cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Christian Hartmann
Komponist
=== Komposisjoner ===
Katherine MacGregor
Katherine «Scottie» MacGregor (født Dorlee Deane MacGregor 12. januar 1925 i Glendale i California, død 13. november 2018 i Woodland Hills i California) var en amerikansk skuespiller. Hun er best kjent for sin rolle som Harriet Oleson i NBC-serien Huset på prærien. . MacGregor spilte både på teater, i filmer og i forskjellige TV-serier.
Svein Hatløy
Svein Hatløy (født 12. mai 1940 i Årdal i Ryfylke, død 11. juli 2015) var en norsk sivilarkitekt og grunnlegger av Bergen Arkitekthøgskole (BAS) der han var rektor fram til 2007. Han ble utdannet sivilarkitekt ved NTH i 1965, og studerte senere også ved Kunsthøgskolen i Oslo, Kunstakademiet i Warszawa og det polske Vitenskapsakademiet.
Katherine MacGregor
Bakgrunn
Dorlee Deane MacGregor var datter av Ralph S. McGregor og Beatrice E. Willard. Som barn flyttet hun med sin mor til Fort Collins nord for Denver i Colorado, der hun bodde fram til hun flyttet hjemmefra, og da til New York City.
Svein Hatløy
Hatløy ble i 2003 tildelt æresmedlemskap i Norske arkitekters landsforbund for arbeidet med BAS.
Katherine MacGregor
Karrriere
I New York ble hun på 1940-tallet ansatt ved Arthur Murray Dance Studios, som danseinstruktør. Hun studerte skuespillerkunsten under N. Richard Nash, Sanford Meisner og Stella Adler. I New York begynte hun å bruke kunstnernavnet Scottie MacGregor. Det er uklart når hun endret navn til Katherine.
I begynnelsen av 1950-årene arbeidet MacGregor i teater både på og Off-Broadway. Hun spilte også en ukreditert rolle i Elia Kazans film Storbyhavnen (1954), der Marlon Brando spilte hovedrollen, og hadde ytterligere en ukreditert rolle i The Traveling Executioner (1970).
Svein Hatløy
I 2009 ble han tildelt Norsk Forms Hederspris for sin arkitekturpedagogi og initiativet til og etableringen av Bergen Arkitekthøgskole (BAS).
Katherine MacGregor
Karrriere
MacGregor medvirket i mange tv-serier, blant annet: Love of Life (1956), Play of the Week (1959), East Side/West Side (1963), Mannix (1970–1971), Emergency! (1972), Ironside (1972–1974) og All in the Family (1973). Hun hadde roller i tv-filmer som The Death of Me Yet (1971), The Girls of Huntington House (1973, i regi av Alf Kjellin) og Tell Me Where It Hurts (1974).
Etter å ha medvirket i 153 avsnitt i nærmere ti år i tv-serien Huset på prærien trakk hun seg tilbake fra film og tv-innspillinger. Hun var således ikke med i de tre fjernsynsfilmene som ble produsert med basis i serien. Da innspillingene fant sted var hun hun på en selverkjennelsesreise i India.
I stedet begynte hun å å arbeide lokalt ved teateret. Hun konverterte til hinduismen. MacGregor viet seg også til skuespillerundervisning for barn på Wee Hollywood Vedanta Players, før hun gikk i pensjon tidlig på 2000-tallet.
MacGregor var i årene 1949–1950 gift med skuespilleren Bert Remsen, samt fra august 1969 til oktober 1970 gift med skuespilleren, regissøren og læreren Edward G. Kaye-Martin.
Mysis
Mysis er et opptil 25 mm langt rekelignende krepsdyr som lever i ferskvann. Det finnes minst seks norske arter i slekten Mysis, men Artsnavnebasen bruker «mysis» om arten med det vitenskapelige navnet Mysis relicta.
I Norge forekommer mysis naturlig i noen sjøer på Østlandet: Femsjøen, Rødenessjøen, Øgderen, Øyeren, Nugguren, Mjøsa, Hurdalssjøen og Nord-Elvåga.
Mysis relicta ble i 2005 splittet i fire arter, og tre av dem finnes i Norge: M. relicta i snever betydning forekommer naturlig bare på Østlandet, mens M. salemaai finnes i Stokkalandsvatnet på Jæren, og M. segerstralei i brakkvann i Finnmark.
Utsetting i Trøndelag
I Sverige er mysis og andre istidskrepser blitt satt ut i innsjøer der de ikke forekommer naturlig, for at ørret og andre fisker skal få mer næring. Med bakgrunn i dette satte man ut mysis i flere innsjøer i Trøndelag som et avbøtende tiltak i forbindelse med kraftutbygging.
Mysis er satt ut i følgende regulerte innsjøer: Namsvatnet, Vektaren, Limingen, Tunnsjøen, Bangsjøan, Selbusjøen, Stugusjøen, Benna og Gjevillvatnet. I ettertid har arten spredd seg gjennom overføringstunneler fra Bangsjøan til Snåsavatnet, Reinsvatnet og Fossemvatnet, fra Selbusjøen til Jonsvatnet, og fra Gjevillvatnet til Ångardsvatnet og Dalsvatnet. Arten er også blitt funnet i Rognestøylsvatn i Ørsta kommune i Møre og Romsdal, men det er ikke kjent hvordan den er kommet dit.
Resultatet av utsetningen må beskrives som en fullstendig fiasko. Mysis er en mer effektiv predator på dyreplankton enn røye, og bestanden av denne fiskearten ble sterkt redusert. Mysis beiter på plankton i de frie vannmassene om natta og skjuler seg ved bunnen på dagtid. Røye og ørret jakter ved hjelp av synet og tar derfor lite mysis. Den bunnlevende fisken lake har derimot økt i antall.
Utsettingene i Sverige var ofte mer vellykket fordi det er mange fler fiskearter i de svenske innsjøene, blant annet effektive planktonspisere som sik, lagesild og krøkle. Mysisen har heller ikke samme mulighet til å skjule seg i grunne innsjøer, eller innsjøer med svært klart vann.
Khalil Taha
Khalil Taha (født 5. juni 1932) var en libanesisk bryter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Taha vant en olympisk bronsemedalje i bryting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i den fjerde tyngste vektklassen, weltervekt opp til 73,0 kg, i gresk-romersk stil bak Miklós Szilvási fra Ungarn og svenske Gösta Andersson.
Parkveien (Oslo)
Parkveien (1-81, 2-80) er en gate i Bydel Frogner i Oslo. Den starter ved Høgskolen i Oslo (tidligere Frydenlunds bryggeri) ved Pilestredet, går langs Slottsparken, krysser Henrik Ibsens gate (tidligere Drammensveien) ved Nobelinstituttet, går forbi Oslo Handelsgymnas og ender ved Munkedamsveien. Gaten er 1,6 kilometer lang.
