cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bærerakett
Trinn
Alle dagens (per 2022) bæreraketter består av mer enn ett trinn, som kobles fra etter hvert som drivstofftankene blir tomme. Trinnene er som regel stablet i høyden, men det er også vanlig at det første trinnet har to eller flere hjelperaketter fastspent på siden for å øke skyvekraften. Disse starter samtidig med hovedtrinnet/førstetrinnet, men brenner ut og kobles fra dette underveis.
Dersom romfartøyet skal til Månen eller en planet benyttes vanligvis et ekstra, øvre rakettrinn som akselererer romfartøyet videre opp til unnslipningshastigheten på rundt 11 km/s (40 000 km/t). Romfartøyet, med det øvre rakettrinnet, blir da som regel på forhånd sendt opp i en lav parkeringsbane rundt Jorden, hvor det kretser i f.eks en times tid eller så, før det øvre rakettrinnet tenner. Også her tar avfyringen og akselerasjonen relativt kort tid, 10 – 15 minutter for rakettrinn med flytende drivstoff. Deretter kastes trinnet av, og romfartøyet fortsetter videre i fri flukt. Det tar som regel noen dager å nå fram til Månen. Til Mars og Venus tar det flere måneder. Til de andre planetene kan det ta flere år.
Masse
De fleste bærerakettene veier flere hundre tonn ved start. Nyttelasten, dvs. satellitten eller romfartøyet som til slutt havner i bane rundt Jorden, har en masse i størrelsesorden 2-3 % av dette, ofte mindre (men ca. 5% for hele romfergen). Ved oppskyting til høye baner (som krever mye energi), som geostasjonære baner, eller ved ferder til andre planeter, utgjør nyttelasten oftest 1 % eller mindre av bærerakettens startmasse.
Per 2022 er USAs nye Space Launch System (SLS) verdens kraftigste bærerakett.
Typer
Det finnes mange typer bæreraketter, de fleste finnes i flere varianter, gjerne som hele ”familier”. De fleste russiske og amerikanske bæreraketter er videreutviklede modeller av interkontinentale rakettvåpen (ICBM), opprinnelig beregnet på å sende atomladninger over til den antatte fienden på andre siden av kloden.
Noen av bærerakettene, eller bærerakettfamiliene som er eller har vært i bruk er:
Kostnader
De fleste bærerakettene produseres av store private selskap som selger oppskytinger til private satellitteiere eller offentlige organisasjoner som NASA eller USAF. Pris på en oppskyting av en stor, kommersiell bærerakett ligger gjerne på rundt 100 millioner dollar eller euro. Dette blir imidlertid ofte fordelt på to satellitter pr. oppskyting. Store, ikke-kommersielle bæreraketter, som Titan IV, kan ha oppskytingskostnader på opp til 450 millioner dollar. Prisen på nyttelasten er ofte enda høyere.
Oppskytingsbaser
Bæreraketter skytes opp fra noen relativt få oppskytingsbaser rundt om i verden.
To mer spesielle oppskytingssteder er verdt å nevne: De amerikanske, private Pegasus-rakettene slippes fra Lockheed 1011-fly fra rundt 13 km høyde. Pegasus er utstyrt med vinger og foretar første del av ferden i horisontal flukt, i motsetning til alle andre bæreraketter. Pegasus brukes kun til oppskyting av ganske små satellitter.
Det kommersielle selskapet Sea Launch skyter opp de forholdsvis kraftige Russisk-Ukrainske Zenit SL-rakettene fra en havgående, ombygget oljeplattform, som bringes ut Stillehavet før hver oppskyting. Norske Kværner har bygget om oljeplattformen til oppskytingsbase, og deltar i Sea Launch-prosjektet sammen med selskap fra USA (Boeing), Ukraina (Jusjnoje) og Russland (Krunitsjev).
Russerne har skutt opp noen få satellitter fra ubåter.
Herculaisia
Herculaisia er en slekt av biller som hører til gruppen gullbasser (Cetoniinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Bærerakett
Drivstoff
Bæreraketter bruker forskjellige typer rakettdrivstoff. Flytende drivstoff er vanligst, men hjelperaketter kan være faststoff-raketter.
Herculaisia
Utseende
Nokså store (30-40 millimeter), svarte gullbasser. Pronotum har en bred stripe av lys (skittenhvit til gul) bestøvning på hver side, dekkvingene har et stort, lyst bestøvet felt i midten. Hannen har et langt, båndformet, oppoverbøyd horn på snuten, dette er kløvet i spissen.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
Streptococcus agalactiae
Gruppe B-streptokokker (Streptococcus agalactiae), GBS, er den eneste bakteriearten, i gruppe B i Lancefields inndeling av beta-hemolytiske streptokokker. De kalles beta-hemolytiske på grunn av sitt utseende med fullstendig hemolyse rundt koloniene ved vekst på blodagar-skål.
De er i dag den viktigste årsak til blodforgiftning (sepsis), lungebetennelse og hjernehinnebetennelse hos nyfødte barn. De eksisterer i skjeden hos ca. en tredjedel av kvinner i fertil alder. Nesten halvparten av disse overfører bakterien til barnet under fødselen. Tross det, blir meget få barn syke (to til tre av tusen nyfødte), dvs. at ca. 40-70 nyfødte blir syk med GBS i Norge hvert år.
Anders Mus
Anders Mus (død 1535) var biskop i Oslo fra 1506 til 1521.
Streptococcus agalactiae
Hos voksne kan GBS gi sepsis ("blodforgiftning"), bløtdelsinfeksjoner, lungebetennelse og endokarditt (betennelse i hjerteklaffer) spesielt hos personer med redusert immunforsvar (diabetikere, alkoholikere, eldre).
Anders Mus
Liv
Anders Mus var dansk. Det antas at han var i slekt med en Anders Mus som var prost ved Mariakirken i Oslo fra 1424 til 1437 og en Anders Mus som var biskop på Grønland fra 1459 til 1476. I 1505 ble bispestolen i Oslo ledig etter Herlog Korning. Domkapitlet valgte da klerken Torkil Jensson til ny biskop, i et valg som ble bekreftet av erkebiskopen i Nidaros og paven i Roma. Kong Hans overtalte imidlertid paven til å gi Anders Mus provisorisk utnevnelse til biskop. Anders Mus kom til Oslo i følge med prinsen (den senere Kristian II), mens Torkill Jensson møtte rømme til Sverige, hvor han en stund fortsatte å kalle seg biskop av Oslo.
