cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Edmund Jernside
Jernside: krigerkongen
Knuts la byen under beleiring, blokkert både ovenfor og nedenfor Themsen, og deretter ble det gravd en dyp og bred beleiringsgrav rundt London. Alle angrep på byens forsvarsmurer ble derimot slått tilbake. Med ryktene om at Edmund nærmet seg med en hær oppga Knut beleiringen, etterlot en mindre styrke og marsjerte mot Edmunds hær i Wessex. De to hærene møttes ved Penselwood i Somerset i begynnelsen av juli. Til tross for stor mannefall på begge sider, ble slaget ikke avgjørende og ingen seier til noen av partene. Det kom til nytt slag senere på sommeren. De møttes ved Sherston i Wiltshire nord for Themsen og slaget varte i to dager. De kjempet fram til mørket kom den første dagen, hvilte på slagmarken og fortsatte neste dag. I henhold til John av Worcester holdt Edmund på å få overtaket da Eadric løftet et avhogde hode til fallen mann som lignet på Edmund. Han svingte hodet og ropte til angelsakserne:
Angelsakserne trodde ham ikke. Kun de mest forsakt begynte å flykte, men da de oppdaget at kampen fortsatte og kongen levde, vendte de tilbake til krigen. Som dagen før fortsatte det intense slaget hele dagen til tussmørket kom. Om natten forlot danene slagmarken og dro til London. Slaget ved Sherston ble ikke en seier for Edmund, men en knepen seier for danene som holdt valen. Men det var stort mannfall på begge sider. Edmund kom snart etter og fordrev danene over Themsen ved Brentford, men fikk igjen store tap og trakk seg tilbake til Wessex for å skaffe nye forsterkninger. Knut gjenopptok beleiringen av London, men maktet ikke å få gjennombrudd. Danene trakk seg tilbake til Kent med skipene med forsyninger og husdyr. Edmund fikk tilsynelatende initiativet i begynnelsen av oktober 1016. Han trengte med hæren inn i Kent og det kom en mindre trefning ved Otford, og danene flyktet. Knut seilte nordover til Essex, dro opp elven Orwell og herjet Mercia. Utsiktene til en avgjørende seier hadde gått tapt for Knut ved å oppgi London. Kanskje av den grunn skiftet Eadric side igjen. Hans beveggrunner er uklare. Det er mulig han søkte en form for likevekt mellom Edmund og Knut som han selv kunne profitere på. Eadric møtte Edmund ved Aylesford, og til tross for motsetningene mellom dem aksepterte Edmund ham tilbake.
Om høsten kom danene tilbake igjen. De behersket havet, krysset utløpet av Themsen, og angrep Essex og utkanten av Mercia. Edmund som kommanderte en hær rekruttert fra hele sørlige England, fulgte danenes bevegelser, og møtte dem mot kysten av Ashington i det flate landskapet i sørøstlige Essex.
Slaget ved Assandun
Edmund samlet en femte hær og trengte inn i Essex. De to hærene møttes den 18. eller 19. oktober 1016. Slaget ved Assandun, som det er blitt kjent som, ble utkjempet enten ved Ashingdon i sørøst eller Ashdon i Essex. Det endte med dansk seier, og årsaken for tapet ble tilskrevet feigheten til Eadric. Som Den angelsaksiske krønike uttrykte, han «forrådte sin naturlige herre og alle menneskene i England.» Florence av Worcester skildret det samme:
Danenes seire ved Sherston og Assandun ble dyrekjøpt. Mange av de angelsaksiske lederne ble drept, blant dem Ulfkell Snilling fra East Anglia. Edmund selv var på flukt igjen. Han hadde fått et omdømme av en konge som viste storhet i harde tider, og hans tilnavn Jernside viste at han ble beundret og respektert av folk flest. Knuts rådgivere innså at de måtte komme til en avtale. Angelsakserne var krigstrette og motløse. Det ble Eadric som ble valgt til megler mellom Knut og Edmund. Edmund ville kjempe videre, men hans folk var innstilt på et kompromiss. Forslaget var å dele England mellom dem. I henhold til Encomium Emmae organiserte Eadric et hærmøte på en øy i elven Severn nærheten av Deerhurst i Gloucestershire holdt Eadric selv hovedtalen. Han la ikke skjul på at han selv hadde flyktet fra slaget, men det skyldes slett ikke feighet eller frykt, men for at han var sikker på at motstand var forgjeves. «Det er bedre at vår konge sitter med halve riket i fred,» skal han sagt, «enn at han skal miste det hele på en gang.»
Eadric og allierte stormenn tvang Edmund til en fredsavtale. Det ble enighet om at England skulle deles mellom Knut og Edmund. Sistnevnte fikk den minste andelen ved landet sør for Themsen, hvilket var Wessex, og alt nord for Themsen til Knut. Florence av Worcester la London, Essex og East Anglia til hans andel, men det er kanskje ikke riktig. London ble Knuts undersåtter ved denne avtalen, men måtte kjøpe sin egen fred. Det var en avtale som hadde framtidige vanskeligheter med stormenn som eide landområder i både Mercia og Wessex.
Død
Fredsavtalen holdt en måneds tid, så ramlet den sammen med at Edmund døde den 30. november 1016. Dødsfallet skjedde brått og uventet. De samtidige kildene sier ingenting om dødsårsaken, men kun fastslår at han døde. Lokaliseringen av hans død er også usikker, skjønt det er generelt akseptert at de skjedde i London framfor i Oxford hvor Henry av Huntingdon hevdet at det i hans knuslete versjon av hendelsene, som omfattet at drapet på Edmund skjedde ved gjentatte stikksår mens hans satt på do. Geoffrey Gaimar på 1100-tallet har kommet med en tilsvarende versjon, men hvor drapsvåpenet var en armbrøst. En rekke andre middelalderkrøniker, inkludert Encomium Emmae Reginae, ikke nevner noe mord i det hele tatt. Det er dog mulig at Edmunds død hadde sin årsak fra de sår han muligens hadde fått fra slaget, og det kan forklare hvorfor han bøyde seg for en fredsavtale som ikke var fordelaktig for ham selv, men det er spekulasjoner. Muligheten for sykdom er også mulig, og det samme er drap. Dødsfallet var svært fordelaktig for Knut, såpass at det kunne virke som bestilt verkt. For en gangs skyld er det vanskelig å mistenke Eadric Steona som selv hadde medvirket for fredsavtalen og hadde således ikke motiv for å oppheve den.
