cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Katja Høst
Y-blokka
«For meg symboliserer Y-blokka ambisjonene om å bygge den norske velferdsstaten, og det er pinlig at det i rivningsbeslutningen ikke tas hensyn til hvilke historiske verdier, drømmer og tankegods som ligger nedfelt i bygget. Et annet viktig element er at Y-blokka overlevde terroraksjonen den 22. juli, noe som må ses på som en fantastisk triumf. Rivningsbeslutningen i etterkant vitner rett og slett om kulturell inkompetanse, der både manglende forståelse for historiske verdier så vel som symbolkraften i regjeringskvartalet som åsted for terroraksjonen gjør seg gjeldene [sic].»
Mette Kalager
Mette Kalager (født 1967) er en norsk lege og professor. Hun er gift med Michael Bretthauer som også er professor ved UiO.
Kalager er tilsatt ved Oslo Universitetssykehus og Universitetet i Oslo. Hun har tidligere arbeidet ved Sykehuset Telemark.
Hun har blant annet forsket på mammografiprogrammet og konkludert med at fordelene man får ut av dette ikke forsvarer de negative konsekvensene grunnet overbehandling. Hennes forskningsfunn har også fått oppmerksomhet internasjonalt.
Ansauville
Ansauville er en kommune i departementet Meurthe-et-Moselle i regionen Grand Est i Frankrike.
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Ansauville
Zawia kraftverk
Zawia kraftverk er et kombinert gasskraftverk og oljekraftverk i Libya. Det har en installert produksjonskapasitet på 1440 MW, fordelt på 3 like store turbiner. Anlegget ble påbegynt omkring 2000, fikk første turbin installert i 2003 og stod ferdig i 2008. Brenselkilden er naturgass og olje.
Reel
Reel (fra engelsk reel, til verbet reel, «virvle, snurre, slingre») er egen form for folkedans, såvel som den tilhørende dansemelodien. Den er av skotsk opprinnelse, men reel er også en viktig del av repertoaret til feletradisjonene på De britiske øyer og Nord-Amerika. I skotsk folkedans er reel en av de fire tradisjonelle dansene, de andre er jig, strathspey og vals. Reel er en generell betegnelse som dekker dans for tre dansere, reel for fire dansere, og i sjeldnere tilfeller for mer enn fire dansere. Rytmen det danses til går i livlig 4/4-takt. Den ble vanlig på 1500-tallet i Skottland, Irland og deler av England. Opprinnelig ble den kun danset av menn. Dansen er beslektet med norsk lausdans.
Felelåtene («fiddle tunes») som brukes til reel er kanskje den vanligste formen for britisk folkemusikk. Disse er vanlige i Irland, Skottland, England, Canada og USA. Flere gamle reels har blitt vevd inn i bluegrass. I Irland spilles låtene i raskt tempo og virtuost, mens i Skottland og USA spilles det enklere og i langsomt tempo.
Historie
Reel er stedegen i Skottland. Den eldste referansen er fra en rettssak i 1590, hvor den tiltalte ble rapportert å ha «daunced this reill or short dance». Formen kan imidlertid gå tilbake til middelalderen. Navnet kan være knyttet til eller relatere til en norrøn hræll,som betyr «å virvle/snurre» Dette ble angelsaksisk hreol. Ordets opprinnelse synes å ha blitt opprinnelig benyttet for å spinne rundt en akse, som ved et spinnehjul, og ble siden overført til dansen.
Etter å ha blitt introdusert til Irland på slutten av 1700-tallet blomstret reel. Senere ble det introdusert til Nord-Amerika av engelske, skotske og irske nybyggere og immigranter. I USA er reel fortsatt sentrale i tradisjonene for anglo og afroamerikansk musikk av typen oldtime og turdans (squaredans), samt cajun og zydeco. I Canada er de viktige deler av felespilltradisjonene på øya Cape Breton (hvor en stor skulptur av verdens største fele er stilt ved sjøsiden), i Quebec, for akadiere og métiser.
Slaget i Dynekilen
Slaget i Dynekilen den under den store nordiske krig er et av de mest kjente slagene i norgeshistorien og kanskje det mest berømte sjøslaget i den norske militærhistorien. Under slaget ledet en av Danmark-Norges største sjøhelter, Tordenskjold, en innenskjærs eskadre til en svensk transportflåtes ankerplass i Dynekilen. Der klarte Tordenskjold å tilintetgjøre transportbåtene sammen med eskorten på 13 til 15 krigsskip. Dette slaget førte til at kong Karl XII av Sverige måtte oppgi sitt første felttog i Norge.
Bakgrunn
Den 28. oktober 1709 erklærte Danmark-Norges konge, Frederik IV, krig mot Sverige. Krigserklæringen kom etter svenskenes nederlag i slaget ved Poltava, da det gamle angrepsforbundet fra 1699 var gjenreist mellom Danmark-Norge, Sachsen-Polen og Russland. Krigen mot svenskene var et revansjelystent forsøk på å gjenerobre områdene som Danmark-Norge hadde vært nødt å avstå ved freden i Roskilde i 1658. Svenskene klarte likevel, tross sitt militære nederlag ved Poltava og fraværet av Karl XII, å vinne slaget ved Helsingborg. Videre klarte de å holde på de tyske besittelsene omkring Stralsund. Likevel var overmakten så stor at det ikke var håp for svenskene om å vinne krigen uten å måtte avstå store områder, enda Karl XII, også kjent som Krigerkongen, var kategorisk imot en slik fredsslutning. Etter at Karl XII var tilbake i Sverige den 24. desember 1715, etter Stralsunds fall, var håpet om fred voksende hos den svenske befolkningen.
Men Karl XII ville heller slåss, i et desperat håp om å få reddet noe av den svenske stormakten. Han rettet fokus mot det han mente var det svake leddet i alliansen, Danmark-Norge. Strategien hans var å vinne en militær seier over Danmark-Norge, og slik tvinge fram en separat fred, slik som i krigen i 1700. Karl XIIs strategi var å splitte sine motstandere og nedkjempe disse enkeltvis. Dette synet på krigerkongens militærtaktikk ved begynnelsen av året 1716 virker mest plausibel, med tanke på at han var en formidabel taktiker, men bare en middels god strateg.
Først hadde Karl XII, med en hær på 40 000 soldater i ryggen, tenkt å gå mot Danmark, over isen mellom Skåne og Sjælland. Men en sterk storm brøt opp isen i Øresund januar 1716. Den 27. februar 1716 brøt Karl XII opp fra sitt hovedkvarter i Ystad, og satte kurs nordover med en ny, hastig lagt slagplan. Han måtte søke det ønskete resultatet i en annen retning, nemlig i Norge.