Anders Mus har vært kalt «et kreatur av Kristian» og prinsens «lydige tjener» Han fulgte med Kristian mens denne var i Norge 1507–08, og deltok i tilfangetakelsen av biskop Karl av Hamar. Senere holdt han Karl som fange i sin bispegård på prinsens vegne. I 1513 deltok han i valget av Kristian til konge i Norge etter kong Hans' død.
Streptococcus agalactiae
GBS er i Norge en nominativ meldepliktig sykdom til Meldingssystem for smittsomme sykdommer (MSIS) administrert av Nasjonalt folkehelseinstitutt.
Anders Mus
Liv
Etter kroningen ser han nærmest ut til å ha fungert som Kristians stattholder på Østlandet. I 1516 hadde imidlertid kongens forhold til biskop Anders vendt seg til det verre. Kongens høvedsmann på Akershus festning, Hans Mule, og Anders' fiende, prosten ved Mariakirken Hans Olssøn, gjorde livet surt for ham, til han i 1521 måtte trekke seg som biskop og ble etterfulgt av høvedsmannen Hans Mule.
Etter kong Kristians fordrivelse fra Danmark i 1523 forsøkte Anders Mus å få bispedømmet tilbake. Hans Mule hadde imidlertid skaffet seg den nye kongen, Fredrik Is støtte. Anders Mus hadde riktignok fortsatt pavens støtte, som i 1524 erklærte avsettelsen hans ugyldig. Men under press av det danske riksrådet måtte Anders Mus gå til forlik med Hans Mule våren 1524. Etter dette forliket skulle Hans Mule beholde bispestolen, mens Anders Mus for sin livstid fikk inntektene av Skien og Tønsberg prosti, samt fem andre prestegjeld og Moland gods i Båhuslen. På riksrådsmøtet i Bergen i august 1524 ble det dessuten bestemt at Anders Mus skulle være nærmest til å etterfølge Hans Mule hvis han døde. Men da Hans Mule døde bare en måned senere, overtalte Vincens Lunge Anders Mus til å frasi seg denne rettigheten til fordel for erkebiskop Olav Engelbrektssons kandidat Hans Rev.
Anders Mus fortsatte likevel å kalle seg biskop og ha plass i det norske riksrådet. Han bodde ofte på gården Teie utenfor Tønsberg, hvor han lå i strid med lensherren Erik Ugerup.
Percy Ernst Schramm
Percy Ernst Schramm (født 14. oktober 1894 i Hamburg, død 12. november 1970 i Göttingen) var en tysk historiker. Han er internasjonalt kjent for sin forskning på politisk symbolisme og ritualer, spesielt middelalderens statsideologier og hvordan herskerne i Det tysk-romerske rike presenterte sin autoritet gjennom bilder og ritualer, samt på overføringen av ideer om Romerriket i middelalderens politiske og religiøse tenkning. Hans arbeid på dette området er fortsatt av grunnleggende betydning innen kunsthistorie og politisk teori. Schramm er også kjent for sin forskning på bystaten Hamburgs historie, herunder det monumentale tobindsverket Neun Generationen om hans egen hanseatiske familie og dens omkrets, og dermed Hamburgs ledende samfunnslag, over tre århundrer. For militærhistorikere er Schramm dessuten kjent for å ha ført de offisielle krigsdagbøkene for Oberkommando der Wehrmacht i perioden 1943–45, samt for sine bøker om nyere militærhistorie.
Schramm tok doktorgraden i 1922 med en avhandling om Otto III av Det tysk-romerske rike. Dobbeltverket Kaiser, Rom und Renovatio fra 1929 markerte hans gjennombrudd som anerkjent historiker. Han var fra 1929 til 1963, med et avbrudd under krigen da han tjenestegjorde som major, professor i historie ved Universität Göttingen.
Percy Ernst Schramm tilhørte en kjent hanseatisk kjøpmannsfamilie i Hamburg og var sønn av advokat, senator og andreborgermester (visestatsminister) i Hamburg Max Schramm. Han var far til den kjente Øst-Europa-historikeren Gottfried Schramm.
Schramm mottok ordenen Pour le mérite für Wissenschaft und Künste i 1958 og var dens kansler fra 1963 til sin død. Han mottok i 1964 også Österreichisches Ehrenzeichen für Wissenschaft und Kunst, og ble tildelt flere andre utmerkelser.
Han deltok som soldat (og etterhvert offiser) i første verdenskrig og ble for sin innsats tildelt Jernkorset klasse 1. Han deltok som offiser i starten av andre verdenskrig, men ble overført til en skrivebordsjobb i 1941.
Han ble medlem av SA i 1934 og søkte om medlemskap i NSDAP i 1937, men fordi ledelsen hadde tvil vedrørende hans politiske ståsted ble ikke medlemskapet godkjent før i 1939.
Halsbåndastrild
Halsbåndastrild er en fugl i gruppen Nesocharis i familien astrilder. Den forekommer i Burundi, Den demokratiske republikken Kongo, Rwanda, Tanzania og Uganda.
Drivhjul
Oppgaven til et drivhjul å overføre kraft til ulike typer flater som for eksempel tomgangshjul, mekaniske akslinger eller bakken for å drive rundt en maskin eller drive frem et kjøretøy.
Ved kraftoverføring til andre mekaniske deler som tomgangshjul anvendes oftest direkte kontakt eller drivreimer (alternativt drivkjeder).
Romferge
En romferge er et bemannet romfartøy som brukes på flere ferder ut i verdensrommet, og som skytes opp vertikalt, men lander horisontalt som et fly, ved å glidefly inn på en rullebane.
Amerikanske romferger
Selv om flere nasjoner har arbeidet med romferger, er det amerikanske romferger man i praksis mener når fenomenet blir omtalt.
Romfergene er langt større enn noe annet romfartøy som har brakt mennesker til og fra rommet. Romfergen som går inn i bane har en masse på rundt 100 tonn, avhengig av mengden nyttelast. Landingsmassen varierer av samme grunn, og ligger på rundt 80 tonn.
Ved oppskytingen har hele romfergen – med drivstoffraketter – en masse på over 2000 tonn. Dette er «bare» to tredeler av oppskytingsmassen til Saturn V/Apollo, som brakte mennesker til månen.
Fem amerikanske romferger har foretatt romferder, i denne rekkefølgen:
I tillegg kommer de to romfergene «Enterprise» og Pathfinder, som begge ble bygget for testbruk. Sistnevnte som en «dummy» for Enterprise, slik at det ikke skulle være nødvendig å trene på håndtering av denne på bakkenivå.
8. juli 2011 ble «Atlantis» skutt opp for siste gang som STS-135. Da «Atlantis» landet ved Shuttle Landing Facilitys rullebane 15 ved John F. Kennedy Space Center i Florida den 21. juli satte det sluttstreken for NASAs 30 år lange romfergeprogram.