Mennene i Wessex aksepterte Knut som deres konge.
Edmund ble gravlagt i nærheten av sin bestefar Edgar ved Glastonbury Abbey i Somerset, men klosteret ble ødelagt under oppløsningen av Englands klostre på 1500-tallet. Enhver levning av et monument eller en krypt har blitt plyndret og hva som har skjedd med hans levninger er ukjent.
I vurderingen av historikeren Michael Kenneth Lawson er iherdigheten til Edmunds kamp mot danene i 1016 kun overgått av Alfred den store i 871, og kontrastert av Æthelreds mislykkethet. Edmunds suksess i å samle den ene hæren etter den andre antyder at hans regjering var velfungerende under kompetent lederskap fra en konge som aldri fikk sjansen til å vise sin dyktighet i fredstid. Han var «antagelig meget besluttsom, dyktig og en inspirende leder av menn.» Knut besøkte hans grav ved årsdagen for hans død, og la en kappe dekorert med påfugler på den for å støtte hans frelse. Påfugler symboliserte i middelalderens ikonografi gjenoppstandelsen.
Etterkommere
Edmund rakk å få to barn med Ældgyth, Edvard og Edmund. I henhold til John av Worcester sendte Knut dem til Olof Skötkonung, kongen av Sverige, med håp eller ordre om at de ville bli drept. Den svenske kongen sendte dem videre sammen med sin datter til fyrstedømmet Kiev. Det har siden blitt hevdet at de to guttene ble sendt til Polen og derfra havnet i Ungarn. I uansett tilfelle havnet de til sist i Ungarn hvor Edmund døde, men hvor Edvard vokste opp, ble gift og fikk barn. Hva som skjedde med Ældgyth, om hun ble drept eller gikk i landsforvisning med sine barn etter Edmunds død i 1016, er ikke kjent.
Edvard den landflyktige, som han ble kalt, kom til sist tilbake til England i 1057, men kun for å dø kun noen få dager etter sin ankomst. Hans sønn Edgar Ætheling ble kort tid etter slaget ved Hastings i 1066 kortvarig erklært som konge, men det fikk ingen effekt da han senere måtte underkaste seg Vilhelm av Normandie. Edgar fikk et langt og begivenhetsrikt liv, slåss i opprør mot Vilhelm, slåss på samme side som Vilhelms sønn Robert Curthose på Sicilia, og fulgte ham på det første korstog, og døde til sist i England i 1126. Hans søster, Margaret, ble gift med Malcolm III av Skottland, og fikk åtte barn, flere av dem ble skotske konger.
I kulturen
Edmund Ironside, or War Hath Made All Friends, et elisabethansk skuespill om ham fra 1500-tallet, lenge vurdert som et meget tidlig drama av William Shakespeare.
Edmund ble framstilt av John Horn i den engelske TV-dramaet The Ceremony of Innocence (1970).
I forfatteren Justin Hills roman Shieldwall (2011), den første i en trilogi om erobringen, er Edmund av de fremste romanfigurene.
Escada
Escada er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Fritz Kasparek
Fritz Kasparek (1910–1954) var en østerriksk alpinklatrer.
Sine første klatreerfaringer fikk han ved Peilstein i Wienerwald og i Gesäuse.
Kasparek var en av pionerene innen vanskelig vinterklatring, og februar 1938 lyktes det ham og Sepp Brunnhuber å førstebestige Comici-ruta i Große Zinnes nordvegg i −20 ℃. Det var den første vinterbestigning av en rute av 6. grad noensinne. Fra 21. til 24. juli 1938 førstebesteg han Eigers nordvegg sammen med Anderl Heckmair, Heinrich Harrer og Ludwig Vörg.
Kasparek omkom under et forsøk på å bestige det 6,271 m høye Salcantay i Peru. En snøskavl på toppegga brast og han og sveitseren Anton Vasenauer falt ned i en 1,500 meter dyp avgrunn.
Han meldte seg inn i SS på 1930-tallet og hadde graden Unterscharführer under andre verdenskrig.
Den japansk-koreanske annekteringstraktaten
Den japansk-koreanske annekteringstraktaten  ble signert 22. august 1910 av representanter fra Korea og Japan. Traktaten ble gjort gjeldende fra 29. august samme år, og offentliggjort samme dag. Traktaten ble starten på den japanske okkupasjonen av Korea som varte til slutten av den andre verdenskrig.
Omstendighetene rundt traktaten og strid om dens gyldighet
I det moderne Korea er traktaten vanligvis referert til som «Hanil Hapbang Neugyak (한일 합방 늑약),» som betyr påtvunget (og derfor ugyldig) traktat («neugyak»). Hendelsen kalles for «Gyeongsul Gukchi (경술국치),» som betyr «Ydmykelsen av nasjonen i hundens år.» Dagen da dette skjedde, den 29. august, blir referert til som «Gukchi-il (국치일),» som betyr «dagen med nasjonal skam».
Hvorvidt traktaten er legal eller ikke diskuteres fremdeles, men fra koreansk side har traktaten siden blitt avvist som et lovlig dokument. Det gjorde også de allierte under andre verdenskrig.
Den koreanske keiser, Yung-hui nektet å signere traktaten som avtalt. Traktaten bærer nasjonens segl, men ikke keiserens signatur, noe som kreves etter daværende koreansk lov. Traktaten ble i stedet signert av den koreanske statsminister Lee Wan-yong og den japanske generalguvernør, grev Terauchi Masatake. I sitt testamente skriver keiser Yung-hui i 1926 at traktaten ble tvunget igjennom av ministre som dels ble truet, dels bestukket av japanerne.
Normaliseringstraktaten i 1965
I normaliseringstraktaten mellom Sør-Korea og Japan signert i 1965 erklærte partene:
''det bekreftes at alle traktater eller avtaler inngått mellom keiserdømmet Japan og keiserdømmet Korea på eller før 22. august 1910 allerede er ugyldige''.
På grunn av tvetydigheten i det japanske språket, tolker Japan denne avtalen til å bety at avtalen av 1910 var gyldig fram til signeringen av 1965-traktaten, mens både Sør-Korea og Nord-Korea tolker teksten til å bety at 1910-traktaten allerede var ugyldiggjort, noe som også fremgår av traktatens engelske tekst. Det framgår av 1965-traktaten at det er den engelske versjonen som skal benyttes ved tvil om tolkingen av traktaten.
Tjongsfjord
Tjongsfjord er en bygd i Rødøy kommune i Helgeland, Nordland, med omkring 300 innbyggere.