Parkveien fikk sitt navn i 1864 og er oppkalt etter Slottsparken. Gaten ble anlagt med navnet Store Parkvei som del av villastrøket Bak Slottet i 1840-årene (idet Wergelandsveien var Lille Parkvei).
Statens representasjonsbolig ligger i Parkveien 45.
I den norske utgaven av spillet Monopol er Parkveien den første gaten på spillebrettet.
Liberia under Sommer-OL 2012
Liberia deltok under Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Fire utøvere, to menn og to kvinner deltok i to sporter, friidrett og judo. Det var tolvte gangen Liberia deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medaljer. Friidrettsutøveren Phobay Kutu-Akoi var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Dongchang
Dongchang (kinesisk: 东昌区; pinyin: Dōngchāng Qū) er et kinesisk bydistrikt i byprefekturet Tonghua i provinsen Jilin i det nordlige Kina. Befolkningen innen bydistriktet anslås (2004) til 328 000.
Tysklands kanslere
Forbundskansleren, ofte bare kalt kansleren, (tysk: Bundeskanzler (der Bundesrepublik Deutschland), kort Kanzler), er leder for Tysklands regjering og landets viktigste politiker. Etter statsrettslig praksis rangerer kansleren etter forbundspresidenten og forbundsdagspresidenten.
Kansleren har etter landets grunnlov (Grundgesetz) myndighet til å trekke opp retningslinjene for regjeringens politikk (retningslinjekompetanse). Forbundskansleren velges av Forbundsdagen, og kan i valgperioden bare bli avløst dersom en ny kansler får flertall (konstruktivt mistillitsvotum).
Betegnelsen kansler på politiske stillinger, var i bruk i Frankerriket på 700-tallet og Det tysk-romerske rike på 800-tallet. Tittelen forbundskansler var tittelen for den øverste embetsmann (Bismarck) i Det nordtyske forbund (1867–1871). I hele perioden fra 1871 til 1945 (Deutsches Reich) ble tittelen rikskansler (Reichskanzler) anvendt på landets øverste politiske leder under statsoverhodet. Et unntak gjaldt for en kort periode fra 1918 til 1919. Fra grunnleggelsen av Forbundsrepublikken Tyskland 1949, ble tittelen forbundskansler igjen tatt i bruk.
Kanslerens stilling har skiftet under landets ulike politiske styresett. Keiserriket (1871–1918) var et konstitusjonelt monarki. Rikskansleren og de øvrige embetsmenn sto ansvarlig overfor keiseren.
Weimarrepublikken (1918–1933) var et parlamentarisk demokrati, og etter Weimarforfatningen sto kansleren ansvarlig overfor Riksdagen. Fra og med regjeringen Brüning som tiltrådte i 1930, ble imidlertid parlamentarismen i realiteten opphevet. Regjeringen skulle stå ansvarlig overfor rikspresidenten, som på det tidspunkt var Paul von Hindenburg. Denne, og de tre følgende regjeringene (Brüning II, Papen og Schleicher), ble derfor kalt «presidialregjeringer», eller «Hindenburg-regjeringer».
Andre verdenskrig ble avsluttet i mai 1945, da Tyskland kapitulerte betingelsesløst overfor de allierte. Etter Berlin-erklæringen i juni 1945, ble all statsmyndighet utøvd av fire militærguvernører som sammen utgjorde Det allierte kontrollrådet. Kontrollrådet ble i realiteten oppløst i 1948, da Sovjetunionen forlot samarbeidet.
I den sovjetiske okkupasjonssonen ble i 1949 Den tyske demokratiske republikk (DDR) etablert som et kommunistisk diktatur etter sovjetisk mønster. Ved Tysklands gjenforening i 1990, ble DDR innlemmet i forbundsrepublikken etablert i 1949.
Forhistorie
Allerede i det karolingiske Frankerriket eksisterte stillingen som erkekansler. Erkekansleren var sjef for det kongelige og keiserlige kanselli under karolingerne, og stillingen nevnes første gang under Pipin den yngre, som i 757 gjorde Badilon til sin erkekansler. Erkekanslerne tilhørte nesten utelukkende den frankiske geistligheten.
I Det tysk-romerske rike, som eksisterte fra 843 til 1806, var erkebiskopen av Mainz tysk erkekansler, mens erkebiskopen av Köln var italiensk erkekansler og erkebiskopen av Trier burgundisk erkekansler. Erkekanslerposisjonen var et av erkeembedene og innebar hovedsakelig seremonielle oppgaver. Erkekansleren av Mainz ledet keiservalget og keiserkroningen, riksdagen og kollegiet av kurfyrster. Vervet som kurfyrste innebar tidlig betydelig politisk makt. Blant annet var Willingis av Mainz regent for keiser Otto III fra 991 til 994.
Også i de største tyske statene ble kanslertittelen benyttet både før og etter det gamle rikets undergang. I Bayern ble regjeringssjefene kalt geheimerådskanslere fra 1695 til 1790, i Østerrike var fyrstene Kaunitz og Metternich på 1700- og 1800-tallet statskanslere (Staatskanzler). Grev Beust var fra 1868 til 1871 rikskansler (Reichskanzler). I Preussen var fyrst Hardenberg statskansler fra 1810 til 1822.
Forbundskansler i Det nordtyske forbund 1867–1871
Stillingen som forbundskansler ble opprettet samtidig med grunnleggelsen av det nordtyske forbund den 1. juli 1867. Den eneste innehaveren av stillingen som forbundskansler var Otto von Bismarck 14. juli 1867–21. mars 1871. Bismark var samtidig ministerpresident i Preussen.
Forbundskansleren var underordnet kongen av Preussen, som ledet Det nordtyske forbund, og hadde den utøvende makten i forbundet. Stillingen var svært lik den senere rikskanslerstillingen.
Kongen av Preussen ble kronet som tysk keiser 18. januar 1871, men Det tyske forbund eksisterte likevel frem til 16. april samme år, da Det tyske rikes forfatning trådte i kraft.
Navnetradisjon
Regjeringssjefen i Tyskland (Deutsches Reich) hadde i hele perioden fra 1871 til 1945, tittelen Reichskanzler (rikskansler). Fra november 1918 til februar 1919 ble regjeringssjefen kalt formann i Rat der Volksbeauftragten, og videre til juni 1919 ble regjeringssjefen kalt riksministerpresident (Reichsministerpräsident).
