som øverstkommanderende for hele flåten.
Postromersk anvendelse
Kong Arthur, i en av de eldste litterære framtoninger, er beskrevet som dux bellorum («kampenes dux») blant de romersk-britonske kongene i deres kriger mot angelsaksere.
En krønike fra sankt Martins kloster i Köln hevdet at klosteret hadde blitt plyndret av saksere i 778, men at det hadde blitt gjenoppbygget av en «Olgerus, dux Daniæ» (som kan ha vært den historiske figuren som myten om Holger Danske hadde oppstått) med hjelp fra Karl den store.
Dux er også rotordet til ulike føydale adelstitler, slike som franske duc, engelske duke, spanske og portugisiske duque, venetiansk doge, italienske duca og duce, og nevnte bysantinskgreske dukas eller doukas.
I skoler i Storbritannia, Australia, New Zealand, Sør-Afrika, Island er dux en moderne tittel gitt til den høyest rangerte student i en akademisk eller sportslig prestasjon, henholdsvis Dux Litterarum og Dux Ludorum, ved hver avgangseksamen. Den som kom nærmeste fikk tittelen proxime accessit («han/hun som kom nærmest») eller semidux.
Begrepet har vært i bruk i norsk skolevesen før Norge ble selvstendig. Som motsats, kunne den dårligste eleven i en klasse bli kalt «fuks».
Altor Equity Partners
Altor Equity Partners er et private equity-selskap med fokus på oppkjøp og videreutvikling av foretak i Skandinavia.
Selskapet har base i Stockholm i Sverige og ble grunnlagt i 2003 av et team ledet av Harald Mix, tidligere en partner ved Industri Kapital, et annet nordisk private equity fond.
Selskapet har reist €3.8 milliarder siden oppstarten gjennom tre fond.
Altor eier en mengde kjente selskaper, deriblant Helly Hansen, Lindorff, Relacom, Navico, Lowrance Electronics, Dustin AB, Norsk Gjenvinning og Simrad Yachting.
I Norge ledes Altor av Hugo Maurstad.
Ruckus – uskyldig fredløs
Ruckus – uskyldig fredløs (originaltittel: Ruckus) er en amerikansk dramafilm og actionkomedie fra 1980 regissert av Max Kleven. Hovedrollene spilles av Dirk Benedict og Linda Blair.
Handling
Kyle Hanson er en Vietnamveteran som har problemer med å tilpasse seg det sivile liv i USA. Når han stopper ved en småby for å få seg noe å spise blir han trakassert av stedets lokale bøller. Han tar til motmæle overfor og det hele utvikler seg til en voldsom kamp der den lokale sheriffen prøver å kaste ham ut av byen. På flukt blir han venn med Jenny, en ensom kvinne i distriktet som ønsker å hjelpe ham. Dette gjør de andre beilerne i byen sjalu, noe som skaper ytterligere problemer for ham. Det hele utarter nærmest til full krig, der Hanson må ta i bruk sine ferdigheter fra Vietnam for å overleve.
Om filmen
Filmen har flere likhetstrekk med First Blood som kom et par år senere. Historien er muligens inspirert fra selve boka First Blood som kom på 1970-tallet.
I rollene
(utvalg)
Nikolaj Morilov
Nikolaj Sergejevitsj Morilov (russisk: Николай Сергеевич Морилов; født 11. august 1986 i Perm) er en russisk langrennsløper som har sin styrke i sprint.
Karriere
Morilov debuterte i verdenscupen den 4. desember 2004 på sprinten i Bern og han har deltatt regelmessig siden sesongen 2006/07. Totalt har han hatt 22 starter i verdenscupen.
TrøndelagKraft
TrøndelagKraft (tidligere Trondheim Kraft) ble stiftet i 4. november 1901 med navnet Trondhjems Elektricitetsværk og Sporvei. Selskapet har gjennom historien levert strøm til Trondheims befolkning under flere ulike navn. På folkemunne er selskapet ofte omtalt som «everket». Selskapet holdt i mange år til i Sluppenveien 6 i Trondheim. Men flyttet til Stålgården i Sluppenveien 17 B høsten 2015.