Stedet har vært bebodd siden steinalderen. Bygda har en egen skole (barne- og ungdomsskole) og barnehage. Tjongsfjorden kirke ble bygd i 1962. Tjongsfjord idrettslag ble grunnlagt 4. oktober 1964.
Tjongsfjord har også et aktivt revylag som ble norgesmestere på høylandet i 2015.
Francis Harbitz
Francis Gottfred Harbitz (født 18. juni 1867, død 2. mars 1950) var en norsk lege, dr. med. (1897) og professor i patologisk anatomi og rettsmedisin ved Det Kongelige Frederiks Universitet fra 1900 til 1937. Han var i et halvt århundre den ledende fagperson innen rettsmedisin i Norge. Harbitz var formann i Den rettsmedisinske kommisjon 1912–46. Han var formann i Det norske medicinske Selskab 1928–30.
Utmerkelser
Harbitz var medlem av Videnskabsselskabet fra 1901, ridder 1. klasse av St. Olavs Orden (1925), kommandør av Vasaorden, ridder av Dannebrogordenen, Nordstjärneorden og Æreslegionen.
Familie
Han tilhørte slekta Harbitz og var sønn av Christian Fredrik Gottfred Bohr Harbitz (1833–1916) og Frances Esther Theobald (1839–72). Faren var kjøpmann i Christiania og moren var datter av en prest i London. Han ble morfar til Francis Sejersted og Hans Fredrik Dahl.
John Wrathall
John James Wrathall (født 28. august 1913 i Lancaster i England, død 31. august 1978) var en politiker fra Rhodesia. Han var den siste hvite president av Rhodesia. Wrathall hadde tidligere arbeidet som regnskapsfører.
Wrathall var født i Lancaster i England. Han studerte til å bli regnskapsfører, og tok eksamen i 1935. Etter dette emigrerte han til kolonien Sør-Rhodesia det følgende året. Der ble han embetsmann ved skattekontoret. I 1946 startet han egen praksis innenfor samme bransje, og ble samtidig involvert i det politiske liv. I begynnelsen var han lokalpolitiker, men deltok i grunnleggelsen av Rhodesian Front. Han ble så parlamentsmedlem, og etter dette statsråd for helseministeriet.
Wrathall støttet Ian Smith som statsminister i 1964. Smith utnevnte han til Finansminister. I denne funksjon var han en av de som skrev under Rhodesias unilaterale uavhengighetserklæring den 11. november 1965. Han var visestatsminister fra 7. september 1966. I 1975 tjente han fortsatt som finansminister, og ble ansett som en av kabinettets mer innflytelsesrike medlemmer sammen med P.K. van der Byl.
President
I juli 1973 gikk Wrathall av fra sine politiske stillinger, og den 14. januar 1976 avla han sin ed som Rhodesias andre president, etter Clifford Dupont. Han var president i to og et halvt år, før han døde av hjerteinfarkt.
Sulitjelma
Sulitjelma ligger i en frodig innlandsdal 140 meter over havet på den nordlige bredden av Langvatnet. Sultitjelma er nesten helt omringet av fjell og isbreer. I tillegg til Låmivatnet, Kjelvatnet, og Muorkkejávrre er det flere innsjøer i nærheten øst og sør for tettstedet. Disse danner tilsammen Sulitjelmavassdraget. Blåmannsisen ligger nord for tettstedet.
Det er veiforbindelse via fylkesvei 830 til Fauske 39 km vestover. Sulitjelma er den sørlige starten på Nordkalottruta. Sulitjelma og Omegn Turistforening har flere ubetjente hytter i fjellområdene rundt Sulitjelma. Sulitjelma kirke er fra 1899. Geir Lundestad er født i Sulitjelma.
Navnet Sulitjelma er av pitesamisk opprinnelse, med uklar betydning. En mulig tolkning er «Øyenes terskel», en annen er «Solens øye».
Historie
Sulitjelma har helt fra de tidligste tider vært et samisk område. Arkeologiske funn knytter samene til området over ett tusen år tilbake i tiden. Sommerbeite for tamrein er dokumentert tilbake til slutten av 1500-tallet.
Først i 1848 slo norske rydningsfamilier seg ned i Sulitjelma.
Den første bosetningen og turistene
En tror at den første som slo seg ned for å dyrke jorda ved Langvannet var Anders Larsen fra Svartvassheia i Nord-Rana. Han og familien hadde først slått seg ned noen år i Skaiti i Saltdal, før de vandret videre over fjellene mot nord til Sulitjelma i 1848. De bosatte seg i første omgang under en hammer ved Sandnes ved Langvannet, og hadde her noen husdyr. I løpet av noen få år kom var det kommet hele seks nyryddingsbruk ved Langvannet. Disse livnærte seg av husdyr, skogsdrift, jakt og fiske. Bjørkeved ble fløtet nedover Skjønståelva og fraktet videre i robåt til handelsmenn ved Skjerstadfjorden, noe som ga nybyggerne inntekter. I 1875 bodde det rundt 50 personer i Sulitjelma og på denne tiden begynte det å komme fjellturister fra både Norge og fra Sverige, England, Tyskland, Nederland, Frankrike og USA.
Sulitjelma gruver
I 1858 ble det funnet kobber- og svovelkis i området og en begrenset undersøkelsesdrift ble drevet sporadisk. Først da den svenske industrimannen Nils Persson i 1887 sikret seg rettighetene til forekomsten ble det igangsatt gruvedrift av større omfang. Da undersøkelsesarbeidet slo fast at forekomsten var drivverdig ble Sulitelma aktiebolag etablert i 1891. Etter dette opplevde bedriften og stedet en nærmest eksplosjonsartet utvikling. Allerede tidlig på 1900-tallet var gruveselskapet landets største bergverk og nest største industribedrift.
Gruveselskapet produserte både svovelkis og kobber, og hadde på det meste (i 1913) 1 750 ansatte.
I 1983 hjemfalt bergverkskonsesjonen til staten som dermed overtok gruvedrifta. Den siste rest av bergverksdrift i Sulitjelma ble lagt ned i 1991.
Sulitjelma var et sterkt forurenset sted mens gruvevirksomheten pågikk, noe som gikk hardt ut over vegetasjonen. På 1980-tallet stod gruvene alene for 10% av Norges utslipp av svoveldioksid (SO2). Sulitjelma gruber sto på Statens forurensningstilsyns liste over de 10 mest forurensende virksomheter i Norge.
