cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sjesjonk I
Opprinnelse og familiebakgrunn
Sjesjonk I var sønn av Nimlot A og Tentsjepej A. Hans besteforeldre på farsiden var høvding av Sjosjenk (A) Ma (Mesjwesj) og dennes hustru Mehytenweskhet A. Forut sitt styre hadde Sjesjonk I vært øverstkommanderende av den egyptiske hæren og sjefsrådgiver for sin forgjenger Psusennes II, foruten også svigerfar av Psusennes' datter Maatkare. Han holdt også sin fars tittel som storhøvding av Ma, hvilket det egyptiske begrepet for berberne i Libya. Hans forfedre var libyske berbere som hadde bosatt seg i Egypt ved slutten av det nye rike, antagelig ved Herakleopolis Magna, skjønt historikeren Manetho hevdet at Sjesjonk selv kom fra Bubastis, en påstand som det ikke finnes noen fysiske bevis for og som ennå er blitt avdekket. Påtagelig er det at hans libyske onkel Osorkon den eldre allerede hadde tjenestegjort for den egyptiske tronen for minst seks år i det foregående 21. dynasti; således var Sjesjonk I framgang til økt makt ikke fullstendig overraskende. Som konge, valgte Sjesjonk I sin eldste sønn Osorkon I som sin etterfølger og konsoliderte sin makt over Egypt gjennom ekteskapsallianser og utnevnelser. Han utpekte sin andre sønn, Iuput A, til den framtredende posisjonen som yppersteprest av Amun ved Teben foruten også tittelen som guvernør av Øvre Egypt og general av hæren for å sikre sin autoritet over provinsen Thebais. Til sist utstedte han sin tredje sønn Nimlot B som «leder av hæren» ved Herakleopolis i Midtre Egypt.
Utenlandspolitikk
Mot slutten av sin kongetid førte Sjesjonk I en aggressiv utenrikspolitikk i de tilstøtende områdene i Midtøsten. Det er bevitnet, delvis, ved oppdagelsen av fundamentet til en statue som bar hans navn i den libanesisk byen Byblos, ved deler av en monumental stele fra Megiddo som bar hans navn, og ved en liste over byer fra regionen som utgjør Syria, Filistia, Fønikia, Negev og kongedømmet Israel, blant ulike topografiske lister innskrevet på murene til Amuntemplene ved al-Hiba og Karnak. Beklageligvis er det ikke nevnt verken angrep på eller tributt fra Jerusalem, hvilket er argumentet mot at Sjesjonk I er identifiserbar med Bibelens Sjisjak. Fragmentet av stelen som bærer hans kartusj fra Megiddo, har blitt tolket som et monument som Sjesjonk I reiste der for å feire hans militære seier. En del av disse erobrede byene omfattet oldtidens israelittiske festninger som Megiddo, Taanak og Sikem.
Gravlegging
Sjesjonk I ble etterfulgt av sin sønn Osorkon I etter å ha hersket i 21 år. I henhold til den britiske egyptologen Aidan Dodson er det ikke funnet noe spor av Sjesjonks grav; det eneste gravobjekt som er knyttet til ham er en kanopisk kiste av ukjent opphav som ble donert til Ägyptisches Museum i Berlin (ÄMB 11000) av Julius Isaac i 1891. Det kan tyde på at graven ble plyndret allerede i antikken, men det er ennå ikke bevis. Egyptologene har ulike oppfatninger om hans gravsted og har spekulert om han kan være gravlagt et annet sted i Tanis — kanskje i en av de anonyme kongegravene her — eller i Bubastis. Troy Sagrillo har i en publikasjon i GM 205 (2005) observert at «det er kun en håndfull blokker med inskripsjoner fra Tanis som kan navngi kongen (dvs Sjesjonk I) og ingen av disse kommer fra et bygningskompleks in situ som er samtidig med hans styre.» Det er derfor mer sannsynlig at Sjesjonk I er gravlagt i en annen by på Nildeltaet. Sagrillo tilbyr en særskilt lokalisering, Ptah-tampelet i Memfis, ved at kongen bygde: «rimelig omfattende i dette området, uten tvil inkludert en pylon og forgård til Ptahs tempel (Kitchen, TIPE 1996, ss. 149-150)... Det er derfor ikke helt usannsynlig at han bygde sin grav i regionen. Gravkulten som omga hans var fungerende i flere generasjoner etter at dets tempel ble etablert (Ibrahem Aly Sayed 1996, s. 14). «Huset av Millioner av År med Sheshonk, Elsket av Amon» var antagelig forgården og pylon av Ptahs tempel, hvor, om de kongelige necropoleis ved Tanis, Sais, og Mendes skal bli tatt som modeller, kunne meget godt ha inneholdt en kongelig grav innenfor den eller temenos.»