Nikolaj Morilov
Karriere
Under Tour de Ski 2007/08 vant han en etappe, sprinten i Praha, og han ble nummer fire i kampen om sprinttrøya. Morilov har to mesterskapsmedaljer. Den ene er en sølvmedlaje fra sprintstafetten i Ski-VM i 2007 sammen med Vasilij Rotsjev. Den andre er en bronsemedalje på sprinten i VM i 2009. Hans beste plassering i et verdenscuprenn, når man ser bort fra Tour de Ski, er en tredjeplass fra sprinten i Lahtis den 7. mars 2009.
TrøndelagKraft
I februar 2018 kjøpte Fjordkraft-eide Trondheim Kraft strømleverandøren TrønderEnergi Marked AS fra TrønderEnergi. Oppkjøpet medfører at Trondheim Kraft får over 60 000 nye strømleveranser. I forbindelse med oppkjøpet skiftet selskapet navn til TrøndelagKraft.
Historie
Selskapet ble til i forbindelse med utbyggingen av vannkraftverket i Øvre Leirfossen og med tanke på fremtidig utbygging og drift av sporvei i Trondheim.
Kraftverket og persontrafikk-delen av selskapet ble skilt i to forskjellige bedrifter Trondheim Energiverk og Trondheim Sporvei i 1936.
Det opprinnelig kommunalt eide Trondheim Energiverk ble i 2002 solgt til Statkraft. Selskapets navn ble i 2007 endret til Trondheim Energi. Selskapet skiftet navn til Trondheim Energi AS. Kraftproduksjonsenheten, Trondheim Energi Kraft AS, ble innlemmet i Statkrafts produksjonsorganisasjon 1. januar 2009. Strømsalg og krafthandelsenheten, Trondheim Energi Kraftsalg AS, ble fra 1. januar 2010 overtatt av Fjordkraft AS, og skiftet i august 2010 navn til Trondheim Kraft. Trondheim Energi Nett AS ble sommeren 2010 oppkjøpt av TrønderEnergi AS. Nettselskapet hadde Trondheim og Klæbu kommuner som konsesjonsområde.
Kraftverk
Dette er vannkraftverk som Trondheim Energiverk har bygget og driftet i Nea-Nidelvvassdraget og Orklavassdraget: Samtlige av disse kraftverkene eies i dag av Statkraft.
Virksomhet
I dag er Trondheim Kraft strømleverandør til boliger og bedrifter i Trondheimsregionen spesielt, men også til hele Norge. Forretningsområdet er kraftinnkjøp, porteføljeforvaltning, fakturering og kundeservice for strøm. Strøm og overføring av strøm, nettleie, er i Norge to adskilte tjenester.
Sponsor
TrøndelagKraft har en lokal ordning til gode formål hvor lokale klubber, borettslag og foreninger kan søke om støtte. I tillegg samarbeider TrøndelagKraft med blant andre Olavsfest, Ranheim, Stjørdals Blink og Levanger.
Mimosoideae
Mimosoideae er en fylogenetisk klade i erteblomstfamilien. Den ble tidligere regnet som en underfamilie eller, for eksempel i Cronquist-systemet, som en selvstendig familie, Mimosaceae. Molekylærgenetiske studier viser at Mimosoideae er en delgruppe i underfamilien Caesalpinioideae, men den har foreløpig ikke fått noe nytt vitenskapelig navn.
Gruppen omfatter 85 slekter med 3335 arter. De er hovedsakelig eviggrønne eller løvfellende trær og busker, men gruppen omfatter også noen urter. De vokser i tropiske og subtropiske strøk over hele verden. Blomstene er radiærsymmetriske og sitter i tette hoder. Kronbladene er små, og det er mange støvbærere som stikker langt ut av kronen.
Ingen arter vokser naturlig i Europa. I Nord-Afrika og Midtøsten finnes Faidherbia albida, Prosopis farcta og flere Acacia-arter, og i løvskogene i Nord-Iran vokser Albizia julibrissin. Både Acacia og Albizia er vanlig plantet i middelhavsområdet.
Ferdighetsmerke
Ferdighetsmerke er betegnelsen på det synlige tegn for at en person har oppnådd fastsatte krav innen en idrett, disiplin eller lignende øvelse. Det synlige tegn på kvalifikasjon kan dreie seg om en medalje, merke, nål, pokal, plakett, statuett eller lignende.
Kravene som må oppfylles for å kvalifisere til et ferdighetsmerke er som regel definert og fastsatt av en organisasjon. I noen tilfeller kan kvalifikasjonskravene være internasjonale.