Historikk
Det amerikanske romfergeprogrammet ble utviklet på 1970-tallet fordi man med et gjenbrukbart romfartøy mente å bli i stand til å foreta romferder og oppskyting av nyttelaster hyppigere og rimeligere enn med tradisjonelle éngangs bæreraketter, som til da hadde vært eneste alternativ for å komme opp i rommet.
Den første romfergeoppskytingen, med Columbia, fant sted 12. april 1981, tilfeldigvis på 20-årsdagen for historiens første bemannede romferd, som ble foretatt med det sovjetiske romskipet Vostok 1.
Romfergene viste seg snart å ikke svare til de opprinnelige forventningene; de var dyrere i drift og tok lenger tid å overhale mellom hver ferd enn man hadde håpet. De ble besluttet ikke benyttet til «rene» oppskytingsoppgaver, hvor man i stedet kan benytte ubemannede éngangs bæreraketter.
Bruksområder
Romfergene foretok kun ferder i lav bane rundt jorden. De var aldri vært ment for, og var fullstendig ute av stand til, å foreta ferder til månen eller noen av planetene i solsystemet. Det har riktignok vært foreslått å montere sammen Måne- eller Mars-romskip i bane rundt jorden av deler brakt opp med romfergen, men dette ble ikke aktuelt før de ble pensjonert.
Romfergen hadde et lasterom som var 18,3 meter langt og 4,6 meter bredt. Nyttelaster på godt over 20 tonn kunne bringes opp i bane rundt jorden av romfergen, men kapasiteten sank hvis banehøyden eller inklinasjonen (baneplanets helning i forhold til ekvator) økte. En del nyttelaster, slik som enkelte romobservatorier, mange satellitter og samtlige romsonder, måtte sendes opp i baner som var mye høyere enn romfergen kunne nå. Da ble et eget rakettrinn, som PAM-D eller det kraftigere IUS, brakt opp i lav jordbane sammen med nyttelasten. Etter at disse var sluppet ut av romfergen tente trinnet og sendte nyttelasten opp i den ønskede, høyere banen.
Romfergene kunne ikke foreta ferder på stort mer enn to uker om gangen. Var det nødvendig med bemannede ferder av lengre varighet, ble disse foretatt i romstasjoner.
Begrensninger og kostnader til tross: De amerikanske romfergene var mer anvendelige enn andre romfartøy. Eksempler på oppgaver de har blitt brukt til, er:
Etter Columbia-ulykken 1. februar 2003 bestemte NASA-sjef Sean O'Keefe at de tre gjenværende romfergene av sikkerhetsgrunner bare skal brukes på ferder til og fra Den internasjonale romstasjonen (ISS), dvs. fortsette med arbeidet med å bringe romfarere, forsyninger, utstyr og moduler til og fra ISS, samt drive service og monteringsarbeide på stasjonen. Discovery, Atlantis og Endeavour ble pensjonert i 2011.
Militær bruk
Et viktig «salgsargument» overfor bevilgende myndigheter i USA på 1970-tallet var at romfergen også ville være nyttig for det amerikanske forsvaret.
De første ca. 10 årene romfergeprogrammet var i drift, ble det brukt til å skyte opp noen relativt få, men til dels store og avanserte militære satellitter (rekognoseringssatellitter og DSP-satellitter). Det skal også ha blitt testet ut forholdsvis enkel teknologi som sekundæroppgaver på noen få ferder, som et ledd i forskningsarbeide for det nå kansellerte Star Wars-programmet.
Romfergen hadde ikke militære oppgaver de cirka 15 siste årene. Alle militære satellitter skytes nå opp med éngangs bæreraketter.
Ferder
De amerikanske romfergene har vært skutt opp 135 ganger til sammen. To av disse ferdene har endt med havari og tap av både ferge og besetning:
De aller første romfergeferdene hadde mannskap på to. Senere har opptil åtte mennesker blitt skutt opp på en enkelt romfergeoppskyting. Det har aldri vært mer enn én romferge oppe i rommet om gangen. Under oppskytingen av Hubble-teleskopet i 1990, ble romfergen sendt opp til en høyde av drøyt 600 km. Ingen romferger har kretset høyere enn dette.
Etter at Columbia havarerte fikk romfergene flyforbud. Etter at årsaken til ulykken var klarlagt, ble de resterende romfergene modifisert og forbedret, og først den 26. juli 2005 ble romfergen Discovery skutt opp fra John F. Kennedy Space Center på Cape Canaveral.
Etterfølgere
De pensjonerte romfergene var for en stor del basert på 30 år gammel teknologi. De var dyre i drift, hver ferd koster anslagsvis mellom én halv og én milliard dollar. Derfor har det i mange år vært arbeidet med forslag til nye generasjoner romferger, under prosjektnavn som Rockwell X-30, Lockheed Martin X-33/VentureStar, Orbital Space Plane etc. Men på grunn av høye utviklingskostnader og tekniske problemer har ingen av disse planene blitt realisert.
Det ble derimot foretatt stadige og til dels omfattende forbedringer og oppgraderinger av romfergene inntil de tilslutt ble pensjonert den 21. juli klokken 05:57 EDT (09:57 UTC) da Atlantis landet for siste gang.
CEV
I januar 2004 holdt president George W. Bush en tale hvor han anmodet NASA om å se å komme seg ut av lav jordbane med bemannede romfartøy og av gårde til månen, med mulighet for senere, bemannede ferder til Mars. Til dette er det foreslått et nytt bemannet romfartøy, kalt Crew Exploration Vehicle (CEV).
23. august 2006 ble det annonsert at CEV-konseptet består av en Apollo-lignende romkapsel kalt Orion, og forskjellige typer moduler og rakettrinn som kan kobles til etter de behov de forskjellige romferdene vil by på. Man regner at Orion vil ha sin første flygning i 2012 og rundt 2015–2020 vil de neste bemannede ferdene til månen finne sted, mens de første bemannede ferdene til Mars neppe vil finne sted mindre enn 10, kanskje 15 år etter det igjen.
Sovjetiske romferger
Sovjetunionen bygde også romferger. De arbeidet med to typer; én stor og én liten. De store var svært like de amerikanske romfergene. Bare én (ubemannet) ferd ble gjennomført med denne typen. Det var med romfergen Buran i november 1988, og den ble skutt opp ved hjelp av den enorme bæreraketten Energija. De sovjetiske romfergene hadde ikke, til forskjell fra de amerikanske, egne motorer.