Næringsvirksomhet
Hotell- og kurssenter, samt annen turisme er næringsveier i dag. Sulitjelma besøksgruve gir et innblikk i tidligere tiders gruvedrift. Den nedlagte gruvebyen Jakobsbakken sør for tettstedet drives som ungdoms- og misjonssenter. Saulo lager pyntegjenstander basert på stein med kobbermalm. I Daja holder Sulitjelma Fjellandsby til, dette er et moderne alpinanlegg.
Pentagram
Pentagram eller pentakel, på norsk også kalt marekors, maremerke, tussemerke, drudefot og annet, er et grafisk symbol formet som en femtakket stjerne tegnet i én, sammenhengende strek.
Historisk bruk, betydning og navn
thumb|140px|Det tyske kommunevåpenet til [[Efringen har på rød bunn et gull-pentagram som våpenfigur. Da har pentagrammet flatemessige, brede linjer. Her er det formet med kryssende linjer og en spiss ned.]] Pentagrammet og lignende stjerneformer forekommer i flere kulturkretser og går langt tilbake i tid. Pentagrammet er litt forskjellig fra heksagrammet som har seks takker, men de to figurene har til dels vært brukt noe om hverandre, og forekommer som varianter blant annet i bumerker.
For de greske pytagoreerne var pentagrammet et geometrisk tegn. Formen har utgangspunkt i en regulær femkant, det vil si en femkant der alle fem sider er like lange, og slik at alle innvendige vinkler er like store. Pentagrammet kunne også bli ansett som et viktig symbol ved at det inneholder spesielle proporsjoner, som det gyldne snitt, med rike anvendelser i antikk gresk arkitektur.
Et pentagram kunne være et magisk vernetegn for å avverge onde makter, blant annet skåret ut over inngangen til bygninger. Visstnok skal noen kristne ha ansett pentagrammet som et symbol for onde makter. I moderne filmer, fantasylitteratur og lignende, brukes ofte pentagrammet som et generelt symbol for magiske krefter.
Stjerner med fem eller flere tagger inngår som grafisk symbol i en rekke lands nasjonalflagg og i militære uniformer og merker. Stjerner kan derfor ses som utbredte symboler for politisk og annen makt.
Symbolikk, tradisjoner, ritualer og fortellinger
I egyptisk mytologi og symbolikk representerte det femtakkede pentagrammet inne i en sirkel duat, eller underverdenen.
I den kristne tradisjonen har pentagrammet vært brukt til å symbolisere de fem sårene til Kristi stigmata.
I hebraisk tradisjon ble det femtakkede pentagrammet knyttet til de fem bøkene i pentatevken, de første fem bøkene i Det gamle testamentet, som angivelig er skrevet av Moses.
For pytagoreerne representerte de fem spissene de fem klassiske elementene: ild, jord, luft og vann, samt idé, urelementet, eteren eller det guddommelige. Pytagoreerne mente også at pentagrammet var et uttrykk for det matematisk perfekte og fant blant annet ut at det gyldne snitt, forholdstallet 1,618, gjemte seg i linjene.
I svart magi eller satanistisk symbolikk fra nyere tid, blir pentagrammet snudd med spissen ned. I denne formen kan det sies å representere hodet til Baphomet, en okkult gudeskikkelse fra 1800-tallet, der de to spissene som stikker opp tilsvarer et par horn. Pentagrammet som satanistisk symbol ser ut til å være en forholdsvis moderne skikk, og er ikke kjent fra eldre tid.
Pentagram brukes i arabiske magitradisjoner og ritualer samt i jødiske ritualer.
I engelsk litteratur nevnes pentagrammet første gang i 1380, i den arturianske fortellingen Sir Gawain and the Green Knight, hvor Gawains skjold er dekorert med et pentagram.
Ordbakgrunn
Ordet pentagram er gresk og betyr «fem streker», men symbolet selv var i bruk mye tidligere enn den greske antikken. Det greske ordet kan være en modifikasjon av et ord fra det gamle Mesopotamia rundt 3000 f.Kr., som angivelig betydde «himmellegeme» eller «stjerne».
Andre navn på pentagram
Pentagrammet kalles også «Salomos stjerne» i noen kilder, etter Salomo. Andre betegnelser er «femhjørning», «Salomos segl» og «Pytagoras’ tegn».
I Norge
Marekorset har flere navn på norsk, så som «marespjøl», «runerosa» og «mærkjeskrinsen», «femhjørning», «Salomos segl» og «Pythagoras' tegn». I Telemark ble navnene «murukross» og «hekselås» brukt. Marekorset er også funnet i et par norske personsegl på 1300-tallet og finnes senere i mange bumerker fra hele landet.
Når det sto med spissen opp, var det visstnok noen som en gang mente at det var et symbol på sunnhet. Tilsvarende ved marekorset satt opp ned, kan noen ha ment at det var et symbol på ondskap. Men en slik symbolsk betydning er det lite trolig var noe særlig utbredt i forbindelse med den praktiske bruken av marekorset i segl og bumerker eller som andre typer kjennetegn.
Marekorset ble også brukt som magisk «vernemerke» og plassert på bygninger og gjenstander. Men ut over å verne mot onde makter er det vanskelig i dag å fastslå om marekorset ble oppfattet som mer «mektig og mystisk» enn symbolfigurer som latinsk kors, sirkel og andre.
Bumerker og heraldikk
Pentagram finnes i mange norske bumerker som strekfigur gjennom flere hundre år. Der har pentagram også varianter med streker som tillegg og fradrag, det kan være stilt på skrå og opp ned. Når pentagram ble valgt som motiv i bumerker, kan det være påvirket av at pentagrammet er brukt som magisk vernemerke på bygninger og løsøre. Men slike tolkninger bør ikke trekkes for langt, fordi bumerkene først og fremst dekket behov som praktiske kjennetegn. Bumerker med pentagram finnes fra både bønder og andre personer, samt i både bygd og by.
Når linjene blir utformet brede og blir fargeflater, kan pentagram bli brukt som figurer i norske og utenlandske våpenskjold, bl.a. i et våpensegl fra 1700-tallet i den norske handelsslekten Flood i Skien.
I dag er pentagrammet en figur i Marokkos og Etiopias flagg og våpen.
Mara
Mara var ei vette som plagde folk, særlig når de sov. For å verge seg mot dette, kunne man risse et marekors inn i døra. Det sikreste var å omkranse det viktigste den norske bonden hadde med et slikt magisk beskyttelsestegn. Proporsjonene i stabburets fasong dannet et pentagram.