Formålet med ferdighetsmerker er som regel i allmennhet å stimulere aktivitet innen et gitt felt, samt heve ferdighetsnivået til dem som er aktive innen en idrett eller øvelse. I Norge ble Idrettsmerket for menn innført i 1915, for kvinner i 1934.
Militære ferdighetsmerker/-medaljer
Fra 2012 er disse tillatt å bære som medalje eller båndstripe (finnes ikke som lite merke/nål) på militær uniform:
Som lite merke/nål, ikke medalje, er disse tillatt båret på militær uniform, for gradene OR1–OR4+, dvs. vernepliktige og vervet personell. Befal (OR5–OR9) og offiserer (OF1–OF9) kan ikke bære de små merkene. Medaljer og båndstriper for disse merkene var fram til 2008 tillatt båret på militær uniform: Prøvene for skarpskyttermerket inngår i kvalifisering til Forsvarets medalje for skyting, og prøvene til de fem andre nevnt ovenfor kan inngå som kvalifisering til Forsvarets medalje for feltsport.
Sivile ferdighetsmerker/-medaljer
Sivile merker tillatt båret på militær uniform etter samme regler som de militære. Medaljer og båndstriper for disse merkene var fram til 2008 tillatt båret på militær uniform: Prøvene for dugleiksmerket og NAIS-merket kan inngå som kvalifisering til Forsvarets medalje for skyting, prøvene til de tre andre nevnt ovenfor kan inngå som kvalifisering til Forsvarets medalje for feltsport.
Andre sivile ferdighetsmerker
Disse har aldri har vært tillatt båret på militær uniform – inkluderer blant annet (listen er langt fra uttømmende):
Kjente utenlandske ferdighetsmerker
Av andre utenlandske ferdighetsmerker kan den belgiske MESA-medaljen (en firedagers marsj i Ardennene, lignende Nijmegenmarsjen), de tyske merkene Forbundsforvarets merke for militære ferdigheter, DOSBs idrettsmerke, og U.S. Army Marksmanship badge i ulike valører nevnes som eksempler på merker som innehas av tjenestegjørende i Forsvaret, men som ikke er tillatt på norsk uniform.
Linus Roache
Linus Roache (født 1. februar 1964 i Manchester i Lancashire) er en britisk skuespiller. Han debuterte som filmskuespiller i 1985 i filmen No Surrender. Han opptrådte i den britiske dramaserien Titanic fra 2012.
Han er medlem av Royal Shakespeare Company, og var med i den amerikanske TV-serien Law & Order i 2008. Han fikk en rolle i krigsfilmen Hart’s War fra 2002, og i Batman Begins fra 2005. I 2014 opptrådte han i den amerikanske actionfilmen Non-Stop, med Liam Neeson og Julianne Moore i hovedrollene.
Kunstløp under OL
Kunstløp under OL Kunstløp var på det olympiske programmet allerede i sommerlekene i 1908. Både i 1908 i London og i 1920 i Antwerpen var kunstløp en del av sommerlekene. Fra og med 1924 er kunstløp en del av vinterlekene.
Kvalifisering
Antallet utøvere i lekene blir fastsatt av Den internasjonale olympiske komité. Per 2022 er antallet 30 individuelle deltakere (kvinner og menn), 24 par i isdans og 20 som par.
Kunstløpere kvalifiserer seg for de olympiske leker ved å tilhøre et medlemsland i International Skating Union. 80% av deltakerne blir tatt ut til OL etter hvordan de presterte i verdensmesterskapet i kunstløp foregående år. Det største antall deltagere en nasjon kan ha per disiplin er tre. Land kan få to eller tre deltakere ved å få poeng gjennom kunstløpernes plasseringer. Poengene regnes ut ifra summen av plasseringene til landets kunstløpere. Dersom et land bare har en kunstløper eller et lag, må denne utøveren/utøverne havne på topp ti for å få to deltakere i OL. Dersom et land har to utøvere/lag, må disse to kombinert komme på 13.-plass eller høyere for å få tre deltakere, eller komme på 28.-plass eller høyere for å få to deltakere. De gjenværende plassene blir gitt til en kunstløper/lag fra land som ikke greide å stille med flere deltakere.
De fire hellige byene
De fire hellige byene er den kollektive betegnelsen i den jødiske tradisjonen for byene Jerusalem, Hebron, Tiberias og Safed: «Siden sekstende århundre så har helligheten til Palestina, spesielt gravferden, nær sagt blitt helt overført til fire byer – Jerusalem, Hebron, Tiberias og Safed».