Fra 1871 til 1918 ledet kansleren som keiserens første minister, et kabinett kalt Reichsleitung. Fra 1919 til 1945 ble regjeringen kalt Reichsregierung.
Keiserriket 1871–1918
Det tyske keiserrike var et konstitusjonelt monarki. Keiseren var landets militære leder og samtidig prøyssisk konge og leder av den evangeliske kirke. Keiseren innkalte og avsluttet riksdagen, han oppnevnte rikskansleren som vanligvis også var ministerpresident i Preussen.
Rikskansleren og andre embetsmenn i riksadministrasjonen sto ansvarlig overfor keiseren og ikke parlamentet. Riksdagen kunne kritisere og kontrollere monarken, men hadde ikke myndighet til å avsette ham. Tvert i mot hadde keiseren myndighet til å oppløse parlamentet og utlyse nyvalg.
En forfatningsendring av 28. oktober 1918 slo fast at kansleren måtte ha støtte i Riksdagen. Denne reform i retning av et parlamentarisk demokrati skjedde dermed før keiseren abdiserte måneden etter, 28. november 1918.
Weimarrepublikken 1919–1933
Etter novemberrevolusjonen i 1918 ble Folkerepresentantenes råd (Rat der Volksbeauftragten) valgt som en overgangsregjering. Lederne av det sosialdemokratiske partiet SPD (Friedrich Ebert) og det venstresosialistiske USPD (Hugo Haase), ble likeverdige ledere av rådet. Koalisjonen sprakk allerede julen 1918, og SPD regjerte deretter videre alene, til etter riksdagsvalget.
Philipp Scheidemann ble i 1919 valgt som den første riksministerpresident i den nye demokratiske staten. i 1920 overtok Hermann Müller og fikk tittelen rikskansler. Etter sju mellomliggende kanslerperioder overtok Müller igjen, fra 1928 til 1929.
Tysklands forfatning fra 1919 (Weimar-forfatningen) bestemte at kansleren ble utpekt av presidenten. Riksdagen hadde likevel etter artikkel 54, rett til å avskjedige kansleren eller en hvilken som helst minister. Et kanslervalg gjennom riksdagen, som kunne styrket parlamentet overfor regjeringen, og de to organer sammen overfor presidenten, fantes det ikke regler om.
En vesentlig endring skjedde ved oppnevnelsen av de derpå følgende regjeringene, Brüning I, II, Papen og Schleicher. Deres oppdrag fra president Paul von Hindenburg var å regjere «uten støtte i noen koalisjon», og i nødsfall til og med mot flertallet i Riksdagen. Parlamentarismen var dermed opphevet. Disse regjeringene kalles gjerne «presidialregjeringer», eller «Hindenburg-regjeringer».
Nasjonalsosialistisk styre
Adolf Hitler overtok som rikskansler etter valget i 1933, og ble fra 1934 kalt fører og rikskansler. Grev Lutz Schwerin von Krosigk ble etter Hitlers og Goebbels selvmord, utnevnt av Karl Dönitz som ny leder av et forretningsministerium. Da britiske tropper 23. mai 1945 arresterte riksregjeringen med Dönitz i Flensburg, opphørte enhver tysk sentralmyndighet å fungere.
Okkupasjon og nye statsdannelser, 1945–1949
Tyskland tapte andre verdenskrig, og var okkupert av de allierte mellom 1945 og 1949. Ved Berlin-erklæringen av 5. juni 1945, kunngjorde okkupasjonsmaktene at de overtok den øverste statsmyndighet i landet. Tyskland ble fra dette tidspunkt styrt av Det allierte kontrollrådet, med representanter for Sovjetunionen, USA, Storbritannia og Frankrike. Samarbeidet sprakk i 1948, da Sovjetunionen forlot rådet.
Den amerikansk-britiske sonen («bisonen»)
I den amerikansk-britiske bisonen underskrev 29. mai 1947 de to militær-guvernørene Lucius D. Clay og Sir Brian Robertson Agreement for Reorganisation of Bizonal Economic Agencies, som trådte i kraft 10. juni 1947. Avtalen resulterte i dannelsen av et Wirtschaftsrat (Økonomisk råd) med sete i Frankfurt am Main. Rådet bestod av tre organer: Wirtschaftsrat (parlament), Direktorium des Ersten Wirtschaftsrates (Det første økonomiske råds direktorium, quasiregjering med fem medlemmer) og Eksekutivrat (Eksekutivråd).
9. februar 1948 trådte Frankfurter Statut i kraft. Eksekutivrat ble omdøpt til Länderrat (Delstatsrådet), Verwaltungsrat des Zweiten Wirtschaftsrates (Det andre økonomiske råds forvaltningsråd - ledet av en Oberdirektor (Overdirektør) - ble innført og antall delegater i Wirtschaftsrat ble fordoblet. Verwaltungsrat des Zweiten Wirtschaftsrates ble regjering og overdirektøren ble dens leder.
Etableringen av to nye stater
I den sovjetiske okkupasjons-sonen oppsto det i 1949 en tysk stat, Deutsche Demokratische Republik. Fra «Volkskongressbewegung für Einheit und gerechten Frieden» (folkekongressbevegelsen for enhet og rettmessig fred) kom det en forfatning som ble vedtatt 19. mars 1949. Det andre tyske folkerådet (Deutsche Volksrat) sammentrådte 7. oktober som et provisorisk folkekammer, og ga Otto Grotewohl oppdraget i forme en regjering. Dermed var det etablert en ny stat i formen av et kommunistisk diktatur etter sovjetisk forbilde.
Forbundskanslere siden 1949
Tysklands forfatning fra 1949 gir forbundskansleren omfattende fullmakter, og Tyskland blir derfor ofte kalt et kanslerdemokrati. Den føderale regjeringen består av kansleren og hans eller hennes ministere. Kanslerens kontor og embedsverk kalles Forbundskanslerens kontor.
I perioden 1949 til 1990 var Forbundsrepublikken Tysklands territorium begrenset til Vest-Tyskland. Vest-Berlin ble kulturelt og politisk knyttet til Forbundsrepublikken Tyskland, men de allierte okkupasjonsmaktene aksepterte ikke full innlemming i Vest-Tyskland. Vest-Berlins utsendinger til Forbundsdagen hadde ikke stemmerett. Saarland ble en del av forbundsrepublikken i 1957 etter 10 år som autonom republikk.