Den 8. mars 1716 startet svenskene 1716-felttoget eller det første Norgesfelttoget, da krigerkongen, i spissen for 3000 svenske soldater, krysset den norske grensen ved Östervallskog i Värmland. Karl XIIs plan var et lynangrep i to separate raid med henholdsvis 3000 mann under hans egen ledelse mot Christiania fra øst, og 4000 mann under generalløytnant Carl Gustav Mörner fra sørøst forbi Halden i en knipetangsmanøver omkring den viktige Akershus festning.
Men krigsplanen sto seg ikke mot kontakten med fienden og de uforutsette problemene som oppsto. Trefningen i Høland varslet det norske forsvaret, som ble reddet av et uventet voldsomt snøvær. Snøværet stanset Karl XII i hele tre dager. Denne forsinkelsen reddet ikke bare det norske forsvaret, men ødela også overraskelsesmomentet i framrykkingen mot Christiania, der terrenget ga forsvarerne fordel.
Etter flere forsøk på å ta Akershus festning, som ikke lyktes fordi svenskene ikke hadde godt nok artilleri til å bryte skansene, kunne ikke den svenske kongen bli værende i Christiania lenger. Med vårløsningen kom en dansk-norsk transportflåte fra Danmark med ca. 4000 kamperfarne soldater. Fredrikstad og Halden var under norsk kontroll, og forbindelseslinjene med Sverige kunne ikke opprettholdes etter at Moss falt som befestning.(Se Det første slaget om Moss og Det andre slaget om Moss). Karl XII så ikke noen annen utvei enn å trekke seg tilbake over Glomma.
Karl XII innså viktigheten av å sikre forbindelseslinjene mellom seg og Sverige, hvis han skulle kunne fortsette felttoget og underlegge seg Norge, eller i det minste sikre seg de norske områdene øst for Glomma. Han forsto tidlig at han måtte erobre Halden med Fredriksten festning, og hadde allerede den 19. mars 1716 sendt ordre til Göteborg om å føre tungt artilleri til Fredriksten sjøveien.
De svenske troppene som rykket frem over land tidlig i 1716 kunne ikke transportere tungt artilleri. Det ville ha sinket styrkene enda mer. Men det artilleriet som kom fra Göteborg stoppet opp, fordi den norske Nordsjøeskadren hadde sperret veien nordover så snart isen gikk på vårparten. Svenskene fant en sikker ankerplass lenger sørøst, men landeveiene midt i vårløsningen var ufremkommelige for det tunge utstyret. Mens skipene med det viktige beleiringsartilleriet i lasten slet seg fram mot Halden, led Karl XII et smertelig nederlag under slaget om Halden den 4. juli 1716.
Etter nederlaget den 4. juli besluttet Karl XII seg for å vente på det viktige artilleriet. Han hadde nylig gitt ordre om å losse utstyret fra frakteskutene til flytebroen på Svinesund, for så å ta dem landeveien til hovedkvarteret på Torpum. Men den 8. juli, ved middagstid, kunne Karl XII høre en sterk kanontorden fra sør.
Sjøkrigen våren 1716
Passende nok startet den dansk-norske delen av sjøkrigen året 1716 ved at den berømte og dristige kaptein Peter Wessel ble adlet av danskekongen under navnet Tordenskjold den 24. februar 1716 i København. Samme dag ga kongen den unge kapteinen ordre om å gjøre fregatten sin, «Hvite Ørn», klar for å frakte brev og instrukser til Norge.
Litt senere utnevnte danskekongen den dyktige viseadmiral Christian Carl Gabel til sjef for Nordsjøeskadren på sju linjeskip, seks fregatter, fem snauer, og også den norske skjærgårdsflåten. Kong Frederik IV kjente Karl XIIs hensikter, og fikk sine anelser bekreftet i et brev fra Norge i midten av mars 1716. Kongen sendte et brev tilbake den 14. mars, hvor han lovet å opprettholde forbindelsen mellom Danmark og Norge. Kongen forberedte kort etterpå en forsterkning, under ledelse av den dyktige Gabel.
Fra Fladstrand dro viseadmiral Gabel med sin eskadre den 12. april 1716. Eskadren besto av ca. 4000 mann i to regimenter. Etter bare fem dager nådde Gabel og hans menn Fredrikstad, der de steg i land i forkant av det andre slaget om Moss. Den 6. april hadde Tordenskjold fraktet offiserene til Holmestrand for at de skulle slutte seg til generalløytnant Barthold Heinrich Lützow, som ledet forsvaret av Norge. Gabel deltok under det andre slaget om Moss den 25. april ved å ta stilling mellom Kambo og Moss med styrkene sine, mot et mulig svensk angrep fra nord.
Gabel sendte Tordenskjold til København for å hente nærmere instrukser, sammen med et brev datert 19. april, hvor han skriver at det er behov for en sjøstyrke for innenskjærs krigføring. Gabel hadde nemlig i Norge fått rapport om en svensk flåtestyrke som hadde forlatt Göteborg den 15. april. Kontreadmiral Olof Strömstierna hadde etter ordre fra Karl XII forberedt en flåte. Men Strömstierna var realistisk nok til å innse behovet for sikker ferd langs Bohuslän-kysten, og derfor brukte han grunne fartøyer; mindre frakteskuter og strømbåter. Med en slik innenskjærs flåte kunne han unngå dansk-norske krigsskip, som stakk for dypt til å gå innenskjærs.
Tordenskjold kom raskt tilbake til Norge, etter en dramatisk seilas til København, skildret av en svensk fange, Carl von Roland. Tordenskjold sluttet seg til den utpekte avdelingen som skulle krysse langs kysten fra basen i Larkollen for å lete etter Strömstierna og sperre veien til Svinesund. Den 1. mai 1716, ved øya Styrsö, fant Tordenskjold en svensk avdeling med flere krigsskip, trolig med stykkprammen Stenbocken. Trefningen ved Styrsö i skjærgården endte med at «Hvite Ørn» fikk to grunnskudd, og at den svenske transportflåten måtte vende om. Med skip som stakk altfor dypt, kunne ikke de dansk-norske styrkene forfølge svenskene, som hadde med seg galeier som hadde skyts med opptil 36-pundskaliber.