Kunstløp under OL
Kvalifisering
Flere land som ikke presterte godt nok i verdensmesterskapet året før, får en sjanse til i en internasjonal konkurranse holdt høsten før vinter-OL. I denne konkurranse kvalifiseres det 6 menn og kvinner, 5 isdanspar og 4 par.
Bernt Olufsen
Bernt Olufsen (født 1954) er en norsk journalist og redaktør. Han var redaktør i VG fra 1994 til 2011.
Kunstløp under OL
Kvalifisering
Landet som arrangerer OL får automatisk en plass i hver grein, dersom landet ikke greide å kvalifisere utøvere på den vanlige måten. Dersom dette er tilfellet, blir det færre plasser å vinne i kvalifiseringskonkurransen om høsten.
De fire hellige byene
Av de fire hellige byene for jødedommen så er to hellige byer for andre abrahamittisk religioner også. Islam og kristendommen anser begge Jerusalem som hellig, og Islam akter også Hebron som gravstedet for Abraham.
Bernt Olufsen
Bernt Olufsen er utdannet ved Trondheim Økonomiske Gymnas (1974).
Sensitivitet og spesifisitet
Sensitivitet brukes i medisinsk sammenheng til å beskrive en prøves evne til å oppdage tilstanden prøven skal teste. En prøves sensitivitet er definert som sannsynligheten for at prøven skal være positiv (her i betydningen at den indikerer at tilstanden foreligger) gitt at vedkommende som prøven tas av faktisk har tilstanden det testes for.
Bernt Olufsen
Han begynte som journalist i Adresseavisen i 1975 og var ansatt der til han i 1979 begynte i VG. I VG jobbet han først som politisk journalist, senere som vaktsjef, redaksjonssekretær og redaksjonssjef. I 1989 ble han nyhetsredaktør og fra 1994 ansvarlig redaktør. I Olufsens redaktørtid befestet og styrket VG posisjonen som Norges største avis. Under ham økte avisas opplag til 390 000 (2002), lenge etter at de fleste andre avisene falt i opplag. Han sluttet i 2011 og til stillingen som konsernredaktør, rådgiver og styregrossist i Schibsted. Her var han frem til han gikk av med pensjon i 2016.
Kunstløp under OL
Kvalifisering
Det er de nasjonale forbundene som organiserer deltakerne som skal delta i OL. Noen land setter sin lit til resultatene i deres nasjonale mesterskap, mens andre har mer varierte kriterier basert på internasjonale prestasjoner i konkurranser som europamesterskapet og de fire kontinentenes mesterskap. Utvelgelsene varierer fra land til land.
Sensitivitet og spesifisitet
En prøves sensitivitet sier sammen med dens spesifisitet hvor nøyaktig prøven er, det vil si dens evne til å gi rett svar på om den som testes faktisk er eller ikke har tilstanden det testes på.
Bernt Olufsen
Olufsen har hatt flere lederverv. Blant annet satt han som styreleder i Polaris Media fra 2013 til 2019.
Kunstløp under OL
Kvalifisering
Kunstløpere må være eldre enn femten år per 1. juli året før, og være statsborger i det landet de representerer for å få delta i OL. Reglene for nasjonalitet er mindre strenge i ISU-mesterskap og derfor kan man noen ganger finne utøvere som har deltatt i verdens- eller europamesterskap, men som ikke får delta i OL.
Sensitivitet og spesifisitet
Spesifisitet i medisinsk sammenheng definert som sannsynligheten for at en prøve skal være negativ (her i betydningen at den indikerer at tilstanden ikke foreligger) dersom vedkommende som testes faktisk ikke har tilstanden det testes for.
Kunstløp under OL
Medaljefordeling
Oppdatert per Vinter-OL 2022
Bernt Olufsen
Familie
Olufsen er gift med journalist Jorunn Stølan fra Oslo.
Svitsj
En svitsj (engelsk: switch), noen ganger kalt nettverksveksler,  er en nettverkskomponent som styrer datatrafikk mellom ulike noder i et nettverk, slik som PC, server, skriver og Internett-forbindelse. Ordet switch er engelsk og betyr omkobler eller bryter. Switchen opererer på lag 2 i OSI-modellen. Datatrafikk som passerer switchen blir analysert og sendt videre ut på den porten, eller i den retning, hvor mottakeren av datapakkene befinner seg. Switchen bruker MAC-adressen, også kalt den fysiske adressen, til mottakeren for å avgjøre hvor datapakkene skal.