Utnevnelse
Kansleren velges hvert fjerde år av Forbundsdagen etter forslag fra presidenten, når parlamentet møtes etter det føderale valget. For å bli valgt til kansler må kandidaten oppnå et flertall bestående av alle valgte medlemmer av parlamentet, ikke bare de som er tilstede. Dette blir kalt et «kanslerflertall», og dette kravets hensikt er å sikre en stabil regjering. I motsetning til vanlige avstemninger i parlamentet er kanslervalget hemmelig.
Hvis kandidaten foreslått av presidenten ikke blir valgt, kan Forbundsdagen velge en egen kandidat innen fjorten dager. Hvis ingen blir valgt i denne perioden vil det bli holdt en simpel avstemning i Forbundsdagen, der den som oppnår flest stemmer (selv om det ikke er et flertall) blir valgt. Presidenten kan velge om han vil utnevne en person valgt uten å ha flertall. Hvis presidenten ikke vil utnevne en slik kandidat kan han utskrive nyvalg.
Kansleren er det eneste medlemmet av den føderale regjeringen som er valgt av parlamentet. De andre medlemmene blir utpekt av kansleren og formelt utnevnt av presidenten.
Mistillitsforslag
I motsetning til mange andre land kan ikke kansleren avsettes gjennom et vanlig mistillitsforslag. Parlamentet kan kun avsette kansleren dersom det samtidig velger en ny kansler. Dette systemet kalles «konstruktivt mistillitsforslag», og ble uttenkt av Carlo Schmid.
For å skaffe støtte for sin politikk kan kansleren også selv be om en tillitserklæring fra parlamentet, enten i forbindelse med et lovforslag eller alene. Hvis en slik avstemning resulterer i at parlamentet erklærer at det ikke har tillit til kansleren, kan presidenten oppløse parlamentet.
Kanslerens rolle
Kansleren fremsetter forslag overfor presidenten om utnevning og avskjed av ministrene i forbundsregjeringen og trekker opp retningslinjene for regjeringens politikk.
Grunnlovens § 65 inneholder tre prinsipper som definerer hvordan den utøvende makten fungerer:
Rangordning
Tyskland har ingen offisielt vedtatt rangordning for de fremste statlige embeter. Ifølge statsrettslig praksis er imidlertid kansleren det tredje høyest rangerte embete etter forbundspresidenten og forbundsdagspresidenten.
Eksterne lenker
Канцлер Германіі Cancelliere federale (Germania) Lista över Tysklands regeringschefer
Løvsoppbiller
Eksterne lenker
Tetratoma ancora: Tetratoma fungorum:. Hallomenus binotatus:
Joe Sample
Joseph Leslie «Joe» Sample (født 1. februar 1939 i Houston, død 12. september 2014 samme sted) var en amerikansk pianist, keyboardist og komponist. Han var med på å starte Jazz Crusaders i 1971, bandet som senere ble The Crusaders. Han var med i gruppen helt til den ga ut sitt siste album i 1991 (bortsett fra albumet Rural Renewal i 2003).
Sample begynte å spille piano fem år gammel. Siden slutten av 1980-årene har han hatt en vellykket solo-karriere og har opptrådt på mange innspillinger av andre utøvere og grupper, inkludert Miles Davis, George Benson, Jimmy Witherspoon, B.B. King, Eric Clapton og Steely Dan. Selv om det fikk mindre spilletid på radio enn andre av hans utgivelser, er Invitation av mange regnet som hans beste soloalbum til nå.
Nicole Kidman sang sangen hans, «One Day I'll Fly Away» i filmen Moulin Rouge! av Baz Luhrmann.
Diser
Diser var i norrøn mytologi en gruppe kvinnelige åndevesener. Antageligvis kommer navnet av dier, dvs guder eller konger av indoeuropeisk opprinnelse.
Disene er i Sverige forbundet med disetinget i Uppsala som ble holdt i begynnelsen av februar og den offisielle kulten. I Norge og på Island hadde de snarere rollen som ættens beskyttelsesvesen, men kunne også opptre ved barns fødsler og i strid. Det finnes flere steder i Norge som heter Disen. Blot til ære for disene er bl.a. nevnt i Egil Skallagrimssons saga.
Loftus Versfeld Stadium
Loftus Versfeld Stadium er et idrettsstadion i Pretoria i Sør-Afrika. Stadionet har 51 762 sitteplasser. Flere kamper i fotball-VM 2010 ble spilt her. Stadionet er oppkalt etter Robert Owen Loftus Versfeld som var pioner innen organisert idrett i Pretoria. Rugby union-laget Blue Bulls spiller sine kamper her.
Stadionet er blant de eldste i Sør-Afrika, og har vært brukt i store sportsbegivenheter siden 1903. Det første betongbygget hadde plass til bare 2 000 tilskuere og ble bygget av Pretorias bystyre i 1923. Siden 1948 har stadionet gjennomgått flerårige oppgraderinger.
Historie
Stadionet er oppkalt etter Robert Owen Loftus Versfeld, grunnleggeren av organisert idrett i Pretoria. Gjennom årene har stadionet gjennomgått flere navneendringer ettersom sponsorer har kommet og gått, men lokalbefolkningen har imidlertid alltid referert til arenaen som Loftus Versfeld. Fra 11. juni 1998 til 4. februar 2003 ble stadionet offisielt gitt navnet Minolta Loftus, etter at Minolta hadde skaffet seg stadionets navnrettigheter. Sponsingen ble overtatt av sikkerhetsgiganten Securicor, som kunngjorde navnet Securicor Loftus den 5. februar 2003. Den 1. september 2005 gikk omdøpingen i full sirkel da mobilnettleverandøren Vodacom tok over sponsingen fra Securicor og omdøpte stadionet tilbake til det opprinnelige Loftus Versfeld.
Tomta som stadionet ligger på ble for første gang brukt til idrett i 1906, og banen ble på daværende tidspunkt ganske enkelt kalt Eastern Sports Ground. Det første betongbygget ble reist på denne tomta av bystyret i 1923. Det opprinnelige stadionet hadde plass til bare 2 000 tilskuere og var ikke tilrettelagt som et idrettsanlegg.
I 1928 fikk Pretoria underavdeling et stort overskudd, først og fremst på grunn av All Blacks' tur til Sør-Afrika samme år, som de brukte til å sette opp garderober og toaletter.
Da Mr Loftus Versfeld døde plutselig i mai 1932 valgte Pretoria underavdeling å omdøpe Eastern Sports Ground etter ham som en hyllest til en mann som hadde gjort så mye for å utvikle idrett i området. Stadionet har vært kjent som Loftus Versfeld Stadium siden den gang. Det har blitt oppgradert flere ganger, blant annet i 1984, da den nordre paviljongen gjennomgikk en oppgradering.