Det, og mer, må ha ført til at Strömstierna besluttet seg for å snu, for å vente i Göteborg på sommeren og tørre veier. Derfor ble ikke den svenske transportflåten forsterket med flere skip i Dynekilen før den 5. juli 1716. Trefningen ved Styrsö kan ha spilt en større rolle enn før antatt.
Brevene
Med såpass god tid på seg, kunne Gabel og Tordenskjold dra lærdom av erfaringene ved Styrsö. De forsto behovet for spesialfartøyer for innenskjærs krigføring, båter som kunne bevege seg i grunne farvann. Mens en konvoi fra Stavern samlet seg, dro Tordenskjold i mai til Christiania, der han tok kontakt med overkommandoen. Der underrettet han ledelsen om at svenskenes flytebro måtte ødelegges, og at han selv ville hente flere soldater i Fladstrand. Soldatene hadde kommet dit fra København. Dette ledet til angrepet i Svinesund 2. juni 1716, som gikk galt for Danmark-Norge.
Den samme dagen hadde Tordenskjold vært i Fladstrand, og innen 8. juni kom han til København og tok kontakt med sin venn generaladmiral Ulrik C. Gyldenløve. Tordenskjold ba om å bli eskadresjef for en rekke grunne fartøyer. Med dem ville han forsere Svinesund og bringe forsyninger med proviant til den innestengte Fredriksten festning. Han gjorde også Gyldenløve oppmerksom på trusselen som den svenske eskadren med galeiene representerte, og ville gjerne angripe dem snarest. Det var avgjørende at Tordenskjold tok dette opp med den militære ledelsen i København. Hvis brevet fra Gabel datert den 6. juni bare nådde fram til kongen, kunne det skape en farlig lang utsettelse, dersom den eneveldige kongen ikke fattet en rask nok avgjørelse i saken.
Admiral Christen Thomesen Sehesteds eskadre av grunne fartøyer fra farvannet ved Rügen i 1714, lå i København. Denne eskadren kunne settes i stand, og admiralitetet oppnevnte Tordenskjold til eskadresjef den 13. juni 1716. Han fikk ordre om å ruste ut to fregatter, det større skytsskipet (større stykkpram) «Hjelperen», en stykkpram og tre galeier, for så å slutte seg til viseadmiral Gabel i Larkollen. Det var da kommet et nytt brev fra Gabel, som historisk sett er kontroversielt.
Gabels brev til kongen datert den 13. juni forklare kort at Gabel planla et angrep på Dynekilen, som han skal ha beskrevet som «en af deres havne», men den svenske transportflåten hadde ikke kommet dit ved det tidspunktet. Brevets innhold var vagt, men det kan ha vært et uttrykk for forbehold. Dynekilen var en naturlig havn som ga god beskyttelse, og det kunne ligge engelske og nederlandske handelsskip der også. Kanskje ville Gabel unngå diplomatiske forviklinger om han kom i skade for å ødelegge noen av disse skipene sammen med de svenske. Et annet brev fra Gabel forsterker dette inntrykket. Der understreket han behovet for å undersøke forholdene i forveien.
Tordenskjold kom til Norge i troen på at den svenske transportflåten, som hadde unngått dem så lenge, kunne ha kommet seg inn i Dynekilen. Stedet var svært passende for å unngå å bli oppdaget og angrepet. I et brev til kongen den 21. juni, etter at Tordenskjolds eskadre nesten var ferdig utrustet, skriver han at han tror Strömstierna har kommet til Dynekilen, og at han vil se etter svenskene der.
Forspillet
Den 2. juli 1716 satte Tordenskjolds eskadre kurs nordover. Dagen etter passerte den Kronborg, hvor brev ble ført i land. Kort etter kom det til en trefning ved Kullen, ved svenskekysten av Skåne. Der oppbragte Tordenskjold to priser, en hukkert med fire kanoner, og en dobbelte sjalupp med fire svingbasser, sammen med deres prise, et dansk fartøy som ble frigitt fra de erobrede svenske kaperbåtene.
Den 4. juli fortsatte Tordenskjold nordover, og i de neste tre dagene måtte han føre an med sine beste seilførende skip, for å ha både stykkpram og galei under slep. Den 7. juli kastet Tordenskjold anker mellom Koster og Grisebåene. Uten å vite det hadde han nådd farvannet ved Dynekilen akkurat i tide. Strömstierna hadde startet nordover i begynnelsen av juli, med kurs for Strömstad – for andre gang det året.
Strömstierna kunne ha kommet seg i sikkerhet og kunne kanskje fått losset lasten i Strömstad, men bestemte seg for å gå til Dynekilen, hvor han hadde vært den 1. mai, og vente på nærmere instruksjoner der. Trefningen ved Styrsö hadde overbevist ham om at fienden ikke hadde grunngående krigsskip i Norge. Derfor mente han at Dynekilen skulle være trygg havn. Så han dro dit, anla et batteri på en holme, ankret opp, og forberedte seg på å losse så snart den kongelige ordren kom.
Sjefen på stykkprammen «Stenbocken», kommandør Gyllenschruuf, var ikke så overbevist som «schoutbynachten» (kontreadmiral) Strömstierna, og foreslo at det skulle settes en vaktstyrke på 500 mann fra det saksiske regimentet ved det smale innløpet til fjorden. Men, han fikk beskjed om at det ikke var mulig, da sakserne var nødvendig som vaktmannskap ved Svinesund. Svenskene holdt all sin oppmerksomhet rettet mot Halden.
Utenfor Koster kom Tordenskjold i kontakt med flere matroser fra linjeskipet «Fyn». De var del av en avdeling som lå utenfor Magö, og de fortalte ham at de, gjennom en samtale med bohuslenske fiskere under en fisketur, hadde oppdaget at det var kommet en svensk flåte til Dynekilen den 5. juli 1716, og at offiserer skulle være gjester i et bryllup på gården Dyne om kvelden.
Etter at Tordenskjold dermed fikk bekreftet Gabels påstand om at det fantes en svensk flåte – den ettersøkte transportflåten som hadde unnsluppet dem på vårparten, mente Tordenskjold at han kunne trosse ordren om å fortsette til Larkollen, selv om Gabel nettopp hadde dratt sørover til Magö og det var mulig å få kontakt med ham ganske raskt.
Dynekilen
Dynekilen er en over fem kilometer lang fjord som skjærer seg nordøstlig inn i den nordre bohuslenske kysten. Det er høye skrenter på begge sider av et trangt innløp, som flere steder er bare mellom 100 og 150 meter bredt. Innløpet fører til et trekantet basseng som er omringet av høye, skogkledte skråninger, innerst i fjorden flater landskapet ut i dyrket mark, der gården Dyne den tid lå ved en holme. Vannstanden i Dynekilen var på mellom 13 og 14 meter, bare en halv meter dypere enn fjorden er på sitt dypeste i dag.