Mara har noe uklar opprinnelse, men noen mener at etymologisk kommer det fra mare, «heks», irsk morigain, «maredronning». Folk hadde en forestilling om at kvinnelig vesen la seg over folk i søvne slik at man fikk en følelse av å bli kvalt, sannsynligvis etter å ha spist sterk og saltet mat som kunne gi trykk for brystet og vonde drømmer. Derfra stammer også ordet mareritt.
En gammel idé blir avspeilet i et navn fra Telemark, hekselås, ved at onde makter ble låst inne i figuren hvis de først var kommet inn i den, jamfør Goethes Faust.
Ludvig Holberg var mareridd da han var huslærer i presteegården på Voss i 1702. For å bli kvitt mara leste han marebønnen, la stål under puta og snudde skoene ut fra senga, ifølge Olav Bø (1987).
Forskere mener at gamle kvinnelige guder eller vetter ble omgjort til skumle, farlige vesener i middelalderen. Det var en nordisk forestilling om at hekser kunne skape seg om til en mare, en hest, og ri drømmene til folk. Fra norrøn litteratur kjennes uttrykkene kveldridur og trollridur, ifølge Åsta Østmoe Kostveit.
Geometri
Pentagrammet er det enkleste rette stjernepoligon. Pentagrammet inneholder ti punkter (fem punkter for stjernen, og fem punkter for det indre pentagonet).
Konstruksjon
Pentagrammet kan konstrueres ved å tegne linje mellom de motsatte punktene på et pentagon.
Det gyldne snitt
Det gyldne snitt, φ = (1+√5)/2 ≈ 1.618, tilfredsstiller har en viktig rolle i pentagon og pentagram.
Pentagrammet inneholder ti trekanter. I alle trekantene så er forholdet av den lange siden til den korte siden φ.
Emma Carroll
Emma Carroll (født 18. mai 1895 i Iowa, USA, død 10. juli 2007 i Iowa, USA) var ved sin død, 112 år gammel, den eldste personen i staten Iowa og bare 21 personer var eldre på verdensbasis.
Hun giftet seg i 1913 med Clair Carroll (1893–1994), et ekteskap som varte i 80 år. Sammen fikk de 4 sønner. Hennes eldste sønn, Lowell, hadde akkurat rundet 93 år og bodde selv på sykehjem sammen med sin 90-årige hustru ved Emmas død, en meget sjelden situasjon med andre ord. Emma bodde alene og stelte seg selv til hun var 105, men flyttet så inn på et sykehjem i Ottumwa, Iowa.
Carlos Vela
Carlos Alberto Vela Garrido (født 1. mars 1989) er en meksikansk fotballspiller som spiller for den amerikanske klubben Los Angeles FC.
Han har tidligere spilt i Osasuna på utlån fra Arsenal. Vela startet karrieren sin i Chivas de Guadalajara.
Vela scoret sitt første mål for A-laget til Arsenal i ligacupkampen mot Sheffield United, 23. september 2008. I samme kamp tegnet han seg på scoringslisten to ganger til, i en kamp som Arsenal til slutt vant 6–0.
Landslaget
Han ble tatt ut i s tropp til FIFA Confederations Cup 2017 i Russland.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2018 i Russland.
Oddmund Hoel
Oddmund Hoel (født 18. januar 1910 i Oppdal, død 26. november 1983 i Oppdal) var en norsk jurist og politiker for Venstre.
Biografi
Hoel var sønn av lensmannen i Oppdal og han tok middelskole og underoffiserskole i 1930 og ble student i 1935. I 1941 ble han cand.jur.. Han var lensmannsbetjent i Oppdal 1930-1941. Fra mai 1945 ble han først konstituert, siden fast tilsatt som lensmann i Oppdal, en stilling han hadde til han ble pensjonist i 1975. Han hadde også en militær karriere, i 1931 ble han sersjant, i 1933 fenrik, i 1945 løytnant. Under krigen var han advokat i Oppdal (1941 til 1945), det tok han opp igjen som pensjonist og praktiserte til han døde. Fra 1934 til 1977 var han forretningsfører ved A/S Oppdal elektrisitetsverk.
I 1954 ble han valgt inn på Stortinget som representant for Venstre. Han satt i tre perioder og var medlem av Militærkomiteen hele tiden. Han var også delegat til NATOs parlamentariske forsamling alle periodene på Stortinget. Han var også varamedlem til Den utvidede utenriks- og konstitusjonskomité,
Exu
Exu er en kommune i delstaten Pernambuco i nordøstregionen av Brasil.
Roswell (TV-serie)
Roswell er en amerikansk science fiction-, drama- og thrillerserie som gikk på amerikansk TV fra 1999 til 2002.
Serien handlet om tre tilsynelatende vanlige tenåringer (Max Evans, Isabel Evans og Michael Guerin) i byen Roswell i New Mexico som bar på en høyst uvanlig hemmelighet. De tre var i virkeligheten overlevende romvesener etter det beryktede UFO-krasjet i 1947 i ørkenen utenfor Roswell. De tre lovte hverandre å ikke røpe hemmelighet til noen, men en dag brøt Max det løftet for å redde livet til Liz Parker, som ble skutt i restauranten «The Crashdown». Etter den dagen ble ingen av livene deres de samme igjen. De to første sesongene av denne serien ble produsert og sendt av TV-selskapet The WB, deretter på UPN. Serien er basert på bok-serien Roswell High, skrevet av Melinda Metz.
Serien ble i Norge sendt på TV 2.
Sesong 1
Historien begynner i 1999. Seerne blir introdusert for Liz Parker, Maria DeLuca og Alex Whitman, studenter ved en videregående skole som er bestevenner. De bor i den lille byen Roswell, New Mexico, stedet for den berømte Roswell-hendelsen. Liz Parkers foreldre eier Crashdown Café, som serverer forskjellige måltider med romvesen-tema. Liz arbeider som servitør ved foreldrenes restaurant, når det bryter ut en uenighet mellom to kunder. En pistol avfyres, og Liz blir skutt.
Seerne blir deretter introdusert for en annen karakter som heter Max Evans, en tilsynelatende normal student, men som bruker sine romvesen-evner for å redde livet til Liz. Denne helbredelsen etterlater et sølv-aktig håndavtrykk på magen hennes. For å skjule hva han har gjort, tar Max ketchup på Liz før han flykter fra åstedet sammen med vennen Michael Guerin. Denne hendelsen fungerer som en katalysator, for resten av seriens handling. Liz blir presentert som en utrolig nysgjerrig karakter, som får tak i en prøve av Max sitt spytt, analyserer det og oppdager at cellene hans ikke ser ut som normale menneskelige celler.