Gene Vincent
Vincent Eugene Craddock, best kjent som Gene Vincent, (født 11. februar 1935 i Norfolk i Virginia, død 12. oktober 1971 i California), var en amerikansk vokalist, gitarist og låtskriver. Han er regnet som en av pionerene innen rock and roll og rockabilly. Av hans mest kjente sanger er «Be-Bop-A-Lula», «Woman Love», «Blue Jean Bop», «Race with the Devil», «Lotta Lovin'» og «Dance to the Bop». Han er medlem av både Rock and Roll Hall of Fame og Rockabilly Hall of Fame.
Svitsj
Switcher fåes i mange varianter og størrelser fra 4 porter og opp til flere hundre porter. Portene kan ha ulike hastigheter og ulike tilkoblingstyper avhengig av behov. Det vanligste er porter for TP-kabling i hastighetene 10, 100 og 1000 MBps og porter for ulike typer fiberoptisk kabling.
Gene Vincent
Tidlig karriere
Han ble tidlig inspirert av country, rhythm and blues og gospel, og fikk 12 år gammel sin første gitar i gave av en venn. Som 17-åring slutten han på skolen, og gikk inn i marinen i 1952. Han ble stasjonert i Korea, men deltok ikke i kamphandlinger under Koreakrigen. Han var i juli 1955 utsatt for en motorsykkelulykke der han fikk store skader i venstre ben, men han nektet å amputere. Dette gjorde at han haltet og hadde kroniske smerter resten av livet.
Svitsj
En enklere variant av switch er Hub (datanettverk). En switch kan brukes på samme måte som en hub, men hub'en jobber på lag 1 i OSI-modellen og kan derfor ikke lese datapakkene og finne ut hvor de skal. En hub sender alle datapakkene ut på alle utganger i håp om at den som skal ha pakkene plukker dem opp. Denne arbeidsmetoden gjør at en hub er langt mindre effektiv enn en switch, fordi switchen kan håndtere flere datastrømmer samtidig til ulike porter, mens hub'en håndterer en strøm av gangen og pøser den ut på alle porter.
Idrettsklubben Start i 1972
Cupkamper
Utdypende artikkel: Norgesmesterskapet 1972
Svitsj
Kort om switchens virkemåte
På denne måten reduserer switchen effektivt unødvendig nettverkstrafikk, noe som reduserer antall kollisjoner, og dermed øker farten.
Gene Vincent
Tidlig karriere
Etter at karrieren i marinen brått var over, startet han rockabilly-bandet Blue Caps og skiftet navn til Gene Vincent. Bandet vant en lokal talentkonkurranse, og ble oppdaget av DJ-en «Sheriff Tex» Davis som ble deres manager. I 1956 skrev Vincent sangen «Be-Bop-a-Lula» og Davis tok en demo av sangen med til plateselskapet Capitol Records, som straks skrev platekontrakt med Gene Vincent and his Blue Caps.
Svitsj
Lag 3-switcher
Det finnes også avanserte switcher som jobber på lag 3 i OSI-modellen. Det betyr at switchene kan overta oppgavene til en ruter. En ruter kan styre datapakker i ulike retninger basert på IP-adresse.
Gene Vincent
Suksessrike år
Sangen som hadde sikret bandet kontrakt var ikke med på deres debutalbum, og var heller ikke valgt ut som deres første singel. Sangen ble B-siden til «Woman Love», men var allerede blitt en radiofavoritt. «Be-Bop-a-Lula» overskygget A-siden, og etablerte Gene Vincent som rock 'n' roll-stjerne. Gene Vincent and his Blue Caps klarte aldri å kopiere denne suksessen, men ble kritikerrost for sanger som «Race with the Devil» (Nr. 96 på Billboard-listen) og «Blue Jean Bop» (Nr. 49). Bandet fikk en hit i 1957 med «Lotta Lovin'», som lå på Billboard-listen i 19 uker med 13.-plass som høyeste plassering.
Svitsj
Lag 3-switcher
Switchen fungerer som en repeater som forsterker signalene.