Strömstierna kunne ha stengt det trange innløpet til Dynekilen med sperrebommer. Han kunne også ha satt opp artilleri der. Men han nøyde seg med å sette ut bare et par vaktbåter, og stolte mest på et batteri på seks 12-punds kanoner på en mindre skanse ute på en holme inne i fjorden. De svenske skipene lå ganske tett innerst i fjorden, med stevnen mot land. Dermed kunne de ikke raskt legge bredsiden til innløpet. Bare stykkprammen kunne hurtig vende bredsiden styrbord mot innløpet.
Sjøslaget
Klokken 01:30 om natten, halvannen time før soloppgang den 8. juli 1716 satte Tordenskjolds eskadre seil i vestlig laber bris, og sto en time senere inn gjennom Lesundet mot fjorden. Eskadren fikk hjelp av en svensk los, som ved en tilfeldighet hadde blitt tatt til fange og ført ombord på Hvite Ørn. Ironisk nok var det den samme som hadde ført Strömstierna inn til Dynekilen. Klokken 05:30 hadde skipene kommet mellom holmene. Da hevet prammene opp kanoner fra nede i skipet, mens de andre satte sitt skyts klart for kamp. Ved sekstiden nærmet skipene seg Stora Krossön, som deler innløpet i to, og startet på smalsundet som løper 3,5 kilometer innover. Der kom de over tre-fire mindre båter, som trakk seg inn gjennom kilen.
Tordenskjold hadde tatt seg over til galeien «Prinds Christian», for å kunne rekognosere. Fra galeien tok han en lettrodd skjærbåt, som var tatt fra svenskene, og kom fram til det ytterste av det indre bassenget. Der steg han i land og tok seg til en høy kolle, for å få oversikt over de svenske styrkene. Han kunne se at de var fullstendig uforberedt, for skipene deres lå fortøyd med baugen mot land i tett samling i trangt vann, og de kunne ikke manøvrere om og ta opp kamp. Bare stykkprammen «Stenbocken» og skansen på holmen kunne skape problemer for ham i det kommende slaget.
I de tre neste timene drønnet kanonene løs på kloss hold mellom de høye skråningene som omkranser Dynekilen. Den første tiden hadde nordmennene solen i øynene, men fordi det var vindstille, ble røyken fra kanoner og ild liggende, slik at ingen lenger kunne se motparten klart.
Ved ellevetiden begynte kanonilden fra de svenskene båtene å avta, og dette dro straks Tordenskjold fordel av. Fregatten «Hvite Ørn» la seg under ild fra holmen og «Stenbocken», slik at to galeier kunne ta flaggskipet «Hjelperen» under slep og hale den mot holmen for å sette batteriet der under ild fra kloss hold. Men den babord sleperen ble skutt av, så den ene galeien og «Hjelperen» drev på land like inn under kanonmunningene til batteriet på holmen. I fem kvarter sloss de tre skipene som lå desperat klemt mellom de svenske galeiene på den ene siden og holmen på den andre. Svenske infanterister kom til fra landsiden og beskjøt fiendens båter derfra.
Men så kom de l`Etang til unnsetning med stykkprammen «Arca Noæ». Med en galei som slepebåt, kom den nært nok det svenske landbatteriet på holmen og klarte å angripe i blindsonen til batteriet. Kort etter gikk mannskapene fra galeiene under kommando av brødrene Tønder («Charlotte Amalia» og «Louisa») på land og tok seg til holmen der kanonbesetningen, både utslitt og sterkt medtatt, flyktet inn i landet. Etter at kanonene i landbatteriet ble fornaglet (ødelagt), var slaget i virkeligheten vunnet.
Fregattene «Hvite Ørn» og «Vindhunden» kjempet videre og klarte klokken 13:15 å tvinge kaptein Sjöblad til å stryke flagget på stykkprammen «Stenbocken». Kort etter måtte den sårede schoutbynachten Strömstierna overgi seg, og for å kunne forlate flaggskipet sitt strøk han sitt kommandoflagg på galeien «Wreden».
Snart etter satte svenskene skipene sine på grunn, slo hull i bunnen og la ut brann- og kruttlunter, før de strømmet i land. Angriperne kom til fra den andre siden og forsøkte å stanse ødeleggelsen. Tordenskjold og Grib entret «Stenbocken», der de tok det gjenværende mannskapet til fange.
Stor heltemot ble utvist av nordmennene da, som under tett ild fra de opphissede saksiske infanteristene tok skip etter skip og dro vekk de strandede skutene før de kunne ødelegges. Michael Tønder kom seg over på et lite svensk krigsfartøy, etter å ha vært på holmen. Der kastet han ikke bare overbord en balje med brennende tjære, men slukket også en brann på luka som førte ned til lasterommet med 220 tønner krutt. En brennende lunte var bare to tommer fra kruttet, idet han kastet den vekk.
Retrett
Slaget var over innen klokken to på ettermiddagen. Nå måtte seierherrene komme seg ut av Dynekilen helskinnet og med det byttet de kunne krafse til seg i all hast, med svenske tropper på alle kanter. I åtte harde, grusomme timer, med brennende skip og eksplosjoner rundt seg, og under et forferdelig slit, klarte de dansk-norske styrkene å berge 14 erobrede skip, 9 krigsskip og 5 fraktfartøy. Klokken 21 hadde de kommet seg ut av Dynekilen igjen, men ikke uten stort drama. Noen få omkom i skip som eksploderte, andre unnslapp i siste liten.
Klokken 04:00 om morgen samme dag begynne det å blåse sørøst kuling. Da kunne de utslitte mennene på eskadren legge inn årene og seile under god vind nord til Magö, der kommandør Wibe ventet med sin avdeling i Nordsjøeskadren. Ved middagstid den 9. juli kunne Wibe se seierherren Tordenskjolds kapringer, med «Stenbocken» i spissen.
Tapene
De norske tapene i slaget er kjent; 19 døde og 57 sårede. Derimot er de svenske tapene ikke kjent. Det er oppgitt at til sammen 44 krigsfartøy, fraktskuter og mindre fartøy gikk tapt, men vi må regne med at dette antallet bare er et anslag. Det som uansett sved mest for den svenske militærledelsen var verken tap av mennesker eller skip, men at de mistet lasten: Hele beleiringshærens artilleri og krutt var tapt, verdt en fabelaktig sum på mellom 100 000 og 150 000 riksdaler. Mortre og tyngre skyts opptil 36 pund var borte. Med dette tapet var Karl XIIs mulighet for å fortsette felttoget sitt i Norge borte.