Når Liz konfronterer ham, innrømmer Max at han, søsteren hans Isabel og vennen deres Michael, faktisk er romvesener - hvis romskip styrtet i nærheten av Roswell i 1947. En forhold utvikler seg snart mellom Max, Liz og Kyle Valenti (sønnen til byens sheriff som Liz er sammen med) men selv om hun har sverget på å aldri fortelle hemmeligheten til noen, røper Liz dette til Maria. Frykt for autoriteter er et annet viktig tema i løpet av hele serien, og tenåringene må beskytte romvesenets hemmeligheter mot antagonister som står i autoritetsposisjoner: Deriblant Roswells sheriff, Jim Valenti, og en rekke FBI-agenter.
Mot slutten av den første sesongen introduseres en annen fremmed karakter. Nasedo er en form-skifter, med en voldelig, morderisk fortid. Gjengen tror først at Tess Harding, den nye tenåringen i byen, er Nasedo fordi hun ser ut til å ha en merkelig effekt på Max. Men denne karakteren viser seg etter hvert å være et annet romvesen, tidligere oppdratt av Nasedo. På slutten av sesongen avsløres det at Max, Isabel, Michael og Tess er kloner av «Royal Four» til Antar, planeten som disse karakterene opprinnelig kommer fra. I et tidligere liv var Max kongen av planeten hans, Isabel hans søster og en prinsesse. Michael var hans nestkommanderende, og Tess hans kone og dronning. Oppdraget deres går ut på å en dag returnere til Antar, og gjenvinne tronen fra Kivar: Max sin fiende fra hans tidligere liv. Som et resultat av denne avsløringen tar Liz avstand fra Max, fordi hun tror hun kan komme i veien for Max sin virkelige skjebne.
Sesong to
Den andre sesongen introduserer Skins, en annen romvesen-rase fra Antar, som har lett etter romvesen-hybridene siden de klekket ut. Oppdraget deres er å finne og overlate dem til Kivar, som nå er konge av Antar. Det avsløres at Lizs nye sjef, kongress-medlemmet Whitaker, egentlig er en Skins, og hennes bror Nicholas er lederen for Skins. Sammen med Skin Courtney, en servitør fra Crashdown Café - som mener Michael, ikke Max, burde ha hatt ansvaret for Antar - reiser gruppen til byen hvor Whitaker kommer fra. De oppdager at hele byen er bebodd av Skins.
Men Skins er i motsetning til «The Royal Four» inneholder ingen blanding av fremmed og menneskelig DNA. For å overleve på jordens klima lager de skall (falske kropper) som varer i cirka 50 år. Romvesene kalles Skins fordi når skallene deres begynner å nå slutten av holdbarhetstiden, mister de huden sin. Nasedo, form-skifteren som beskyttet tenåringsromvesenene og fungerte som slags far for Tess, blir drept av Whitaker i begynnelsen av sesongen. Tess flytter deretter inn hos sheriff Valenti, og sønnen hans Kyle. De oppdager at et annet sett med kloner av «Royal Four» ble opprettet. Klonene, kjent som «dupes» er nøyaktige kopier av Michael, Max, Isabel og Tess, bare at de vokste opp i kloakken under New York City. Navnene deres er Rath (Michaels klon), Zan (Max sin klone), Lonnie (Isabels klone) og Ava (Tess sin klone)
Rath, Lonnie og Ava kommer til Roswell, etter å ha drept Zan for å overbevise Max om å komme tilbake med dem og representere familien på et viktig møte for familiene til de fem krigførende planetene. Max og Tess reiser sammen med Rath og Lonnie til New York, mens Ava blir værede i Roswell fordi hun er hjemsøkt av døden til sin elskede Zan. Nicholas kommer tilbake som en stemme for Kivar, og det avsløres at eieren av UFO-museet, Brody Davis, ble brukt av et romvesen mange ganger for å kommunisere med jordkloden, og fungerte som en marionett. Dette forklarer hvorfor han tror han ble bortført av romvesener, selv om han ikke har ingen minner fra hendelsen.
Rath og Lonnie forteller Tess og Max at hvis de gir Kivar The Granilith (steinen som fulgte med «pod squad» når de landet på jordkloden) kan de reise hjem til Antar. Men Max avslår Kivars avtale. I deler av andre sesong reiser Alex til Sverige. Kort tid etter at han kom tilbake og fikk Isabel til å se ham som noe mer enn en venn og hun begynte å elske ham, dør han tragisk i en bilulykke. Liz blir knust når hun oppdager at politiet har bevis for å stemple Alex sin død som et selvmord. Liz undersøker bil-vraket, og mistenker at Alex egentlig ble myrdet.
Når Liz gir uttrykk for muligheten for at et romvesen kan ha drept Alex, forårsaker hun problemer mellom romvesenene og menneskene på jorden. Gjennom etterforskningen hennes oppdager hun at Alex aldri var i Sverige. Liz, Maria og Michael oppdager at Alex hadde jobbet med oversettelsen av en bok kalt Destiny. Selv om de finner oversettelsen, klarer de ikke å oppdage identiteten til de som myrdet Alex. Tess og Max begynner et forhold, og Tess oppdager snart at hun er gravid. Babyen kan ikke overleve på jorden, så romvesenene tar en kollektiv beslutning om å forlate planeten, med kunnskaper hentet fra Destiny-oversettelsen. Alle får 24 timer på seg, til å si farvel.
Max og Liz forsøker å gjøre en siste innsats for å finne Alexs morder. Isabel danser med Alex sin ånd, ved graven hans. Michael og Maria har sex for første gang. Rett før romvesenene skal reise sin vei, innser Maria og Liz at Kyle er i stand til å huske Alex sin død. Michael bestemmer seg i aller siste liten, for at han heller ønsker å bli værende på jorden sammen med Maria - og han velger å forlate Granilith. Liz forsøker å fortelle Max at Tess var den som drepte Alex. Men Max lar Tess gå, og gjengen ser på at Tess forlater jorden via Granilith.