Harald Blåtann
Harald Gormsson Blåtann, norrønt Haraldr Blátǫnn, (født ca. 930 kanskje i Jelling, dødsdag tradisjonelt angitt som 1. november 985, 986 eller 987) regnes som Danmarks første reelle konge, som med utgangspunkt i en mindre region ble konge over hele det som i dag er Danmark. Harald Blåtann er også den første danske konge som trår ut av sagnkongenes halvmørke og blir en historisk figur dokumentert i skrift og stein. Mens danskekongen måtte underkaste seg den tysk-romerske keiseren i sør, forsøkte han til gjengjeld å legge under seg norske herskere i nord. Et maktmiddel i dette var å innføre kristendommen som offisiell religion.
Loftus Versfeld Stadium
Rugby union
Loftus Versfeld er hjemmebane til Bulls som spiller rugby union i Super 14-serien og var stedet hvor finalen i Super 14 2009 fant sted. Loftus er også hjemmebanen til laget Blue Bulls i Sør-Afrikas Currie Cup.
Harald Blåtann
Harald Blåtann på stein
Harald Blåtann var født en gang rundt 930 som sønn av kong Gorm den gamle, konge over Jylland, og Tyra Danebod. Harald døde i 986 etter å ha styrt Danmark fra rundt 958 og hevdet også delvis overherredømme over et så utstrakt og selvstendig land som Norge for en viss tid fra 970. Ifølge Snorres Olav Tryggvasons saga kom Harald Blåtann til Tønsberg med 600 skip og ble tatt til konge i Viken.
Loftus Versfeld Stadium
Konserter
Stadionet har vært arena for mange musikalske begivenheter de siste årene, blant annet UB40 og Robbie Williams' Close Encounters Tour den 17. april 2006 med et tilskuertall over 56 000. Den canadiske superstjernen Céline Dion opptredde også på stadionet i et to netters arrangement som en del av hennes Taking Chances Tour den 16. og 17. februar 2008, med et samlet tilskuertall på ca. 80 000.
Harald Blåtann
Harald Blåtann på stein
Harald Blåtanns biografi blir oppsummert på en runeinskripsjon på Jellingsteinene som han lot reise for å ære sine foreldre. På norrønt står det:
Loftus Versfeld Stadium
VM i fotball 2010
En liten oppgradering ble gjort i forbindelse med fotball-VM 2010 for å oppfylle FIFAs krav om VM-arenaer. Det ble lagt nytt tak over den østre tribunen, og det eksisterende taket på resten av stadionet gjennomgikk en oppgradering. Nye veier og parkeringsanlegg rundt stadionet kom også på plass. Flomlysene, lydanlegget og måltavler ble forbedret. Selv om det først var forventet at arbeidet skulle bli ferdig i løpet av august 2008, stod stadionet ferdig oppgradert først i januar 2009. Fem gruppespillkamper og en åttendedelsfinale ble spilt på Loftus Versfeld Stadium i fotball-VM 2010.
Konrad Hauge
Konrad Hauge (født 24. august 1903, død 18. mars 1990) var en norsk friidrettsutøver (hekkeløp) og politimann. Han representerte klubbene Lillesand Idrettslag, Norrøna IL, Torodd IF og Oslo Politis IL. Hauge vant 13 norgesmesterskap i øvelsene 110 meter hekk og 400 meter hekk og ble tildelt kongepokalen i 1931 og 1932 etter dobbeltseire på disse øvelsene. Han forbedret den norske rekorden på 110 m hekk tre ganger til beste tid 14,8 sekunder, og satte 8 rekorder på 400 m hekk til beste tid 54,5 sekunder.
Medaljer i norske mesterskap
Hauge vant 13 NM-titler, og 18 medaljer totalt.
Loftus Versfeld Stadium
VM i fotball 2010
Kampoppsett:
Harald Blåtann
Harald Blåtann på stein
Hva som menes med «vant seg hele Danmark og Norge» er omstridt. Noen har tolket det slik at Danmark var splittet mellom flere småkonger, og Harald Blåtann samlet det meste av Danmark under sin autoritet slik Harald Hårfagre hadde gjort i Norge. Det kan også bety at han gjenerobret det sydlige Jylland som muligens hadde vært under tysk kontroll i en periode.
Underkastet kristendommen
Harald Blåtann er kjent som mannen som lot seg kristne etter et sagnaktig møte med munken Poppo som etter sigende bar jernbyrd for å overbevise kongen om Kristi makt. Sagnet er neppe historisk. Harald kan like gjerne ha vært kristen hele sitt voksne liv, noe som ikke kan dokumenteres, og selve den offisielle «kristning» av Danmark skjedde helt eller delvis av politiske årsaker. Dels fratok den det kristne tysk-romerske keiserrike en god begrunnelse for å angripe og undertvinge Danmark, og dels kan Harald meget vel ha sett at fremtiden lå i å tilslutte seg det kristne, Europa.
Den kristne religionen ble uansett stadig mer integrert hos danene som lå nærmere Europa enn Norge og Sverige. Selv enkelte av stormennene ble omvendt og bispeseter ble etablert, som i Slesvig, Ribe og Århus. Det første dokumenterte misjonsforsøk ble gjort av den engelske misjonæren Willibord tidlig på 700-tallet. Forsøket var mislykket, men etter sigende fikk Willibord med seg 30 unge dansker tilbake til England, sannsynligvis for å utdanne dem til prester. Andre forsøk ble gjort etter denne tiden som også var stort sett mislykket. I 845 herjet danene byen Hamburg hvor Ansgar, Hamburgs biskop, oppholdt seg. Som et indirekte resultat ble Ansgars erstatning at han fikk det rikere bispesetet i Bremen som ble slått sammen med Hamburg.
Det var ikke før i 935 at kristne misjonærer hadde et større gjennombrudd i Danmark. På denne tiden fikk Unni, erkebiskopen av Hamburg-Bremen, tillatelse fra Harald Blåtann, selv om han ennå ikke var blitt konge, til å preke over hele Danmark. Så tidlig som 948 ble bispeseter etablert av tyske misjonærbiskoper i Hedeby, Ribe og Århus. Harald Blåtann ble døpt mellom 960-965 og ble således på linje med andre europeiske konger, unntatt de øvrige nordiske.
Bispesetet i Odense ble etablert i 980 og det hellige offerstedet Vejle i Jylland ble forlatt. Kong Harald flyttet kongsgården til Roskilde og reiste en trekirke forbeholdt Den hellige treenighet. Kirker ble bygget på mange steder under kong Haralds regjering der tyske og noen danske prester prekte.