Gene Vincent
Suksessrike år
Gene Vincent ble i 1957 tildelt gullplate for 2 millioner solgte eksemplarer av «Be-Bop-A-Lula» og 1,5 millioner solgte av« Lotta Lovin'». Senere samme år var han med på en turné i Australia med Little Richard og Eddie Cochran. Vincent hadde også en liten opptreden i filmen The Girl Can't Help It med Jayne Mansfield, hvor han og Blue Caps spilte «Be-Bop-A-Lula».
«Dance to the Bop» ble utgitt 28. oktober 1957, og 17. november opptrådte Gene Vincent and his Blue Caps på Ed Sullivan Show. Singelen ble Vincents siste hit i USA, og lå på Billboard-listen i ni uker med 23.-plass som beste plassering. Sangen ble også brukt i filmen Hot Rod Gang.
Slutten av karrieren og tidlig død
I 1959 reiste Vincent til Europa for å fortsette karrieren etter at den hadde gått i stå i USA. Under en TV-opptreden i England skiftet han stil, og brukte svarte skinnklær. Han turnerte i Frankrike, Nederland, Tyskland og Storbritannia med sin «gamle» klesstil, men skinnbekledningen var tilbake da han i 1960 turnerte i Storbritannia sammen med Eddie Cochran. 16. april 1960 var han, Eddie Cochran og Eddie Cochrans forlovede (Sharon Sheeley), involvert i en bilulykke. De var på vei til London Airport i en privatleid drosje da sjåføren mistet kontroll over bilen. Sheeley og Vincent ble skadet, men overlevde. Cochran ble kastet ut av bilen og døde dagen etter.
Vincent flyttet til England i 1963, og fortsatte sin karriere der. I 1966 og 1967 var han tilbake i USA for å gjøre et forsøk på å gjenopplive karrieren der som folkrock og countryrock-artist, men uten særlig suksess. Han forble best husket for sine hitsingler på 1950-tallet. 12. oktober 1971 døde han av blødende magesår under et besøk hos faren i California, og han ble begravet på Eternal Valley Memorial Park i Newhall i California.
Gene Vincent ble innvalgt i Rockabilly Hall of Fame i 1997 (som den første), og i 1998 ble han valgt inn i Rock and Roll Hall of Fame. Han har også en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Arne Heimsjø
Arne Heimsjø (født 28. desember 1915 i Hemne, død 18. april 1989) var en norsk general.
I 1935 ble han sersjant, to år senere ble han forfremmet til fenrik. Han deltok som troppsjef i sjette kompani av Vestoppland infanteriregiment nr. 6 (I/IR 6) i kampene på Ringerike under angrepet på Norge i 1940 ,Under okkupasjonen av Norge forsøkte han å dra til Shetland den 30. juni 1941, men forsøket mislyktes. Senere flyktet han til Sverige i 1941. Og derifra dro han til Storbritannia. I 1943 ble han forfremmet til løytnant, i 1947 kaptein og i 1950 major. I 1953 ble han forfremmet til oberstløytnant, og i 1960 til oberst. Han ble i statsråd 17. desember 1971 forfremmet til generalmajor, og ledet distriktskommando Trøndelag fram til han pensjonerte seg i 1979.
Heimsjø mottok Deltagermedaljen med rosett og Haakon VIIs 70-årsmedalje.
Garret FitzGerald
Garret FitzGerald (irsk: Gearóid Mac Gearailt; født 9. februar 1926 i Dublin, død 19. mai 2011 samme sted) var taoiseach (regjeringssjef) og politiker fra Irland. Tan vat taoiseach to ganger: juli 1981 til februar 1982 og desember 1982 til mars 1987. FitzGerald ble i 1965 innvalgt i parlamentets overhus, senateo (Seanad Éireann). I 1969 ble han medlem av underhuset, representanthuset, (Dáil Éireann). Han var Irlands utenriksminister 1973 til 1977. FitzGerald var partiordførende for Fine Gael fra 1977 til 1987, og ordførende for Europarådet 1973-1975. FitzGerald var medlem av Europaparlamentet 1994-1999, ov viseordførende for den kristendemokratiske Europaføderaajonen (EUCD) fra 1980 til 1985.