Etterspillet
Tordenskjold hadde vunnet en viktig strategisk seier. Med den svenske transportflåten tilintetgjort, kunne de dansk-norske sjøstyrkene settes inn i andre oppdrag. Og uten artilleriet, som var så viktig for svenskene, var Fredriksten festning tryggere mot angrep. Ennå gjenstår et viktig oppdrag for den dansk-norske flåten: Den opprinnelige planen for den norske innenskjærs eskadren var å forsere de svenske batterier ved Sponviken, som bevoktet innløpet til Iddefjorden og hindret forsyninger i å nå sjøveien til festningen i Halden. Etter å ha fått kontakt med viseadmiral Gabel, fikk Tordenskjold ordre om å ødelegge flytebroen for å forvanske det svenske tilbaketoget.
Men da Tordenskjold med sin eskadre kom inn i Svinesund den 10. juli, fant han flytebroen forlatt av svenskene, som hastig hadde evakuert Svinesund på Karl XIIs umiddelbare ordre etter at han fikk nyss om nederlaget i Dynekilen.
Allerede etter nederlaget under slaget om Halden hadde Karl XII vært i sinn om å oppgi Norgesfelttoget, som så langt bare hadde vært skuffende. Tapet av transportflåten og det verdifulle artilleriet må ha vært avgjørende for svenskekongens beslutning om å stanse felttoget. Hvis han fortsatte, ville han nok ikke ha mulighet til å holde på stillingene sine. Han hadde ikke artilleri til å ta festninger, han hadde ikke forsyningslinjer til Sverige, og han ble truet av den dansk-norske flåten fra sjøen, som nå hadde grunne nok krigsskip til å gå innenskjærs. En retrett til Sverige var eneste mulighet, og det tok bare få dager før alle svenskene var ute av Norge.
Trusselen mot Norge var tydeligvis over. Tross noe forsiktighet til å begynne med, fra en engstelig konge som fryktet en krigslist, og fra Lützow som ikke ville ta noe for gitt, kunne Gabel følge ordren gitt ham den 3. juli om å sende alle skip som ikke var nødvendig, hjemover til Kongens by. Blant skipene som gikk til København var Tordenskjolds «Hvite Ørn», som seilte med de andre krigsskipene allerede den 11. juli 1716, bare tre dager etter seieren i Dynekilen. I København vekket nyheten stor jubel. Som belønning for sin innsats ble Tordenskjold utnevnt til kommandør.
Den nye kommandøren seilte med ferske instrukser fra København til Norge, der viseadmiral Gabel fikk dem i slutten av juli. Gabel ble kalt tilbake til København for å delta i forberedelsene til en stor alliert invasjon av Skåne. Planen var at invasjonen, med 53 000 soldater og minst 20 000 sjømenn, skulle begynne senest den 21. september. Kommandoen over Nordsjøeskadren ble gitt til kommandør Reesen.
Gabel og Dynekilen
I norske fremstillinger av slaget i Dynekilen er det nesten tradisjon for å mene at viseadmiral Gabel i etterkant av slaget fastholdt at Tordenskjold hadde tatt ære og berømmelse som rettmessig skulle ha tilfalt ham, i og med at Tordenskjold som kaptein på «Hvite Ørn» var Gabels underordnede. Som begivenhetene foran sjøslaget viser, hadde den ambisjonslystne og freidige kaptein Tordenskjold omgått viseadmiralen sin flere ganger, også da han skaffet seg en eskadre under egen kommando bak Gabels rygg. Tordenskjold hadde beviselig gjort mye for å komme dit selv, men brevet som angivelig ansporet Tordenskjold til å være utenfor Koster den 7. juli, der han hadde den gunstigste angrepsposisjonen dersom det virkelig var en svensk flåte i Dynekilen, er mildt sagt omstridt blant historikerne.
At Gabel ble uvenn med Tordenskjold mot slutten av 1716 er en senere konstruksjon, ifølge historikeren Olav Bergersen. Gabel, hevder Bergersen, var kjent med den yngre offiserens personlighet, og må ha konkludert med at den ærgjerrige Tordenskjold ville forme budskapet til kongen og København slik det passet ham. Siden Gabel sendte Tordenskjold til København med fregatten «Hvite Ørn», kan det ikke ha vært noen grunn for uvennskap der i etterkant. Tvert imot var Gabel villig til å la Tordenskjold få æren.
Da Tordenskjold ble sjef for Nordsjøeskadren i november 1716, demonstrerte han stor dyktighet. Med kongens gunst og venner blant de høye herrer, hadde han et godt utgangspunkt for å vise seg som en formidabel eskadresjef. Først da hadde Gabel og andre øverst i det militære hierarkiet grunn til å begynne å betrakte den unge mannen som en konkurrent. Men Gabel var av adelsslekt, og kan ikke ha betraktet Tordenskjold som en stor trussel mot seg.
En må derfor slutte seg til oppfatningen om at det ikke var slaget i Dynekilen som førte til fiendskap fra Gabels side. Dessuten førte striden mellom Vosbein og Tordenskjold, etter angrepet på Göteborg, til et anspent forhold mellom Gabel og Tordenskjold, dette var likevel forbigående. Ifølge historikeren Dan H. Andersen, i hans nye bok om Tordenskjold, var det ikke noe fiendskap mellom Gabel og Tordenskjold, bortsett fra noen få, kortvarige konfrontasjoner.
Sjøslagets betydning
Det store spørsmålet rundt sjøslaget i Dynekilen, som er sagt å ha vært Norges redning, er om slaget var årsaken til Karl XIIs tilbaketrekning, eller om det var den unnskyldningen Karl XII brukte til å trekke seg ut av et allerede mislykket felttog. Man kan si at sjøslaget ikke var avgjørende for utfallet av Karl XIIs første Norgesfelttog. Man kan heller betrakte slaget som den siste spikeren i kisten til det svenske felttoget i Norge, som mislyktes av flere årsaker. Den kanskje viktigste årsaken til nederlaget, var at Karl XII hadde rykket fram i slik hast at forbindelseslinjene ble sårbare, med bare mindre styrker til å stå mot et undervurdert norsk forsvar, som etterhvert fikk forsterkninger fra Danmark via sjøveien.