Energija/Buran-prosjektet ble nedlagt etter at Sovjetunionen ble oppløst på begynnelsen av 1990-tallet, fordi Russland ikke hadde penger til å fortsette med det alene. Buran ble ødelagt i 2002 da hangaren den var lagret i raste sammen.
Den lille romfergetypen, muligens kalt Uragan, skulle skytes opp med bæreraketter av typen Zenit. På 1980-tallet ble det foretatt en håndfull ubemannede ferder med testmodeller av denne romfergetypen. Disse ble sendt opp i bane rundt jorden, før de glidefløy tilbake og landet i havet, hvor de ble plukket opp. Også dette prosjektet ble senere kansellert, men Zenit-rakettene brukes i dag til bl.a kommersielle oppskytinger av vestlige satellitter.
Hermes
Hermes var under planlegging av ESA på 1980-tallet. Størrelsen skulle være ca. halvparten av de amerikanske romfergene, og den skulle skytes opp med en Ariane 5-rakett. Prosjektet ble kansellert på begynnelsen av 1990-tallet av økonomiske årsaker.
Hope
Hope-X, en ubemannet miniromferge, var under planlegging i Japan, men led i august 2000 samme skjebne som Hermes. Etter planen skulle romfergen skytes opp ved hjelp av såkalte H-II-bæreraketter.
SpaceShipOne
Om de nylig gjennomførte, og mye omtalte, ferdene med dette privatebygde romfartøyet kan kalles «ekte» romferder, er et annet spørsmål. Den er ingen romferge, til tross for at enkelte har hentydet det i massemedia. Kanskje kan den best karakteriseres som et rakettfly med potensial til å bli en slags sivil romferge en gang i nær framtid.
San Cristóbal de Rajan (distrikt)
San Cristóbal de Rajan er et distrikt i provinsen Ocros i regionen Ancash i Peru. Distriktets nasjonale statistikkode er 021408 og hovedstaden er Rajan. Distriktet ble opprettet den 15. oktober 1954.
Daniel Bacher
Daniel Bacher (født 17. desember 2004) er en østerriksk freestylekjører.
Bastøy fyr
Bastøy fyr (Norsk fyrliste nummer 031202) ligger på øya Bastøy i Oslofjorden sørøst for byen Horten i Vestfold fylke. Øya ligger i Horten kommune, men eies av staten.
Daniel Bacher
Han representerte Østerrike under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 17 i slopestyle.
Bastøy fyr
Bastøy fyr ble opprettet i 1840. Fyranlegget bestod opprinnelig av et bygg i laftverk med fyrlykten i et karnapp på gavlveggen og et uthus med fjøs og vedbod. Fyret ble forbedret 1849, men nedlagt 1896. Dagens fyrbygning ble reist i sementhulstein der det gamle fyret hadde stått. Det ble første gang tent 20. november 1918. Bastøy ble nedlagt som bemannet fyr 30. juni 1986, men bygningen brukes fortsatt til blant annet kursvirksomhet.
Castejon gasskraftverk
Castejon (I) gasskraftverk er et relativt nytt kraftverk i Navarra nær elva Ebro i Spania, operert av selskapet E.R. de Ebro. Anleggets CO2-utslipp i 2008 var ca. 1 143 200 tonn, drøyt det dobbelte av anleggets utslippskvote.
Castejon (II) gasskraftverk  er et gasskraftverk i Navarra i Spania. Det har en installert produksjonskapasitet på 400 MW, fordelt på 2 turbiner. Dette er et av landets mindre fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 2000 og stod ferdig i 2003. Brenselkilden er naturgass.
De totale CO2-utslippene ved F.E. de Navarra Castejon II var i 2008 på ca. 320 130 tonn, utslippskvoten var samme år 298 050 tonn.
Aspidimorpha
Aspidimorpha er en artsrik slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Både larvene og de voksne (imago) er planteetere.
Utseende
Middelsstore, brede, gjerne brokete fargede skjoldbiller. Kroppen er dekket av pronotum og dekkvinger som danner et skjold, dette er hvelvet og ikke så flatt som hos mange andre skjoldbiller. Hodet er lite, antennene tynne og rundt halvparten så lange som kroppen, som er oval. Pronotum er noe rundet, beina forholdsvis korte.
Levevis
Både larver og voksne lever på planter og eter fra dem. Denne gruppen lever for det meste på bananplanter, bambus og planter i ingefærfamilien.
Utbredelse
Gruppen er utbredt i Afrika og Asia.
Systematisk inndeling
Hispinae inkluderer noen ganger gruppen (underfamilien) skjoldbiller, da som stammen Cassidini, i denne oversikten er den holdt utenfor, og plassert inn i som søstergruppen skjoldbiller. Andre klassifikasjoner plasserer denne gruppen (som Hispini) som en undergruppe av skjoldbillene.
Sun Li (softballspiller)
Sun Li (født 6. januar 1981 i Chongqing i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk softballspiller som er en del av det kinesiske landslaget. Hun var med og representerte Kina under Sommer-OL 2008, der laget endte på sjetteplass i sin gruppe.
Rio Novo do Sul
Rio Novo do Sul er en kommune i delstaten Espírito Santo i sørøstregionen av Brasil.
Petter Laake
Petter Laake (født 1947) er en norsk matematiker og professor emeritus i medisinsk statistikk. Han har arbeidet med forskning innen statistisk teori for utvalgsundersøkelser, multivariable statistiske metoder og modeller for målefeil. Laake har undervist på alle nivåer.
Jostein Gripsrud
Jostein Gripsrud (født 1952) er en norsk medieviter. Han er professor (dr. philos) i medievitenskap ved Universitetet i Bergen.
Petter Laake
Petter Laake tok examen artium ved Oslo katedralskole i 1966, og ble cand.real. ved Universitetet i Oslo i 1973. Han ble dr.philos. ved Universitetet i Oslo i 1988. Fra 1973 til 1979 var han ansatt ved Statistisk sentralbyrå (SSB). Fra 1980 var han ansatt ved Universitetet i Oslo, først ved det samfunnsvitenskapelige fakultet, og ved det medisinske fakultet fra 1988. Fra 1991 til 2017 var han professor i medisinsk statistikk da han ble professor emeritus. Laake har vært professor II ved Høgskolen i Molde siden 2017.
Laake etablerte i 2000 firmaet Statinet AS, der han var daglig leder til 2003. Firmaet er nå en del av Smerud Medical Research.
Petter Laake er bror av avdøde Knut Laake.
Jostein Gripsrud
Bakgrunn
I 1979 ble han alvorlig skadet i en stupeulykke nord i Sverige. Han holdt også på å drukne og ble reddet av kameraten Horace Engdahl. Gripsrud ble liggende ti måneder på sykehus og fikk varige men.