Sesong Tre
Michael og tidligere sheriff Valenti oppdager et rom med alle Michaels ting, og forstår hva selskapet har oppdaget. Men Valenti blir imidlertid tatt til fange. Michael får hjelp av Max og Isabel for å redde Valenti. Under rømningsforsøket blir Valenti skutt, og Max må bruke sine romvesen-krefter for å redde livet hennes. Men kort tid senere blir han kidnappet av en millionærs desperate kone, og tvunget til å helbrede den døende millionæren. Max ender opp med å overføre sin egen ungdom, og millionærens kropp forvandles til Max sin kropp - og dette dreper Max.
I mellomtiden har FBI studert venene i mange måneder. Liz begynner å vise fremmede krefter, inkludert forutanelser, mot slutten av sesongen. Når Tess kommer tilbake sammen med Max sin sønn, Zan, må gjengen omgruppere seg og planlegge å rømme fra Roswell. Men FBI oppdager flere bevis på romvesenene, inkludert en video som avslører Isabels krefter. Babyen blir avslørt for å være fullstendig menneskelig, ettersom bare Max og Tess menneskelige DNA produserte babyen. Max, som innser at sønnen hans kan ha et normalt liv på jorden, gir ham opp for adopsjon.
Episodeliste
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Risavika
Risavika, eller Risavigå, som den også kalles, er en havbukt ut mot Nordsjøen i Sola kommune, Rogaland. Risavika ligger ved Tananger, på Fjørenes-halvøya mellom Hafrsfjord og Nordsjøen, vest for Stavanger.
Risavika er en betydelig forsyningsbase for petroleumsvirksomheten og har en stor havn som skal bygges ut og bli Norges største containerhavn. Den eies av selskapet Sola Havn AS.
Shell hadde tidligere et raffineri i Risavika, men det ble nedlagt i 2000. Tomten etter raffineriet er renset og brukes nå til containerhavn og utenriksterminal. Lyse driver innførsel av gass fra Kårstø til sin terminal i området og har bygget et LNG-anlegg. Flere nasjonale og internasjonale oljeselskap har hovedkvarter i Risavika og området regnes som Norges kjerneområde for oljeindustrien.
Bergen Beat
Bergen Beat er betegnelsen på et musikalsk fenomen i Bergen i årene 1964-67, avledet av det engelske Merseybeat, og omhandler musikk i kategorien beat som på 1960-tallet ofte ble referert til som «piggtrådmusikk». Bergen hadde på denne tiden en lang rekke dyktige beat-band. Begrepet ble lansert av Rolv Wesenlund, Berit S. Faaberg og Jan Arild Larsen. Wesenlund var den gang innspillingsleder for plateselskapet Philips i Oslo som gav ut en rekke singler med merkelappen «Bergen Beat». The Stringers danket ut selveste Beatles på listetoppene med «Do you love me anymore».
Blant de mest kjente bandene finner vi The Stringers med Helge Nilsen og Rune Larsen som vokalister, Sverre Faaberg & The Young Ones, Rhythmic Six, The Jokers og Davy Dean and the Swinging Ballades.
Bakgrunn
Rolv Wesenlund var innspillingssjef hos Norsk A/S Philips da han skrev platekontrakt med Helge Nilsen & The Stringers i 1963. Helge Nilsen hadde sin første sceneopptreden alt i 1958 da han debuterte med Hep Cats i Turnhallen på Melkeplassen i bydelen Laksevåg. Han var 13 år og gruet seg så han helst ville snu og gå hjem igjen til familien i Øvre Stadionsvei. Men det gikk så bra at han i 1959 ble tatt opp i The Mixmasters etter anbefaling av Rolf Kirkvaag som hadde hørt ham opptre i Nordnesparken. Bare 16 år gammel stod Nilsen på scenen i Chat Noir. Og da det i 1964 ble musikerstreik i Norge, dvs. i Oslo, dro Wesenlund like godt til Bergen, skrev kontrakter med en rekke bergensband og lanserte singelserien «Bergen beat», tydelig inspirert av den britiske Merseybeat-bølgen.
Fjernsynsreklame fantes ikke på den tiden, men Helge Nilsen var også Brann-spiller, og under en kamp mot Skeid på Bislett stadion i 1964 kom Wesenlund til mikrofonen og opplyste at Nilsen var Branns nummer 7. Deretter satte han på «Do you love me anymore» over høyttaleranlegget.
Olympique lyonnais (kvinner)
Olympique Lyonnais Féminin, populært kalt Lyon eller OL, er en fransk kvinnelig fotballklubb fra Lyon. De har siden 2004 vært tilknyttet Olympique lyonnais som klubbens kvinnesatsing.
De har i en årrekke vært en av verdens beste klubber og vant den franske ligaen 14 sesonger på rad mellom 2007 og 2020 og har vunnet Champions League åtte ganger.
FC Lyon
Kvinnelaget ble opprettet i 1970, det året FIFA anerkjente kvinnefotball, som del av fotballaget FC Lyon (som per 2009 spiller i niende divisjon). Laget bemerket seg ikke i begynnelsen, men i første halvdel av 1990-tallet vant de serien annenhver gang, i 1991, 1993 og 1995. De vant også serien i 1998. Hovedmotstander var FCF Juvisy, som vant årene Lyon ikke vant. Imidlertid tok kvinnelaget til Toulouse FC over hegemoniet, og Lyon ble liggende noe bak. De vant imidlertid cupen både i 2003 og 2004.
Olympique lyonnais
I 2004 ble laget tatt over av storlaget Olympique lyonnais, og fra relativt tidlig av ble det bestemt å satse på laget. De ble ikke spesielt sterkere i de første to sesongene; tredjeplass i serien og finaletap i cupen ble resultatet begge år, og i 2005/2006 var de hele 25 poeng bak Montpellier. Neste sesong ble markant annerledes. Olympique lyonnais vant serien med bare en uavgjort og ett tap, og med syv poeng ned til nummer to, men igjen ble det tap i cupfinalen; Lyon hentet opp 1-3 i finalen, men tapte deretter i straffesparkkonkurranse. Også i de to følgende sesongene var Olympique lyonnais overlegne; i 2007/2008-sesongen ble det ingen tap, men fire uavgjort, og endelig et cupgull med 3-0 over Paris SG i finalen,, og i maktdemonstrasjonen i 2008/09-sesongen vant laget etter bare én uavgjort og resten seire, selv om det ble tap i semifinalen av cupen. Lyon vant serien for fjerde sesong på rad i 2009/10, men Juvisy og Paris SG tok innpå, og til slutt skilte bare ett poeng til Juvisy.