Barndom og utdannelse
Garret FitzGerald ble født inn i en politisk aktiv familie. Hans far var den London-fødte Desmond FitzGerald, som var utenriksminister ved sin sønns fødsel. Han hadde vært aktiv i Sinn Féin under den irske uavhengighetskrig og stifter av en av forløperne til Fine Gael, partiet som støttet den anglo-irske traktat i 1921 som la grunnen til Den irske fristaten. FitzGerald beskrev sine politiske visjoner til å være opprettelsen av et inkluderende Irland, både for protestantene i Nord-Irland og katolikkene i sør.
FitzGerald ble utdannet blant annet ved jesuittenes Belvedere College og University College Dublin (UCD), hvor han ble ferdig uteksaminert med en BA-grad i 1946. Senere kom han tilbake igjen for å fullføre sin doktorgrad, som han ble tildelt i 1968. Han ble særlig interessert i politikk under den spanske borgerkrigen og den andre verdenskrigen.
Karriere
Etter endt universitetsutdanning fikk han i 1947 jobb i Aer Lingus, som er det statlige flyselskapet i Irland. Der fikk han ansvaret for den strategiske økonomiske planleggingen av flytransport.
Politisk virke
FitzGerald ble valgt til Seanad Éireann i 1965 og ble deretter i 1969 valgt til Dáil Éireann som representant (TD) for partiet Fine Gael. Han var Irlands utenriksminister mellom 1973 og 1977. FitzGerald var partileder i Fine Gael mellom 1977 og 1987.
Han satt som regjeringssjef for Irland i to perioder. Først fra juli 1981 til februar 1982, og deretter fra desember 1982 til mars 1987. Periodene ble bare avbrutt av Charles J. Haugheys ni måneder og tre dager i regjeringsposisjon mellom mars og desember 1982.
Han var en ivrig tilhenger av EU.
Landås skole (Bergen)
Landås skole er en kommunal barneskole på Landås i Årstad bydel i Bergen.
Den opprinnelige skolebygningen åpnet i 1957. Skolen ble stengt 15. november 2011 fordi Arbeidstilsynet hadde avdekket omfattende fukt- og råteskader som kommunen ikke hadde klart å fjerne. Elevene ble da busset til andre skoler ut skoleåret, og fra skolestart høsten 2012 flyttet Landås skole midlertidig inn i Ulriken avlastningsskole (nedlagte Ulriken skoles lokaler på nabotomten til Landås skole, Ulriken skole åpnet i august 1959 under navnet «Framhaldsskolen på Landås» ) i påvente av at Landås skoles bygningsmasse skulle rives, og en ny skole for 450 elever bygges på samme tomt.
Allerede i 1991 varslet rektor Kåre Villanger om skolens inneklima som påvirket både lærere og elever, og at noen utviklet astma kort tid etter skolestart. NRK Brennpunkt laget dokumentaren «Det er noe i luften» om saken.
14. september 2016 var det offisiell åpning av nye Landås skole.
Nye Landås skole består av 7 baser (en til hvert trinn), pluss en base til barn med utviklingsproblemer. Skolen eies og drives privat.
Slaget om Storbritannia
Tysklands mål for offensiven var å skaffe seg luftherredømme over det sørlige Storbritannia ved å svekke RAFs Fighter Command, for å muliggjøre operasjon Sjøløve, en regulær invasjon av Storbritannia over Den engelske kanal. Navnet på slaget kommer fra en kjent tale Storbritannias daværende statsminister Winston Churchill holdt i Underhuset: «Det general Weygand kalte slaget om Frankrike, er over. Jeg forventer at slaget om Storbritannia er nær ved å begynne …».
Fra juli 1940 var skipskonvoier langs kysten og kystbyer som Portsmouth hovedmålene for Luftwaffe. Etter en måned gikk Luftwaffe over til å ha RAFs flybaser som viktigste mål. Etter hvert som offensiven utviklet seg, bombet de også flyfabrikker og annen infrastruktur. I den siste fasen endret Luftwaffe taktikk, og angrep politisk viktige områder og bombet sivilbefolkningen i den såkalte Blitzen. Slaget ble i stor grad en utmattelseskrig mellom de to siders luftvåpen, og endte med en strategisk britisk seier. At Tyskland ikke klarte å ødelegge Storbritannias luftforsvarsevne, eventuelt å tvinge landet til våpenhvile eller kapitulasjon, blir ansett som landets første større nederlag under andre verdenskrig, og et avgjørende vendepunkt i krigen.