Harald Blåtann bidro aktivt til å spre kristendommen. Den norske jarlen på Lade i Trøndelag, Håkon Sigurdsson, som hadde vært i Danmark og kjempet på dansk side mot tyskerne ble tvunget til å ta med seg tyske prester hjem til Norge. I henhold til Snorre satte en svært motvillig Håkon jarl dem på land så snart han var kommet ut av syne, seilte videre og brøt all kontakt med den kristne danskekongen.
Forsvarsanlegget Danmark
Gorm den gamles invasjon av Friesland i 934 blandet ham inn i en krig med den tyske keiseren og etter å ha blitt beseiret ble Gorm tvunget til å gjenreise de kirkene han hadde revet og tillate kristne fri adgang til riket. Gorm døde året etter og Harald ble konge. Biskop Unni fra Bremen preket i Jylland og fikk den unge kongen til å lytte, men ikke til å la seg døpe. Harald søkte å holde tyskerne ute av riket ved å forsterke forsvarsmuren Dannevirke, en serie av festningsvoller og festninger som eksisterte helt til siste halvdel av 1800-tallet.
I løpet av sin tid satte Harald i gang reisningen av runesteinene på Jelling, men også andre prosjekter som festningsverker på fem strategiske steder, de såkalte Trelleborgene: Trelleborg på Sjælland, Nonnebakken på Fyn, Fyrkat sentralt i Jylland, Aggersborg i nærheten av Limfjorden og Trelleborg i nærheten av byen av samme navn i Skåne. Alle de fem festningene hadde lik form: perfekte sirkler med åpninger på fire sider, lik et solkors som delte sirkelen i fire områder med store langhus i kvadratiske mønstre. En sjette Trelleborg er lokalisert i Borgeby i Skåne (som i dag tilhører Sverige). Den har samme form og har blitt datert tilbake til rundt år 1000 og kan derfor ha blitt bygget av Harald Blåtann.
Harald Blåtann bygget også den eldste kjente broen i sørlige Skandinavia, kjent som Ravningebroen ved Ravninge og som var fem meter bred og 760 meter lang.
Harald Blåtann som konge
Med absolutt autoritet i Danmark kunne Harald Blåtann også vende oppmerksomheten utover landets grenser. Han kom gjentatte ganger til hjelp for Rikard I av Normandie (i årene 945 og 963). Han tok også Harald Hårfagres sønnesønn Harald Gråfell under sin beskyttelse i dennes kamp om den norske kongetronen, og sviktet ham igjen senere som en del av det taktiske spillet med å spille ulike aktører ut mot hverandre. Ved å sette opp en felle for Harald Gråfell i 970 som fikk ham drept, satset Harald Blåtann isteden på Håkon jarl, som hadde vært med på å forsvare Daneveldet mot tyskerne. Det viste seg at Håkon jarl var en langt sluere hersker enn danskekongen hadde ventet, og jarlen ristet av seg båndene til Danmark straks han var kommet til makten.
De norrøne kongesagaene, spesielt dem av Snorre Sturlason, har framstilt Harald Blåtann i et negativt lys. Han ble tilsynelatende to ganger tvunget til å underkaste seg den svenske vikinghøvdingen Styrbjørn Sterke; først ved å gi Styrbjørn en flåte med skip og menn, og ved å gi ham sin datter Tyra Haraldsdatter, og deretter for andre gang ved å gi Styrbjørn flere skip. Styrbjørn Sterke seilte nord til Uppsala i Sverige for å ta den svenske tronen med makt fra kong Erik Seiersæl, men da brøt Harald Blåtann sitt troskapsløfte og flyktet tilbake til Danmark og unngikk å møte den svenske hæren ved Fyrisvall.
En konsekvens av at Harald Blåtanns hær tapte for tyskerne i 974 var at hans grep om Norge ble svekket og at tyskerne bosatte seg ved grensen til Danmark i sør. I 983 ble de tyske bosetterne drevet ut, av en hær bestående av et slavisk folk, obodriterne og Haralds krigere. Kort tid etter var dog Haralds tid som konge over. Ikke av ytre krefter som fra Norge eller fra Tyskland, men av hans egen sønn, Svein Tjugeskjegg.
Harald Blåtanns død
Flere kilder hevder at hans sønn erobret kongsmakten fra sin gamle far. En av kildene er Snorre Sturlasson i Heimskringla som skriver:
Harald Blåtann døde den 1. november i enten 985 eller året etter. Det er svært usikkert om han faktisk ble gravlagt i Roskilde domkirke. Adam av Bremen beretter at hæren tok den døde Harald Blåtann til Roskilde etter hans død i «Jomsborg» (trolig Wolin ved Oders utløp i våre dagers Polen). Angivelig skulle han begraves i den Trefoldighetskirken det ble sagt at han hadde fått reist. I så fall må den ha ligget på tomten der Roskilde domkirke står i dag, men noen slik kirke er aldri blitt påvist.
Harald Blåtann i ettertid
I romanen Röde Orm av den svenske forfatteren Frans G. Bengtsson foregår en stor del av fortellingen ved hoffet til en aldrende Harald Blåtann, kort tid før Svein Tjugeskjeggs opprør. En av figurene i boken, en kristen prest, gjør en sammenligning med den bibelske fortelling om kong David og hans sønn Absalom. Hovedfiguren Orm blir gift med danskekongens datter Ylva.
Blåtannteknologien, på engelsk kalt «Bluetooth», en spesifikasjon for trådløs, kabelfri forbindelse mellom datamaskiner og andre elektroniske enheter som mobiltelefoner, PDA-er og printere er oppkalt etter den gamle danske kongen. Årsaken til dette er ifølge oppfinnerne at Haralds diplomati førte til at fiender forhandlet seg imellom. Teknologiens logo består av Harald Blåtanns initialer i runer, H og B.
Baicheng
Baicheng (kinesisk: 白城; pinyin: Báichéng; Wade-Giles: Pái-ch'éng) er en kinesisk by på prefekturnivå i provinsen Jilin i det nordlige Kina. Den har mye industri. Befolkningen anslås (2004) til 2 millioner. I byen ligger bla Baicheng kullkraftverk med planer om utvidelse til hele 3,3 GW effekt.
Administrative enheter
Byprefekturet Baicheng har jurisdiksjon over ett distrikt (区 qū), 2 byfylker (市 shì) og 2 fylker (县 xiàn).
Samferdsel
Kinas riksvei 302 løper gjennom området. Den går fra Hunchun i provinsen Jilin til Ulanhot i Indre Mongolia.