Olympique lyonnais har også markert seg i Mesterligaen i fotball for kvinner, hvor laget ble det første franske laget som nådde finalen i turneringen. Laget debuterte i mesterligaen i 2007-08-sesongen med en semifinale, etter å ha slått ut Kolbotn og fjorårsmestrene Arsenal før de tapte på bortemål mot Umeå IK. I den påfølgende sesongen kom også laget til semifinalen, men måtte gi tapt for FCR 2001 Duisburg, som vant Champions League den sesongen. I 2009/10-sesongen vant Lyon åttendedelsfinalen mot Fortuna Hjørring, men laget ble straffet for å ha brukt to ikke-klare spillere, og ble dermed dømt bort fra kvartfinalen, en avgjørelse som senere ble omgjort av idrettens voldgiftsrett. Lyon slo deretter ut de italienske mestrene Torres og Umeå, fire ganger finalist, på veien til finalen i Madrid. Der tapte Lyon i straffesparkkonkurranse mot de tyske mestrene Potsdam. på 2010-tallet har klubben vært den dominerende klubben sammen med Wolfsburg og Paris Saint-Germain. Lyon har vunnet turneringen åtte ganger, blant annet fem på rad mellom 2015 og 2020.
Spillerstall
oppdatert 19. september 2022.
Norske spillere
Fra og med 2008 har Lyon hatt flere norske spillere. Bente Nordby ble den første, da hun ble hentet til klubben i januar 2008. Nordby var egentlig reservekeeper, men spilte mesteparten av sesongen før hun la opp. Ett år etter at Nordby ble hentet, kom Ingvild Stensland til klubben. Etter Toppserien 2009 ble Isabell Herlovsen og Christine Colombo Nilsen hentet til klubben. Fra 2014 har Ada Hegerberg vært toppscorer i flere år og en av klubbens store profiler. Også Andrea Norheim var en periode i klubben.
Tore Strand Olsen
Tore Strand Olsen (født 22. juli 1970) er en norsk tegneserieskaper.
Olympisk rekordhistorikk på 100 m brystsvømming
Olympisk rekordhistorikk på 100 m brystsvømming noteres kun for langbane (50 meter basseng).
Grunnkretser i Lenvik kommune
Grunnkretser i Lenvik kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Lenvik kommune, Troms, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Voll (Møre og Romsdal)
Voll er et tettsted i Rauma kommune i Møre og Romsdal. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger innerst i Måndalen ved Vollabukta i Romsdalsfjorden. Elven Måna renner ut i fjorden her. Voll kirke fra 1896 ligger her.
Flekkbjørnespinner
Flekkbjørnespinner (Chelis puengeleri (O. Bang-Haas, 1927)) er en bjørnespinner (Arctiidae).
Voll (Møre og Romsdal)
Tidligere kommune
Voll var en tidligere kommune. Fra 1837 var Voll del av Eid og Voll formannskapsdistrikt.
Herredsstyret (kommunestyret) i Eid og Voll vedtok 11. desember 1865 enstemming at kommunen skulle deles, slik at de to delene skulle bli egne herreder (kommuner). Men delingen ble endelig fastsatt først ved kongelig resolusjon 11. januar 1873, slik at Voll og Eid ble egne kommuner 1. januar 1874. Ved delingen hadde Voll 695 innbyggere og et areal på 260 km².
Flekkbjørnespinner
Utseende
Flekkbjørnespinner har en tykk og korthåret kropp og et tydelig vingemønster. Bakkroppen er mørk brunsvart med ganske smale lyst hvite eller litt gule ringer på hvert kroppsledd. Bakerst er det lengre oransje eller skittengule hårdusk. (anal-hårdusken). Brystpartiet har lyse svakt gule linjer.
Voll (Møre og Romsdal)
Tidligere kommune
1. januar 1964 ble Voll slått sammen med Eid, Grytten, Hen og det meste av Veøy kommuner til den nye Rauma kommune. Ved sammenslåingen hadde Voll 1163 innbyggere.
Flekkbjørnespinner
Utseende
Flekkbjørnespinner har brunsvarte eller skifergrå framvinger med et slags rutenett av lyse skittengule flekker og linjer. Bakvingene er hovedsakelig skifergrå eller brunlige uten mønster, men kan ha brune flekker på lysere bunn. Vingespennet er mellom 31 og 38 millimeter. Vingene holdes taklagt bakover kroppen i hvile.
Enkelte arter bjørnespinnere i delgruppen Arctiinae kan kanskje forveksles med andre sommerfugler, kanskje særlig andre arter i gruppen Noctuoidea. Men de kan skilles fra disse ved de to duftkjertlene hunnene har like ved eggleggingsåpningen, helt bakerst på bakkroppen. Samt at mange av artene har en bakkropp i rødt eller orange med mørke flekker. Mens høreorgan (Tympanalorgan) på siden av brystet (metathorax) er felles for gruppen Noctuoidea.
Larvene er behåret med brunesvarte hår på siden og lengre mørke hår på ryggsiden, særlig bakerst. Hårene er arrangert i dusker på hvert ledd. Disse danner rekker av hårdusker bakover kroppen. Noen av hårduskene har lysere, litt gul farge og de danner derfor langsgående lijer på larvens kropp. Utvokst blir den ca. 4-5 centimeter lang.
Levevis
Flekkbjørnespinner finnes bare høyt i fjellet på næringsfattige steder med sparsomm fjellbjørkeskog. Den finnes ofte ved bergknauser med frostsprengt stein eller skifer. Flygetiden er i juni og juli.
Hunnen flyr sjelden og finnes ofte krypende i vegetasjonen. Hun legger mellom 300 og 400 egg, eggene legges i grupper med 25-100 egg. Hun velger ofte undersiden av skifer eller flate stein. Vanligvis dør hunnen like etter eggleggingen.
Larvene vokser seint, utviklingen er to-årig. De lever på ulike planter som finnes i fjellet, seljer (Salix spp.), groblad, og mange flere. Larvene er aktive både dag og natt. Overvintringen skjer første gang når larven er ganske ung og andre gang som nesten fullvoksen larve. Larven er fullvoksen i juni.
Flekkbjørnespinner tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår  en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er ofte radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadium, en hvileperiode, der bjørnespinnerens indre og ytre organer endres. I hvilestadiet ligger puppen i en kokong larven har spunnet. Kokongen finnes under steiner og er gjennomskinnelig spunnet og består også ofte av noe av larvens hårbekledning.
Arten er ofte utsatt for parasittveps i gruppen Pteromalidae.