Mellomkrigstiden og vinteren 1939–1940
Blant strateger og eksperter på luftkrig var det i mellomkrigstiden en allmenn oppfatning at «bombeflyet kommer alltid gjennom». Frykten for svært høye dødstall ved bombeflyangrep var noe av bakgrunnen for den britiske statsminister Chamberlains senere så utskjelte appeasement-politikk, hvor vestmaktene ga etter for den tyske diktatoren Adolf Hitlers krav.
Utviklingen høsten 1939 gjorde ikke bildet lysere for Storbritannia og dets støttespillere. Etter den tyske og sovjetiske invasjonen av Polen ble landet okkupert etter én måned med harde kamper på to fronter, og det tyske Luftwaffes ødeleggende bombing ble kjent gjennom tyske propagandafilmer. Våren og forsommeren 1940 ble også Danmark, Norge, Benelux-landene og Frankrike hærtatt. Britiske tap av fly under slaget om Frankrike var skremmende høye. I mai og juni 1940 gikk 477 jagerfly tapt og 284 piloter ble drept.
Planer for okkupasjonen
David Lloyd George og George Bernard Shaw var ikke på listen, trolig fordi de hadde uttalt seg positivt om Tyskland og Hitler. Six hadde videre i oppdrag å sikre britisk flyteknologien for Tyskland og «tilbakeføre» kunstverk av Holbein, Rembrandt og Rubens til kontinentet samt organisere frakt av Nelsonsøylen til Berlin.
Six meldte 8. august 1940 til Heydrich at han og kommandoen var klare til askjon og han ble 17. september formelt utnevnt til sjef for sikkerhetspolitiet i Storbritannia. Walter Schellenberg hadde utarbeidet en håndbok for okkupasjonen og den oppga blant annet hvilke professorer som skulle arresteres; håndboken la til grunn at Frelsesarmeen, kvekeren og frimurerne var organisasjoner som trengte «spesialbehandling». Heydrich la med utnevnelsen av Six til grunn at Six skulle ha en ledende rolle i «pasifisering» av britene.
Planen var at Six fra sitt hovedkvarter i London skulle styre enheter i Bristol, Birmingham, Liverpool, Manchester og Edinburgh/Glasgow. Disse fremskutte enhetene skulle holde oppsikt med aktuell del av befolkningen og bryte ned eventuell intellektuell motstand. Six skulle etter invasjonen sikre seg arkiver særlig slike hos innenriksdepartementet (Home Office) med opplysninger om tyske innvandrere og flyktninger. Six' avdeling skulle bistå med å oppspore og internere jøder, kommunister og sigøynere i Storbritannia. Den britiske fascistlederen Oswald Mosley er ikke nevnt i håndboken.
Sommeren 1940
Etter britenes evakuering fra Dunkerque og Frankrikes kapitulasjon etter slaget om Frankrike, sto Storbritannia mer eller mindre alene igjen i kampen mot Tyskland. Større franske styrker var også blitt evakuert fra Dunkerque, men sto foreløpig uten effektiv ledelse og manglet våpen.
Den tyske diktatoren Adolf Hitlers hovedfokus var på strategien med et angrep mot Sovjetunionen, og han håpet å unngå direkte kamper mot britene. Han trodde også at Storbritannia ville inngå en våpenstillstand.
Selv om den britiske utenriksministeren, Halifax, og deler av landets politiske ledelse så en fredsavtale med et stadig sterkere Tyskland som ønskelig, avslo statsminister Winston Churchill og et flertall i regjeringen et forsøk på å få til en avtale med Hitler. Churchill brukte i stedet sine kraftfulle talegaver til å påvirke den britiske befolkningen til å motsette seg kapitulasjon og til å forberede landet på en langvarig krig.
Den 11. juni 1940 forklarte øverstkommanderende for Kriegsmarine, Großadmiral (storadmiral) Erich Raeder, i et møte med Hitler at en tysk sjøveis invasjon av Storbritannia ikke kunne iverksettes før det tyske flyvåpenet Luftwaffe hadde luftherredømme. De tyske sjøstridskreftene hadde blitt sterkt redusert under angrepet på Norge, mens det britiske Royal Navy fremdeles hadde over femti jagere, tjue kryssere og åtte slagskip i Home Fleet. Det var lite den svekkede tyske Kriegsmarine kunne gjøre for å hindre Royal Navy i å angripe en tysk invasjonsstyrke – det eneste alternativet var å bruke Luftwaffes stupbombere og torpedofly, noe som ville kreve luftherredømme.