Den andre internasjonalen
Den andre internasjonalen var en sammenslutning av sosialistiske partier hovedsakelig i Europa mellom 1889 og første verdenskrig. Det ledende partiet i Internasjonalen var det tyske SPD, både i kraft av oppslutninga dette partiet hadde i hjemlandet og i kraft av teoretisk tyngde, med medlemmer som Karl Kautsky, Eduard Bernstein og Rosa Luxemburg.
SPD og SFIO
Det som prega det tyske sosialdemokratiske partiet SPD og dermed også et stykke på vei Internasjonalen, var ein slags "sentrisme", der man i ord fulgte en ortodoks marxisme, mens man i praksis utvikla en pragmatisk reformisme. Dette var særlig utprega der fagforeningene sto sterkt, som i Tyskland.
Det franske sosialistpartiet PS-SFIO var med Jean Jaures i brodden fra 1905 mindre prega av et dogmatisk forhold til marxistisk teori, men også mindre byråkratisk og mer aktivt i å prøve å organisere motstand mot den truende storkrigen. Det tyske partiet danna seg liksom en ghetto der det både holdt avstand fra det borgerlige samfunnet, men også i liten grad utfordra eller påvirka det. Dette er blitt kalt en "negativ integrasjon" eller en "revolusjonær ventepolitikk". Det franske partiet var mer åpent i sin funksjon i samfunnet, også mer åpent for såkalt «ministersosialisme», det vil si å delta i regjeringssamarbeid med ikke-sosialistiske partier.
Også det østerrikske SPÖ og det belgiske arbeiderpartiet var viktige parti i den andre Internasjonalen, mens for eksempel det britiske Labour Party og Det russiske sosialdemokratiske arbeiderpartiet av ulike grunner hadde mindre påvirkning.
Det norske Arbeiderpartiet var også medlemsparti i Andre Internasjonalen.
Kongressene
Det høyeste organet i Internasjonalen var kongressene. Kongressene blei holdt i Paris i 1889, Brussel i 1891, Zürich i 1893, London i 1896, Paris i 1900, Amsterdam i 1904, Stuttgart i 1907, København i 1910 og Basel i 1912.
Oppløsning og fortsettelse
Organisasjonen gikk i oppløsning etter at første verdenskrig brøyt ut i 1914. De fleste medlemspartiene i de krigførende landa makta ikke å stå imot presset fra styresmaktene og en til å begynne med krigsvennlig opinion, og støtta sine egne lands regjeringer. Viktige unntak var det italienske sosialistpartiet og det russiske sosialdemokratiske partiet. Norge var nøytralt, så Arbeiderpartiet her i landet ble ikke satt på denne prøva.
Den andre internasjonalen gjenoppsto etter visse vansker i 1923, under navnet Sosialistiske Arbeider-Internasjonalen (SAI), og etter andre verdenskrig som den nåværende Sosialistiske Internasjonalen (SI). Det norske Arbeiderpartiet ble ikke medlem i SAI før i 1938, men har vært medlem i SI siden starten.
Swiss Arms
Swiss Arms AG (tidligere SIG Arms AG) er en sveitsisk våpenprodusent.
Historie
Opprinnelig ble SIG-firmaet opprettet i 1853 som en vognfabrikk av Friedrich Peyer im Hof, Heinrich Moser og Conrad Neher. Da de fikk en kontrakt på å produsere 30 000 musketter skiftet de navn til «Schweizerische Industrie Gesellschaft – SIG», (Sveitsisk Industrielt Selskap). SIG produserte senere den populære pistolserien SIG P210, og etterhvert gikk de i samarbeid med den tyske våpenprodusenten J.P. Sauer & Sohn GmbH. På 70-tallet kom SIG SAUER-serien med SIG P220 i 1975. Firmaet skiftet navn fra SIG Arms AG til Swiss Arms AG da det ble kjøpt av Michael Lueke og Thomas Ortmeier i oktober 2000.
Vincent Lecavalier
Vincent Lecavalier (født 21. april 1980 i Ile Bizard, Quebec) er en fransk-canadisk hockey spiller og kaptein for Tampa Bay Lightning i National Hockey League.
Spillende karriere
Vincent Lecavalier ble drafted først av alle av Tampa Bay i NHL Entry Draft 1998, og Lightnings nye eier Art Williams sa at Lecavalier ville bli "the Michael Jordan of hockey".
Den 1. mars 2000, som oppfølging av hans fine sesong året før, ble han utnevnt til kaptien, og ble den yngste kapteinen i NHL's historie med sine 19 år og 11 måneder (senere passert av Sidney Crosby). Før det ble rekorden hold av Steve Yzerman som ble utnevnt til kaptein i Detroit Red Wings når han var 21 år og 5 måneder.
Slaget ved Alligator Bridge
Slaget ved Alligator Bridge fant sted 30. juni 1778 og var den viktigste trefningen i oberst Elijah Clarkes tredje og siste felttog for å erobre East Florida under den amerikanske uavhengighetskrigen. I et katastrofalt slag møtte Clarkes 300 militsmenn fra Georgia en langt større styrke som bestod av britiske regulære soldater, lojalister og indianere. Hans nederlag gjorde at området var under solid britisk kontroll.
Bakgrunn
Som med de foregående mislykkede forsøkene i regionen, nektet politikerne i sør å gi offiserene i den kontinentale armé full kommando over deres militser. Mens general Robert Howe ventet med rundt 400 regulære soldater ved Fort Tonyn i nord på at Georgias guvernør John Houstoun og generalen Andrew Williamson fra South Carolina skulle ankomme med sine militser, forfulgte Clarke en fiendtlig avdeling som nettopp var blitt drevet ut av en utpost vest for fortet. Han og hans menn ble stoppet ved Alligator Bridge, hvor major Marc Prevost raskt hadde etablert feltbefestninger.
Slaget
I befestningene sto 500 britiske soldater. Ytterligere 200 soldater var utenfor sammen med rundt 100 rangere. Clarke tok en avdeling med ryttere og angrep det han vurderte som et svakt punkt i den britiske linjen. Han forventet å bryte linjen og fylle på med resten av sine menn i bruddet. Men hestene hadde problemer med å komme seg gjennom buskene og tømmerstokkene som var satt opp som en hinderløype. Da de kom seg fri fra denne, nådde de en grøft som var laget for samme formål. Grøften var for bred til at hestene kunne hoppe over, og dette var øyeblikket britene valgte å begynne å skyte og rope. Clarke ble såret og nesten tatt til fange før han fikk beordret en tilbaketrekning. Noen sier han bestemte seg etter et motangrep fra britiske styrker som var plassert utenfor befestningene. Uansett hva grunnen var, trakk Clarke seg tilbake etter at ni menn var blitt drept i kampene. Han mistet flere i sult og sykdom som førte til at invasjonen i 1778 kollapset.