Gripsrud tok sin hovedfagseksamen i nordisk språk og litteratur ved UiB i 1979. Han var universitetslektor i norsk språk og litteratur ved Stockholms universitet i 1980 og 1981, før han ble forskningsstipendiat ved UiB. Han tok doktorgraden i 1988 på to avhandlinger (publisert som to bøker) om norske folkebevegelser og teatermediet mellom 1890 og 1940.
Virke
Fra 1984 var han som universitetsstipendiat den første fra humaniora ved det nye instituttet for medieforskning ved UiB, og ble førsteamanuensis der fra 1988 og professor i 1991.
Gripsrud har forelest ved en lang rekke institusjoner på flere kontinenter og har hatt flere lengre forskningsopphold internasjonalt. Han var bl.a. gjesteforsker ved USC og UCLA i 1987, igjen ved UCLA i 1993, i Paris 2008-10 (mest ved det norske senteret ved Maison des Sciences de l'Homme), i Brussel 2011 (som vinner av prisen International Franqui Chair, knyttet til Vrije Universiteit Brussels, Université Libre de Bruxelles og Universiteit Gent) og ved Helsingfors universitet 2017–18 som mottaker av the Helsingin Sanomat Fellowship ved the Helsinki Collegium for Advanced Studies.
Gripsrud har publisert bøker og artikler særlig om teater, populærlitteratur, filmhistorie, TV, journalistikk, populærmusikk, medie- og kulturpolitikk – samt relevant samfunns- og kulturteori for alle disse medier, genre og kulturelle former. Han har ledet en rekke nasjonale og internasjonale forskningsprosjekter, for tiden SCANPUB - The Immigration Issue in Scandinavian Public Spheres 1970 - 2020.
Han skrev manus for og var programleder i tv-serien «Kulturell uorden» (seks episoder) som gikk i to NRK- kanaler våren 2003. Han tok initiativet til og var første ansvarlige redaktør for nettmagasinet Vox Publica, et forum for «alle som interesserer seg for demokrati og ytringsfrihet».
Colin Wili
Colin Wili (født 14. september 1998) er en sveitsisk freestylekjører.
Han representerte Sveits under Vinter-OL 2022 i Beijing, hvor han ble nummer 19 i slopestyle.
Junior-VM i ishockey 1988
Junior-VM i ishockey 1988 ble arrangert i Moskva i Sovjetunionen i 1988.
Hellmuth Marx
Hellmuth Marx (født 17. juni 1915 i Linz i Østerrike, død 1. januar 2002 i Lienz) var en østerriksk billedhugger.
Hans liv
Marx kom til verden som den yngste av fem barn i Linz ved Donau. Hans far, Viktor Marx fra Graz (1870–1928), var offiser i den keiserlige hæren. Hans mor, Clara Marx født Pichler (1876–1948) kom fra Oberdrauburg (Gjestgiveri Post).
I 1926 gikk han på gymnas i Graz, hjembyen til farmoren (Theresia Pesendorfer fra en gruveeierfamilie). Han tok artium ved Marieninstitutt i juni 1933.
Fra 1933 studerte han arkitektur ved Den tekniske høyskolen i Graz i sju semester, muligens i fotsporene til Pichler-familien i Oberdrauburg, og var også student hos professorene Daniel Pauluzzi, Alfred Wickenburg og Fritz Silberbauer ved Kunstskolen i Steiermark (Steirische Landeskunstschule). Trolig var han også student hos Wilhelm Gösser, lederen for en mesterklasse i tre- og steinhuggerkunst. Wilhelm Gösser var sønnen til billedhugger Hans Brandstetter, som i 1909 skapte minnetavlen for dikteren Friedrich Marx i Oberdrauburg.
I 1938/1939 ble han innkalt til militærtjeneste i Klagenfurt, deretter måtte han dra som soldat til Ishavsfronten. Krigshendelsene brakte ham til Lappland i Finland og til Narvik i Norge. Han fikk lov til å avbryte militærtjenesten fra mai 1939 til januar 1940 for å gjestestudere ved Den alminnelige billedhuggeravdeling ved Akademi for bildende kunst i Wien etter å ha avlagt opptaksprøve med suksess. Takket være studiepermisjon kunne han studere der også i vintersemester 1941/1942.
I 1946/1947 kom han tilbake til Akademiet ved Schillerplatz i Wien som student ved mesterskolen for billedhuggerkunst hos Josef Müllner. I 1948 kunne han slå seg ned hos sin mor og sine to søstre i Heiligenblut ved Grossglockner. Etter studietiden i Wien bodde han i Heiligenblut fra juni 1947 til høst 1955 og fra 1948 begynte han å arbeide som frittstående kunstner. Etter noen år med pendling mellom Heiligenblut og Oberdrauburg slo han seg endelig ned i Oberdrauburg og bodde der i det gamle familiehuset Stainernhaus ved Postplatz (i dag Torget) til han døde. Den 1. januar 2002 døde Hellmuth Marx i Lienz.
Hans verk
Hellmuth Marx skapte som billedkunstner figurative verk. I hans kunst dominerte menneskekroppen. Først og fremst var han billedhugger, men i tillegg til denne hovedvirksomheten hadde Hellmuth Marx i løpet av sitt liv også viet seg til andre områder innenfor bildende kunst. En del av billedhuggerutdannelsen var akttegning og maleri som han til tider drev med og supplerte med fotografi. Fotonegativene, bl.a. portrettbildene, er gått tapt.
Elly Therese Thoresen
Elly Therese Thoresen (født 14. mars 1957) er en norsk politiker. Hun var ordfører i Nedre Eiker fra 2007 til 2011 og representerer Høyre.
Hellmuth Marx
Litteratur
Heidi Brunnbauer: Hellmuth Marx. Bildhauer in Oberdrauburg, Leben und Werke, ISBN 978-3-902589-51-4, Edition Weinviertel, 2014, s 9
Elly Therese Thoresen
Thoresen ble historisk som den første kvinnelige ordfører i Nedre Eiker, og den første ordfører på 100 år fra et annet parti enn Arbeiderpartiet. Knut Gjerde fra Fremskrittspartiet var varaordfører.
Eumichthini
Utseende
Nokså små, brunlige eller brunsvarte, blanke trebukker. Antennene er omtrent så lange som kroppen eller noe kortere. Pronotum er nærmest tønneformet med rundede sider, omtrent så langt som bredt, og tydelig smalere enn de parallellsidige dekkvingene. Lårene er klubbeformede.