Men uansett, slaget i Dynekilen står som en av de største militære begivenhetene i norgeshistorien. Selv om mange av de modige sjømenn og soldater som kjempet der knapt ble lønnet for sitt mot og slit, var de mektig stolte over å ha slåss under kommando av helten Tordenskjold, som «Dynekildens Norske Drenge». Helt til det siste var Tordenskjold særlig oppmerksom mot sine menn fra dette slaget. Han forsøkte fram til siste stund i tjeneste hos kong Frederik IV å virke til at de fikk en belønning. Men for mange av dem var det kanskje belønning nok å ha vært hans «norske drenge».
Marinbiologi
Marinbiologi er den vitenskapelige studiet av biologien til organismene og livet i havet. Det omfatter studier av hvilke arter som finnes i det marine miljøet, hvordan artene har utviklet seg og hvordan de lever i samspill med miljøet og hverandre, og hvordan energien i form av føde overføres fra primærprodusentene og til ulike dyregrupper. Gitt de mange dyr, planter og organismer, arter og slekter som finnes i havet, uavhengig av om arten har nære taksonomiske slektninger som lever i et annet miljø, ligger faget tett opp til andre vitenskaper, som oseanografi, kjemisk oseanografi, marin geologi, fysisk oseanografi og zoologi.
En stor andel av alt liv på jorden lever i havet. Den nøyaktige størrelsen på alt dette livet er ukjent, ettersom mange arter i havet fortsatt ikke er bli oppdaget. Havet er en kompleks tredimensjonal verden som dekker omtrent 71 % av jordens overflate. Habitatene som er studert i marinbiologi omfatter alt fra de bittesmå lagene av overflatevann der organismer og abiotiske enheter kan være fanget i overflatespenningen mellom havet og atmosfæren, til dypet av dyphavsgropene, noen ganger 10 000 meter eller mer under overflaten av havet. Særskilte habitater er blant annet estuarer ved elvemunninger, korallrev, tareskoger, enger med sjøgras, omgivelsene til undervannsfjell og hydrotermisk skorsteiner, tidevannsbassenger, mudrete, sand- og steinbunner, og det åpne hav (pelagisk sone), hvor faste enheter er sjeldne og overflaten av vann er den eneste synlige grensen. Organismene som ble studert spenner fra mikroskopisk planteplankton og dyreplankton til enorme hvaler på 25–32 meter lange. Marin økologi er læren om hvordan marine organismer samhandler med hverandre og miljøet. Alger utgjør den viktigste gruppen av primærprodusenter i havet, og gir derved grunnlaget for det rike dyrelivet. Organismene som lever i havet er helt tilpasset et liv i saltvann, og de vil ikke kunne overleve lengre tid på land. Marine organismer finnes fra fjæra og til de største dyp i verdenshavene, og i de frie vannmasser. Hovedgruppene er bakterier, alger, virvelløse dyr, fisk og marine pattedyr. Studiet av formering, levesett og bestandutvikling til kommersielt viktige fiskearter blir av og til skilt ut fra marinbiologi og kalt fiskeribiologi.
Mange arter er økonomisk viktige for mennesker, blant annet både torsk, sild, som har vært grunnlagt for vekst i norske lokalsamfunn i mange hundre år, og ulike skalldyr som har vært viktig for fikse på de britiske øyer. Det begynner også å bli forstått at velvære for marine organismer og andre organismer henger sammen på grunnleggende måter. Den menneskelige kunnskapen om forholdet mellom liv i havet og viktige sykluser utvides raskt med nye funn som gjøres nesten hver dag. Disse syklusene omfatter karbonkretsløpet og luft (som jordens respirasjon og bevegelse av energi gjennom økosystemer som også havet er en betydelig del av). Store områder under havoverflaten er fortsatt uutforsket.
Biologisk oseanografi
Marin biologi kan kontrasteres med biologisk oseanografi. Marint liv er et fagfelt både i marinbiologi og i biologisk oseanografi. Biologisk oseanografi er studiet av hvordan organismer påvirker og påvirkes av det oseanografiske systemets fysikk, kjemi og geologi. Biologisk oseanografi fokuserer for det meste på mikroorganismene i havet; ser på hvordan de påvirkes av miljøet og hvordan det påvirker større marine skapninger og deres økosystem.
Biologisk oseanografi ligner på marinbiologi, men den studerer havets liv fra et annet perspektiv. Biologisk oseanografi tar en nedenfra og opp tilnærming når det gjelder næringsvevet, mens marinbiologi studerer havet fra et ovenfra og ned perspektiv. Biologisk oseanografi fokuserer hovedsakelig på havets økosystem med vekt på plankton: deres mangfold (morfologi, næringskilder, bevegelighet og metabolisme); deres produktivitet og hvordan det spiller en rolle i den globale karbonsyklusen; og deres fordeling (predasjon og livssyklus). Biologisk oseanografi undersøker også rollen til mikrober i næringsvevene, og hvordan mennesker påvirker økosystemene i havene.
Johan Syrstad
Johan Syrstad (født 3. februar 1924 i Meldal, Sør-Trøndelag, død 16. desember 2019) var en norsk politiker (Sp). Han ble innvalgt på Stortinget fra Sør-Trøndelag i 1977. Han var vararepresentant i periodene 1961–1965, 1965–1969,  1969–1973 og  1973–1977.
Marinbiologi
Marine habitater
Marine habitater kan deles inn i kystnære habitater og tilsvarende i åpne hav. Kysthabitater finnes i området som strekker seg fra strandlinjen til kanten av kontinentalsokkelen. Det meste av livet i havet finnes i kysthabitater, selv om sokkelarealet kun opptar syv prosent av det totale havarealet. Åpne havhabitater finnes i dyphavet utenfor kanten av kontinentalsokkelen. Alternativt kan marine habitater deles inn i pelagiske (åpent hav) og demersale (på bunnen) habitater. Pelagiske habitater finnes nær overflaten eller i den åpne vannsøylen, vekk fra havbunnen og påvirket av havstrømmer, mens bunnhabitater er nær eller på bunnen. Marine habitater kan endres av det som lever der. Noen marine organismer, som koraller, tare og sjøgress, er rene økosystemingeniører som omformer det marine miljøet til et punkt hvor de skaper ytterligere habitat og levevilkår for andre organismer.
Lasse Valdal
Lasse Halvorsen Valdal (født 23. oktober 1981) er en norsk skuespiller fra Nesodden.