Hugh McGregor Ross
Hugh McGregor Ross (født 31. august 1917 i Nairobi, Kenya, død 1. september 2014, Painswick, Gloucestershire, England) var en tidlig pionér innen den britiske databehandlingsprosessen. Han var involvert i standardiseringen av ASCII og ISO 646 og jobbet tett sammen med pioneren Bob Bemer. ASCII ble først allment kjent i Europa som Bemer-Ross koden.
Ross var også en av de tre designerne bak ISO 6937 som han lagde sammen med Peter Fenwick og Luek Zeckondorf. Han var en av de viktigste arkitektene bak den universelle Tegnsett ISO / IEC 10646 da den først ble unnfanget. Hugh var ekspert i Thomas-evangeliet i Bibelen og han skrev flere bøker om dette evangeliet. Han var også kveker og har skrevet om George Fox.
Zakaria Chihab
Zakaria Chihab (født 5. mars 1926, død 1984) var en libanesisk bryter som deltok i de olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Chihab vant en olympisk sølvmedalje i bryting under Sommer-OL 1952 i Helsingfors. Han kom på andreplass i den nest letteste vektklassen, bantamvekt opp til 57,0 kg, i gresk-romersk stil bak Imre Hódos fra Ungarn.
Imperator
På latin var den feminine formen for imperator da imperatrix, noe som hentydet på en kvinnelig hersker.
Etter at Romerriket brøt sammen i Vest-Europa på 400-tallet, fortsatte latin å bli brukt som språket innenfor utdannelse og diplomati i en del århundrer. De romerske keiserne i senantikken, det vil si de bysantinske keiserne i Konstantinopel, ble referert til som imperatores i latinske tekster mens de på gresk ble referert til som basileus (konge).
Etter 800 ble imperator benyttet (sammen med augustus) som en formell latinsk tittel av de karolingske og de tysk-romerske keiserne fram til 1806 og av de østerrikske keiserne fram til 1918.
Folkerepublikken Kinas liste over nasjonale historiske minnesmerker og kulturgoder
Folkerepublikken Kinas liste over nasjonale historiske minnesmerker og kulturgoder (kinesisk: 全国重点文物保护单位, pinyin: Quánguó zhòngdiǎn wénwù bǎohù dānwèi, = «Nasjonale historiske minnesmerker og kulturgoder under statlig vern») er en liste oppstilt av den kinesiske regjering ved Statsrådet som skal favne verneverdige landets historiske og kulturelle minner.
EM i curling 1979
Det deltok 11 lag for herrer og 9 lag for kvinner.
Kvinner
For Norge spilte Ellen Githmark, Trine Trulsen, Ingvill Githmark og Kirsten Vaule.
Eksterne lenker
WCF Statistics
Moje Öholm
Mauritz «Moje» Öholm (født 21. desember 1883, død 14. september 1954 ) var en svensk skøyteløper.
Öholm vant EM på skøyter, allround i 1907 og 1908 samt bronse i EM i 1909. Han tok bronse i VM i 1908.
Urindoeuropeisk religion
Urindoeuropeisk religion er en hypotetisk felles forhistorisk religion blant de indoeuropeiske folkene. Den antas å ha utviklet seg via seinere urindoeuropeisk religion og mytologi til indoeuropeisk religion, og videre til indisk religion, iransk religion, gresk religion, germansk religion, norrøn religion, og andre språklig beslektede religioner.
Rekonstruksjonen av hypotesene nedenfor er basert på lingvistisk analyse ved hjelp av den komparative metode (sammenlignende). Arkeologisk bevis er vanskelig å tilpasse en bestemt kultur i perioden av tidlig indoeuropeisk kultur i kobberalderen. Andre tilnærminger til urindoeuropeisk mytologi er mulige, mest kjent er trefunksjonalitetssystemet eller hypotesen til den franske komparativ filologen Georges Dumézil.
Verdenstreet
Det synes å ha vært en forestilling om et verdenstre i de tidligste tider. I germansk mytologi var det ofte et asketre, som med Irminsul. I norrøn mytologi Yggdrasil, en ask (eller barlind; de gamle oversettelsene har blitt trukket i tvil i senere år) med grener som rekker ut over hele verden og opp over himmelen, men også et sammensatt og komplisert bilde hvor treet var Odins tre som han red som hest (derav navnet Ygg, «skrekkelig», og drasill, «hest») (Det er her snakk om at Odins bevissthet "red" treet for å reise til de forskjellige verdenene, for å utvikle større kunnskap og forståelse av verden; denne fortellingen er ytterligere forklart på sidene om Odin og Yggdrasil). I hinduismen eksisterte forestillingen om et Banyantre. Det var en eik i slavisk mytologi og i keltisk mytologi et hasseltre. I klassisk gresk mytologi er den nærmeste analogien til dette konseptet Olympos, et fjell øst i Hellas. Det var imidlertid også en senere folkeminnetradisjon om et verdenstre som ble saget ned av Kallikantzaroi, greske underjordiske gobliner eller nisser/dverger; kanskje et lån fra andre kulturer.
Dragen eller slangen
En fellesmyte som kan bli funnet hos nær alle indoeuropeiske mytologier er kampen som avsluttes med at en slange, stundom en drage, blir drept. En del av disse er:
Det er også analoge fortellinger i andre nabomytologier: An eller Marduk mot Tiamat i mesopotamisk mytologi; Ra mot Apep i egyptisk mytologi; Baal eller El mot Lotan eller Yam i mytologier i Levanten; Jahve eller engelen Gabriel mot Leviatan eller Rahab eller Tannin i jødisk mytologi; Erkeengelen Mikael og Jesus mot Satan (i form av en sjuhodet drage); jomfru Maria som knuser en slange i romersk-katolsk ikonografi; Sankt Georg mot dragen i kristen mytologi.
Myten symboliserer et sammenstøt mellom ordenskreftene og kaoskreftene (representert med slangen), og guden eller helten vil alltid vinne (unntatt i en del mytologier slik som den norrøne myten om Ragnarok). Det er derfor mest sannsynlig at det i den urindoeuropeiske gudeverden eksisterte en form for drage eller slange, muligens med flere hoder, og antagelig knyttet til en gud for underverden og/eller vann. Det finnes mange slangeaktige vesener i flere ktoniske og/eller akvatiske indoeuropeiske gudeverdener, eksempelvis i mange greske akvatiske guddommer, mens kjent er Poseidon, Okeanos, Triton, Tyfon (som også bar mange ktoniske attributter men er ellers ikke særlig knyttet til havet), Ofion, og dessuten i slaviske Veles.