Tvangsmedisinering
Tvangsmedisinering er en behandlingsform og et tvangsmiddel innen psykisk helsevern. Gjennom tvangsmedisinering påtvinges mennesker å ta kjemiske legemidler mot sin vilje. Bruken av psykofarmakologisk virkende substanser tar ofte sikte på å stabilisere individers tankeprosesser, atferd og/eller følelsesliv, men kan ha mer eller mindre alvorlige bivirkninger.
Tvangsmedisinering er regulert gjennom psykisk helsevernloven, og både oral og injektiv forskrivning er mulig. Behandlingen kan være av lengre eller kortere varighet og være av enten planlagt eller av mer akutt karakter. Tvangsmedisinering kan videre utføres både under tvangsinnleggelse på sykehus, og under poliklinisk behandling.
Kritikk
Det har vært debattert om samfunnet har for lav terskel for hva som kan anses for å være normalt hva angår tanker, følelser, opplevelser og atferd. Diskusjonen har ofte vært preget av en viss polarisering fra en sterk vektlegging av individets selvstendige rett og autonomi til selv fritt å bestemme over sitt eget liv under alle eller de fleste omstendigheter, til de som mener samfunnet har en plikt og rett til å ivareta individer som utgjør en fare for seg selv eller andre. Noen pasienter eller tidligere pasienter har gitt uttrykk for at de har hatt nytte av tvangsmedisinering, mens andre har gitt uttrykk for at tvangsmedisinering har blitt opplevd som dypt krenkende og nedbrytende for egen selvfølelse. Det har for øvrig vært rapportert bivirkninger av tvangsmedisinering slik også andre medikamenter enn psykofarmaka har bivirkninger. Selv om tvangsmedisinering er omstridt er det stort sett enighet om at frivillighet er det beste alternativet for behandling med psykofarmaka, da frivillighet også som regel gir best effekt av medisineringen. Diskusjonen dreier seg altså ofte mer om hva som er rett å gjøre når individer motsetter seg behandling med psykofarmaka, enn om psykofarmaka kan være nyttig i seg selv.
Sivilombudsmannens (SOM) uttalte 21.1.2019 (2017/3156) "Fylkesmannens vedtak om tvangsmedisinering – krav om «stor sannsynlighet» for vesentlig positiv effekt og enkelte andre vilkår ":
"Ettersom Fylkesmannen har lagt til grunn en uriktig forståelse av kravet til stor sannsynlighet og dermed en uriktig rettsanvendelse, er vedtakene om tvangsmedisinering ulovlige. Ombudsmannen ber dessuten Fylkesmannen vurdere hvordan det kan bøtes på den urett som er begått overfor klageren."
Klageordning
Tvangsmedisinering kan påklages til Fylkeslegen hos Fylkesmannen, som kan oppheve vedtak om tvangsmedisinering. Ved behandling av klagesaker hos Fylkesmannen har man rett til bistand fra advokat. Fylkesmannens avgjørelse kan påklages til Sivilombudsmannen.
Chatham (Kent)
Chatham er en by i Kent, England. Den vokste opp rundt et marineverft ved østbredden av elven Medway.
Sammen med Rochester og Gillingham er den del av et urbant område med felles administrasjon, kjent som Medwaybyene. Det samlede folketallet er omkring 250 000.
Marinebasen var svært sentral i oppbygningen av den engelske marine på 1500-tallet, men allerede på 800-tallet ble det bygget krigsskip på stedet. Aktiviteten ble sterkt nedtrappet etter andre verdenskrig, og 1984 ble basen nedlagt. Deler av den er åpen for publikum som et historisk sted, og resten av omgjort til en kommersiell marina.
Under Napoleonskrigene lå atskillige fangeskip (prisonskip) i Chatham – Gillingham, og der var innsatt bl.a. norske fanger.
Den kongelige militære ingeniørskole ligger i bydelen Brompton. Et museum viet Ingeniørkorpset ligger i nabobyen Gillingham. Charles Dickens bodde i Chatham fra han var fem til han var ti år gammel.
Vennskapsbyer
Chatham har følgende vennskapsbyer:
Christian August av Anhalt-Zerbst
Christian August (født 29. november 1690 i Dornburg, død 16. mars 1747 i Zerbst) var fyrste av Anhalt-Dornburg, fra 1742 av hele Anhalt-Zerbst. Han var far til Sophie Auguste Frederikke (1729–1796) som ble keiserinne Katarina II av Russland (1762–1796).
Bakgrunn
Christian August var tredje sønn av Johann Ludwig I av Anhalt-Zerbst (1656–1704) og Christine Eleonore von Zeutsch (1666–1699). Den 8. november 1727 giftet han seg i Fecheln (Vechelde) med Johanna Elisabeth av Slesvig-Holsten-Gottorp, datter av fyrstbiskop Christian August og Albertine Friederike av Baden-Durlach (1682–1755).
Offiser
Den 22. januar 1729 ble han kommandant på slottet i Stettin, etter at han den 24. mai 1725 i Stettin var blitt gjort til ridder av Den sorte ørns orden (Schwarzer Adlerorden). Christian August ble 28. mai 1732 gjort til generalløytnant og den 8. april 1741 til general i infanteriet. Den 5. juni det samme år ble han utnevnt til guvernør av Stettin. Den 16. mai 1742 gjorde kong Fredrik II av Preussen ham til generalfeltmarskalk.
Fyrste av Anhalt-Zerbst
Etter at den regjerende fyrste Johann August av Anhalt-Zerbst (1677–1742) døde i november 1742, ble han sammen med storebroren Johan Ludwig II (1688–1746), regjerende fyrste av Anhalt-Zerbst. Christian August forble i Stettin og det var broren tom tok seg av regjeringsarbeidet. Broren døde fire år etter, ugift og barnløs. Dermed måtte Christian August forlate Stettin og dra til Zerbst, der han regjerte i fire måneder til han selv døde.
Christian August døde den 16. mars 1747 i Zerbst, hvoretter han den 24. mars år ble begravet i fyrstegraven ved Zerbst slott (etter 1948 flyttet til Bartholomeuskirken).
Suela
Etymologi
Suela har usikker opprinnelse. Det kan være en kortform av spanske Consuela, «trøst».
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Isuma TV
Isuma TV er en kanadisk internettbasert videoportal for urfolksfilmprodusenter i Canada og Alaska.
Castelnou gasskraftverk
Castelnou gasskraftverk er et gasskraftverk i Teruel i Spania. Det har en installert produksjonskapasitet på 800 MW, fordelt på 2+1 turbiner. Dette er et av landets mellomstore fossile kraftverk målt etter installert produksjonseffekt. Anlegget ble påbegynt omkring 2003 og stod ferdig i 2006. Operatør er det lokale selskapet castelnou Energia SA. Brenselkilden er naturgass.