Marinbiologi
Tidevann og nær kysten
Tidevannssoner, eller områdene i fjæra, blir jevnlig dekket av havets tidevann. Et stort utvalg av liv kan finnes innenfor denne sonen. Habitater i fjæra spenner fra de øvre tidevannssonene til området der landvegetasjonen er framtredende. Det kan være under vann alt fra daglig til svært sjelden. Mange arter her er åtseldyr som lever av livet i havet som skylles opp på kysten. Mange landdyr gjør også mye bruk av kysten og tidevannshabitater. En undergruppe av organismer i dette habitatet borer og sliper eksponert stein gjennom prosessen med bioerosjon.
Lasse Valdal
Valdal er utdannet ved Statens teaterhøgskole (KHIO), der han gikk fra 2002 til 2005. Han har etter dette medvirket i flere større og mindre teateroppsetninger, filmer og TV-produksjoner.
Marinbiologi
Estuarier
Estuarier eller elvemunninger er også nær kysten og påvirket av tidevannet. En elvemunning er et delvis lukket kystvann med en eller flere elver eller bekker som renner inn i seg og med fri forbindelse til åpent hav. Elvemunninger danner en overgangssone mellom elvemiljøer med ferskvann og saltvannsmaritime miljøer. De er utsatt både for marine påvirkninger — som tidevann, bølger og tilstrømningen av saltvann — og for påvirkninger fra elver — som strømmer av ferskvann og sediment. De skiftende strømmene av både sjøvann og ferskvann gir høye nivåer av næringsstoffer både i vannsøylen og i sedimentet, noe som gjør elvemunninger til de mest produktive naturlige habitatene i verden. Vannsøyle er et konsept brukt i oseanografi for å beskrive de fysiske (temperatur, saltholdighet, lyspenetrering) og kjemiske (pH, oppløst oksygen, næringssalter) karakteristika til sjøvann på forskjellige dyp for et definert geografisk punkt.
Korallrev
Korallrev (faglig betegnelse er biohermer, geologisk rev med en massiv struktur) utgjør noen av de tetteste og mest mangfoldige habitatene i verden. De mest kjente typer rev er tropiske korallrev som finnes i de fleste tropiske farvann; Rev kan imidlertid også eksistere i kaldt vann. Rev bygges opp av koraller og andre dyr som avleirer kalsium, vanligvis på toppen av et steinete utspring på havbunnen. Rev kan også vokse på andre overflater, noe som har gjort det mulig å lage kunstig rev. Korallrev støtter også et stort samfunn med mangartet liv, blant annet korallene selv, deres symbiotiske zooxantheller (en uoffisielle fellesbetegnelse for organisme som lever i symbiose med den særlige algearten zooxanthellae), tropiske fisker og mange andre organismer.
Mye oppmerksomhet innen marinbiologi er fokusert på korallrev og værfenomenet El Niño. I 1998 opplevde korallrevene de mest alvorlige hendelsene med massebleking som er registrert, da store områder med rev over hele verden døde grunnet at havoverflatens temperatur steg godt over normalen. Noen rev er i ferd med å komme seg, men forskere sier at mellom 50 % og 70 % av verdens korallrev nå er truet og spår at global oppvarming kan forverre denne trenden. Det samme har også skjedd siden, som i 2022.
Åpent hav
Det åpne havet (eller pelagisk sone) er relativt uproduktivt på grunn av mangel på næringsstoffer, men ettersom det er så enorm, utgjør det likevel totalt den mest primære produktiviteten. Det åpne havet er delt inn i forskjellige soner, og de forskjellige sonene har hver sin økologi. Soner som varierer i henhold til deres dybde omfatter de eufotisk, mesopelagisk, batypelagisk, abyssalsk og hadopelagisk sonene. Soner som varierer med mengden lys de mottar er hovedsakelig de eufotiske og afotiske sonene. Mye av den afotiske sonens energi tilføres av det åpne havet i form av detritus (ikke-levende organisk materiale i partikkelform).
Havdypene
En hvit flyndefisk, en reke og en manet ble sett av det amerikanske mannskapet på batyskaf (dypvannsfarkost) «Trieste» da den dukket ned til bunnen i 1960. Generelt anses dyphavet å begynne ved den afotiske sonen, punktet hvor sollys mister sin overføringsevne gjennom vannet. Mange livsformer som lever på disse dypet har evnen til å skape sitt eget lys kjent som bioluminescens. Marint liv blomstrer også rundt undervannsfjell som reiser seg fra dypet, der fisk og annet sjøliv samles for å gyte og mate. Hydrotermisk skorsteiner langs spredningssentrene i midten av midthavsrygger fungerer som oaser, og det samme gjør deres motsetninger, innsig eller gass-innsig som det kalles på norsk, som bobler av metangass (derav «boblerev» på dansk). Slike steder støtter unike biomer og mange nye mikroorganismer og andre livsformer har blitt oppdaget på disse stedene.
Historie
] Historien til marinbiologi kan ha begynt så tidlig som 1200 f.Kr. da fønikerne begynte seile på havet ved bruk av astronomisk navigasjon, men faktiske og systematiske undersøkelser av marinbiologi synes å begynne med den antikke greske filosofen Aristoteles (384–322 f.Kr.), som gjorde mange observasjoner av livet i havet rundt øya Lesbos, og la grunnlaget for mange framtidige funn og spørsmål.
I 1768 publiserte tyske Samuel Gottlieb Gmelin (1744–1774) Historia Fucorum (1768), det første verket dedikert til marine alger og den første boken om marinbiologi som brukte den nye binomiale nomenklaturen til den svenske naturforskeren Carl von Linné. Verket besto av forseggjorte illustrasjoner av tang og marine alger på foldede blader. Den britiske naturforskeren Edward Forbes (1815–1854) blir generelt sett på som grunnleggeren av vitenskapen om marin biologi.
Framgangen for oseanografiske og marinbiologiske studier akselererte raskt i løpet av 1800-tallet, men de observasjonene som ble gjort i de første studiene av marin biologi som følge av oppdagelsestiden. I løpet av denne tiden ble det oppnådd en enorm mengde kunnskap om livet som eksisterer i verdenshavene. Det begynte med utforskningen av kaptein James Cook (1728-1779) i Storbritannia på 1700-tallet. Kaptein Cook er mest kjent for sine omfattende oppdagelsesreiser for den britiske marinen. Han kartla mye av verdens ukjente farvann i løpet av den tiden seilte rundt verden to ganger, og hvor han registrerte beskrivelser av en rekke planter og dyr som da var ukjent for de fleste av menneskeheten, i alle fall i Europa. Etter Cooks undersøkelser begynte en rekke forskere en nærmere studie av livet i havet, særlig Charles Darwin (1809-1882), som til tross for at han er mest kjent for evolusjonsteorien, bidro betydelig til den tidlige studien av marinbiologi. Hans reise med skipet HMS «Beagle» var viktig ved at han kunne utforme sine teorier om evolusjon og om dannelsen av korallrev.