De totale CO2-utslippene i 2008 var raskt økende og utgjorde ca. 1 3535 300 tonn, utslippskvoten var samme år 618 300 tonn.
Olavsarven
Olavsarven er «summen av alle elementer som kan knyttes til Olav den helliges liv og død,» i tillegg til «summen av de elementer som kan knyttes til konsekvensene av hans liv og død,» ifølge Stiklestad Nasjonale Kultursenter. Olavsarven knyttes gjerne til kongens martyrdød i slaget ved Stiklestad i 1030, og de undergjerningene som fulgte, hvoretter han ble helgenkåret i Nidaros i 1031. Samlingen av det norske riket, kirkebygging, pilegrimstradisjoner, olsokfeiring, fortellinger og kunstneriske uttrykk, slik som avbildninger, merker og symboler, inngår alle i Olavsarven. Arnfinn Haram har pekt på Olav den helliges roller som nasjonal symbolfigur, lovgiver og martyr som det substansielle i Olavsarven.
Klaus Dibiasi
Klaus Dibiasi (født 6. oktober 1947), italiensk stuper som deltok i de olympiske leker 1964 i Tokyo, 1968 i Mexico by, 1972 i München og 1976 i Montréal.
Dibiasi vant ytterligere to olympiske gullmedaljer i 10 meter tårnstup, 1972 i München og 1976 i Montréal.
Han ble verdensmester i stuping to ganger, 1973 i Beograd og 1975 i Cali, begge i 10 meter tårnstup. Han kom på andreplass i 3 meter sviktstup både i VM 1973 og 1975.
Fylkesvei 6646
Fylkesvei 6646 (Fv6646) går mellom Buvika og Vigdalsmo i Skaun kommune. Veien er 7,1 km lang.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 802 (Sør-Trøndelag).
Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots
Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots (ofte forkortet MGS4) er et action-eventyrspill og snikespill utviklet av japanske Kojima Productions eksklusivt til PlayStation 3. Det er det sjette Metal Gear-spillet regissert av Hideo Kojima, og hendelsene i spillet foregår ni år etter hendelsene i Metal Gear Solid og fem år etter hendelsene i Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty. MGS4 er en direkte oppfølger til begge spillene, og avslutter historiene om både «Solid Snake» og «The Patriots». Metal Gear Solid 4: Guns of the Patriots ble lansert over hele verden den 12. juni 2008.
Spillbarhet
I MGS4 får snake en ny drakt, «OctoCamo»-drakten, som etterligner utseendet til overflater, ikke ulikt kameleoner, og gjør sjansen for å bli oppdaget mindre. Man får også tilgang til «FaceCamo» etter å ha slått Laughing Octopus. FaceCamo kan bli brukt av Solid Snake, og kan enten bli brukt sammen med OctoCamo slik at hele Snake er kamuflert, eller så kan den etterligne fjesene til andre karakterer i spillet etter at visse krav har blitt innfridd. «The Solid Eye» dekker et av Snakes øyne, og fremhever fiender og ting man kan bruke, og har også egne funksjoner for nattsyn og zooming.
Setting
Guns of the Patriots er satt til året 2014, og verdensøkonomien avhenger av pågående kriger utkjempet mellom private militære firmaer (PMC) som nå har flere soldater enn statlige militære styrker. PMC-soldater er utrustet med små nanomaskiner som forbedrer deres evner i krig. Kontrollnettverket som ble skapt gjennom disse nanomaskinene kalles Sons of the Patriots (SOP), og Liquid Ocelot forbereder seg på å hacke dette systemet. Snake opplever mye raskere aldring og har mindre enn ett år å leve. Han bor sammen med Dr. Hal "Otacon" Emmerich og hans datter Sunny. Når hans tidligere kommanderende offiser Roy Campbell tar kontakt og ber ham om å gjennomføre et siste oppdrag - å likvidere Liquid Ocelot - er ikke Snake hard å be, og blir sluppet av midt i en krigssone i Midtøsten hvor Ocelot ryktes å være. Etter hendelsene i Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty, har Raiden mistet kontakt med Rose, som visstnok hadde hatt en spontanabort (dette avsløres senere som en løgn) og flyttet til Campbell, dukker opp i MGS4 som en cyborg-ninja som kjemper mot the Patriots.
Historie
Spillet starter med Snakes sitat "War har Changed" som kjører sammen med en gjeng lokale opprørere som skal kjempe mot den lokale PMC-en, Praying Mantis. Bare dager før dette fant Snake ut at han lider av et syndrom som gjør at han aldres fortere, og at han dø om et år. Snake har blitt sendt på sitt siste oppdrag av Oberst Roy Campbell, som jobber for FN, for å myrde Liquid Ocelot. Snake infiltrerer så området hvor Liquids hær befinner seg, og møter Drebin 893, en våpenhandler fra svartebørsens indre kjerne - det finnes ikke et våpen han ikke får skaffet - som injiserer en nanomaskin i Snake, slik at han kan bruke den siste generasjonen av våpen. På sin ferd gjennom slagmarken møter han en tropp ledet av hans gamle venn Meryl Silverburgh. Når han endelig når Liquid, utløser han [Liquid] et signal for å uskadeliggjøre Snake og alle andre soldater som er utstyrt med nanomaskiner. Idet Snake kollapser, ser han Dr. Naomi Hunter igjen for første gang siden Metal Gear Solid.
Gjennom en kodet beskjed forklarer Naomi at hun blir tvunget til arbeide for Liquid i Sør-Afrika, og ber Snake om å redde henne. Snake finner henne, og hun forteller at Liquid har planer om å bruke Big Boss' biometriske informasjon som en nøkkel for å få tilgang til the Patriots' AI og ta kontroll over systemet som styrer våpenkontroll, Sons of the Patriots. Etter å ha gjennomført noen tester på Snake, finner hun årsaken til hans hurtige aldring, og i tillegg at FOXDIE-viruset i ham vil mutere i løpet av seks måneder, og at det da vil spre seg som en epidemi og ta livet av mange mennesker. PMC-soldater kidnapper Naomi, og Snake forfølger dem gjennom jungelen. Etter å ha funnet henne igjen, rømmer de fra landet ved hjelp av Drebin og Raiden, og sistnevnte er svært skadet etter å ha slåss mot Vamp. Snake finner en østeuropeisk motstandsgruppe som har både utstyr til å helbrede Raiden og hans kyborg-kropp, og som også har restene av Big Boss. Når han når dem avslører EVA, som leder motstandsgruppen under aliaset "Big Mama", at hun er Snake og Liquids surrogatmor gjennom "Les Enfantes Terribles"-kloningsprosjektet. Liquids tropper angriper Snake og Big Mama, og Snake hjelper henne med å rømme til siden av en elv hvor Big Boss' rester virkelig er gjemt. Liquid avslører at han ikke lenger trenger Big Boss' kropp, og at han allerede har infiltrert systemet ved å bruke hans eget system til å opptre som en trojansk hest. Amerikanske styrker ankommer, men han deaktiverer våpnene deres takket være trojan-viruset. Vamp kaster Big Boss' rester på et bål, og Big Mama kaster seg etter for å redde restene. Snakes forsøk på å redde henne gir ham lettere brannskader. Liquid rømmer og kidnapper Naomi nok en gang, men Dr. Otacons robot kommer seg ombord på båten han rømmer i.
Robotens filming avslører Liquids planer om å ødelegge Patriotenes AI-kjerne med et atomangrep med Metal Gear REX, en enorm Metal Gear som er pansret, før han skal bytte den ut mot sin egen for å få kontroll over systemet. For å gjøre dette, trenger han et kjernefysisk stridshode som han finner i Shadow Moses-fasilitetene. Snake infiltrerer Shadow Moses-øya og kommer frem til REXs hangar hvor han blir overfalt av Vamp med Naomi ved sin side. Raiden hjelper Snake og dreper Vamp, og Naomi avslører at har kreft og at nanomaskinen hennes er det eneste som stopper kreften fra å ta livet av henne. Hun sier også at hun er så tynget av sine feil, og tar livet av seg ved å ødelegge nanomaskinen slik at kreften dreper henne. Snake og Raiden bruker REX for å komme seg ut av hangaren, og når de nærmer seg havnen ankommer Liquid med Outer Heaven, en kolossal ubåt som er klar til å oppfylle hans planer om utskytning. Før utskytningen starter ankommer USS Missouri og starter med å beskyte Outer Heaven og tvinger ubåten i retrett. Ombord i Missouri gir kaptein Mei Ling ordre om å avskjære Outer Heaven, og i det ubåten bryter med overflaten for å skyte ut atombomben, blir Snake, Meryl og Johnny skutt over til ubåtens dekk av katapulter. Fiender stormer mot dem, men Meryl, Johnny og Raiden holder dem tilbake. Når Snake når kjernen, bruker han Otacons robot til å slå ut AI-kjernen med et datavirus. Viruset gjør mer enn det egentlig ble programmert til å gjøre takket være Naomi og Sunnys deltakelse i utviklingen: ikke bare slår det ut Liquids AI, men også Patriotenes system som kontrollerer hele verden. Ødeleggelsen av Patriotenes system stagnerer den økende krigsøkonomien, motvirker deres system for kontroll av sivile, og forårsaker mentalt sammenbrudd for de fiendtlige soldatene. Snake besvimer i rommet, og våkner på toppen av Outer Heaven, og en episk kamp mellom ham og Liquid begynner. Etter at kampen er over, forsoner Meryl seg med sin fraskilte far, Campbell, og gifter seg med Johnny. I bryllupet avslører Drebin hans fortid som barnesoldat og hans rolle i Patriotenes ordning, og han avslører også at Meryl og troppen hennes har vært uvitende om at de har blitt brukt av Patriotene, men at de og Drebin nå endelig er frie. Otacon bestemmer seg for å la Sunny leve et normalt liv som normale barn etter å ha sett henne være så glad for å være utenfor flyet de vanligvis bor i, og Raiden forener seg med Rose når han hører at hennes forhold til Campbell bare var et dekke for å beskytte Raidens familie mot Patriotene.
I spillets kjempelange epilog, ser vi at Snake forsøker å begå selvmord før Big Boss ankommer gravplassen med en vegetativ Major Zero i rullestol. Big Boss forklarer at liket som ble brent i Øst-Europa faktisk var hans tredje klone, Solidus Snake, og at the Patriots i opprinnelig var en tolkning av Big Boss' visjon, stiftet av Major Zero, EVA, Ocelot, Sigint, Para-Medic og Big Boss selv. Mens deres makt økte, vokste to rivaliserende fraksjoner frem i Patriotenes rekker; Zeros, som stod for total kontroll, og Big Boss', som drømte om en bedre verden. Han forklarer også at Ocelot med vilje bruke nanobrikker og hypnoterapi for å implantere Liquids personlighet som sin egen. Mens tiden gikk lot Zero det nyetablerte AI-nettverket ta mer og mer kontroll, som til slutt førte til avhengigheten av den store krigsøkonomien, og dette var sterkt i strid med Big Boss' opprinnelige visjon. Big Boss dreper så Zero og informerer Snake om at nanobrikken Drebin injiserte i ham kom med en ny stamme med FOXDIE-virus, utviklet av Patriotenes AI for å utrydde den gamle stammen og for å drepe den rivaliserende fraksjonen innad i Patriots. Snake har dog ingen mulighet til å utvikle seg til å bli et biologisk våpen, så han bestemmer seg for å leve resten av sitt liv i fred med Otacon og Sunny, og sverger på å leve lenge nok til å se hva fremtiden vil bringe for den nye verden han har bidratt til å skape.
Utvikling
Metal Gear Solid 4 ble utviklet etter massiv etterspørsel fra fans av serien. Seriens skaper Hideo Kojima utviklet Metal Gear Solid 3: Snake Eater, som i utgangspunktet var ment til å avslutte serien, men fansen ville ha en skikkelig avslutning på seriens hovedhistorie som ble ført videre i Metal Gear Solid 2: Sons of Liberty. Dette betød at Kojima og de andre som jobbet i teamet som skulle utvikle spillet ble nødt til å komme opp med et ordentlig svar på spørsmål Kojima egentlig ville la være åpne for spilleren til å tolke selv. Kojima annonserte at han ville trekke seg som regissør av Metal Gear-serien etter Snake Eater, og at en annen kunne ta over og regissere det kommende Metal Gear Solid 4. Som en spøk ble "Alan Smithee" annonsert som den nye regissøren, men i R, en 400-siders bok som kom med den japanske "Premium Package"-versjonen av MGS3, ble det avslørt at den nye regissøren var Shuyo Murata, manusforfatter for MGS3. Det ble senere avslørt at Hideo Kojima skulle være med å regissere MGS4 etter mange negative reaksjoner fra fansen - Kojima selv mottok faktisk drapstrusler av fans som ønsket ham som regissør.