En annen viktig ekspedisjon ble foretatt av HMS «Challenger», der funn ble gjort av uventet høyt artsmangfold blant faunaen, noe som stimulerte mye teoretisering fra populasjonsøkologer om hvordan slike variasjoner av liv kunne opprettholdes i det som ble antatt å være et så fiendtlig miljø. Denne epoken var viktig for marinbiologiens historie, men naturforskere var fortsatt begrenset i studiene ettersom de manglet teknologi som gjorde det mulig for dem å undersøke arter som levde i dype deler av havene på en tilstrekkelig måte.
Opprettelsen av marine laboratorier var viktig ettersom det gjorde det mulig for marinbiologer å forske og behandle prøver fra ekspedisjoner. Det eldste marinelaboratoriet i verden, Station biologique de Roscoff, ble etablert i Bretagne i Frankrike i 1872, den gang tilknyttet Sorbonne Université. Beliggenheten gir tilgang til eksepsjonelt utvalg av biotoper, hvorav de fleste er tilgjengelige ved lavvann. I USA dateres Scripps Institution of Oceanography tilbake til 1903, mens det framtredende og private Woods Hole Oceanographic Institute ble grunnlagt i 1930.
I Norge beskrev marinbiologen Michael Sars (1805 – 1869) fra Bergen i løpet av sin produktive karriere beskrev mer enn to hundre marine arter som han hadde samlet i fjordene på Vestlandet. Sars var Norges mest betydningsfulle naturforsker i første halvdel av 1800-tallet, og grunnla landets sterke akademiske tradisjon innen havforskning. Hans navn og innsats er blitt hedret ved Michael Sars–senteret ved Universitetet i Bergen som et internasjonalt forskningsmiljø som benytter avanserte teknikker for å studere marine organismers unike biologi på molekylær og cellenivå i et skiftende miljø og driver forskning med bred samfunnseffekt.
Utviklingen av teknologi som sonar, dykkerutstyr som eksempelvis dykkerklokke, undervannsteknologi som nedsenkbare fartøyer og fjernstyrte undervannsfarkoster tillot marinbiologer å oppdage og utforske liv i dype hav som man en gang trodde ikke fantes.
Joseph Bonanno
Joseph «Joe Bananas» Bonanno (født Giuseppe Bonanno 18. januar 1905 i Castellammare del Golfo, Italia, død 11. mai 2002 i Tucson, USA) var mafiaboss for en av de fem familiene i New York. Han mislikte sterkt kallenavnet Joe Bananas, siden det antydet at han var gal.
Barndom og ungdom
Joseph Bonanno ble født i Castellammare del Golfo på Sicilia. I 1906 flyttet han og familien til USA, hvor de bosatte seg i Brooklyn der faren drev en bar/restaurant. Familien returnerte til Italia i 1911 på grunn av familieproblemer. Noen år senere, i 1915, døde faren, og så moren i 1920. Joseph ble da etterlatt foreldreløs i en alder av 15 år. Året etter begynte han å studere.
I 1922 kom Benito Mussolini til makten i Italia, og startet en hemningsløs jakt på mafiaen. Han arresterte hundrevis av sicilianere og fikk dem torturert og henrettet. Mange av ofrene for disse grusomme politiaksjonene var uskyldige borgere uten forbindelser til mafiaen.
Bonanno startet sammen med vennen Peter Maggadino en anti-fascistisk studentgruppe. Som et resultat av dette ble det utstedt en arrestordre på de to. Bonanno, Maggadino og fem andre fra studentgruppen ble tvunget til å flykte fra Italia. De endte opp på Cuba, hvor Bonanno ble smuglet videre til kysten av Florida med båt. Han returnerte så til Brooklyn, der han hadde vokst opp. Bonanno, som nå var 19 år, bodde hos sin onkel Peter Bonventre som var en barberer. Etter hvert involverte han seg med nabolagets mafiosoer, og begynte sitt kriminelle liv.
Castellammarese-krigen
Helt fra begynnelsen ble Bonanno kjent i omgangskretsen i Brooklyn som en mann med overlegne organisatoriske egenskaper og et raskt instinkt. Joe «The Boss» Masseria ble etterhvert skeptisk til det økende antallet Castellammaresere i Brooklyn. Han følte at området gradvis gled bort fra hans kontroll. Salvatore Maranzano var den som ledet mafiaen i Brooklyn og dermed også Castellammarese-gruppen. Han var sendt til USA av den mektige sicilianske mafialederen Don Vito Cascio Ferro.
I 1927 kom det til voldshandlinger mellom de to grupperingene, noe som rask utviklet seg til en full mafiakrig. Krigen mellom Masseria og Maranzano ble kjent som Castellammarese-krigen. Maranzano hadde på sin side hjelp fra Joseph Bonanno, Joseph Profaci, Thomas Lucchese og Joseph Mafliocco. På Masserias side var Charles «Lucky» Luciano, Vito Genovese, Joe Adonis, Carlo Gambino, Albert Anastasia og Frank Costello.
I 1931 var det Castellammareserne som hadde overtaket. De var bedre organisert enn Masserias menn. Luciano og Genovese anbefalte sin leder å stifte fred, men Masseria nektet å godta nederlag. Mot slutten lagde Luciano og Genovese en hemmelig avtale med Maranzano. Han garanterte dem sikkerhet og status i bytte mot at de fikk Masseria drept.
Etter dette la Maranzano frem en ny struktur for mafiaen. Det skulle være 24 gjenger totalt i USA, hver av disse skulle ledes av en capo (it. «sjef»). Og på toppen av hele organisasjonen var plassen til capo di tutti capi (it. «sjef over alle sjefer»), en stilling han utnevnte seg selv til. Det siste punktet falt ikke i god jord bland mange av de andre mafiaene, spesielt hos Luciano. Luciano fikk så Maranzano drept, for å fjerne stillingen som capo di tutti capi og isteden stifte en kommisjon. Her skulle hver familie bli representert av sin capo, hver familie skulle være autonom i sine områder, mens kommisjonen skulle ordne opp i konflikter mellom familiene.