Sagrillo konkluderer med å si at om Sjesjonk Is gravsted var lokalisert ved Memfis, "ville det i stor grad forklare hvorfor kongens gravkult varte for en del tid ved stedet etter hans død.
Mens gravstedet til Sjesjonk I er fortsatt ukjent, ble graven til en av hans prominente myndighetspersoner i Teben, den tredje profeten til Amon, Djedptahiufankh, oppdaget intakt i Grav DB320 på 1800-tallet. Inskripsjonene på Djedptahiufankhs mumiebandasjer viser at han døde i eller etter År 11 til denne kongen. Det ble oppdaget at hans mumie inneholdt ulike gullarmbånd, amuletter og kostbare objekter av karneol og har gitt en liten hentydning om de store kostbarheter som antagelig ville ha blitt omgitt Sjesjonks grav.
Belgia under EM i friidrett 1954
Belgia deltok med 29 utøvere under EM i friidrett 1954 som ble arrangert 25.–29. august 1954 i Bern. Belgia tok en sølvmedalje under mesterskapet.
Sjesjonk I
Kronologi
De konvensjonelle datoene for hans kongetid slik de er etablert av Kenneth Kitchen er 945–924 f.Kr., men hans tidslinje har senere blitt revidert nedover med noen få år til 943–922 f.Kr. ettersom han kan ha levd opp til 2 til 3 år etter hans vellykte krigføring i Kanaan, konvensjonelt datert til 925 f.Kr. Som Edward Wente fra Universitetet i Chicago har merket seg på side 276 av hans JNES 35(1976) bokomtale av Kitchens studie av tredje mellomepoke i Egypt, er det «ingen sikkerhet» at Sjesjonks krigføring i 925 f.Kr. endte akkurat rett før kongens død et år senere i 924 f.Kr. Den engelske egyptologen Morris Bierbrier har også datert Sjesjonks tiltredelse til «mellom 945-940 f.Kr.» i sin opprinnelige bok fra 1975 som behandler genealogiene for egyptiske myndighetspersoner som tjente under det sene nye egyptiske rike og tredje mellomepoke. Bierbrier baserte sin mening på bibelske bevis samlet av bibelforskeren William F. Albright i BASOR 130-publikasjonen. Denne utviklingen ville også redegjøre for den mest uferdige tilstand av dekorasjoner av Sjesjonks byggeprosjekter som det store tempelet i Karnak hvor kun scener av kongens militære krigføring i Kanaan er fullstendig ferdiggjort. Byggematerialer ville først ha måtte bli utvunnet og arkitektonisk planlegging utført for hans store monumentale prosjekter her. Slike aktiviteter tok vanligvis opp til et år å fullføre selv før arbeidet hadde begynt. Det vil antyde at Sjesjonk I sannsynligvis levde for en periode i overskudd av et år etter hans krigføring i 925 f.Kr. På den annen side, om inskripsjonen i Karnak var samtidig med hans krigføring, det faktum at det byggeprosjektene ble etterlatt ufullført vil antyde at denne krigføringen faktisk skjedde i hans siste år som farao. Denne muligheten vil også tillate hans tiltredelse i 945 f.Kr. kan bli noe senket til 943 f.Kr.
Den nyeste og mest omfattende forskningen av oldtidens egyptiske kronologi stadfester teorien at Sjesjonk I kom til makten i 943 f.Kr. framfor 945 f.Kr. slik som det er konvensjonelt antatt basert på epigrafiske bevis fra Den store Dakhla-stelen, som dateres til År 5 av hans kongetid. Redaktørene av boken Ancient Egyptian Chronology (2006) skrev:
Året 5 høytiden wrš er nedtegnet for å ha blitt feiret ved Dakhla-oasen den IV sjemu (høstsesongen) dag 25 og Krauss' undersøkelse av de astronomiske data fikk ham til å konkludere at det kun «passer» innenfor perioden av 950 til 930 f.Kr., hvilket plasserer Sjesjonks tiltredelse mellom desember 944 og november 943, eller 943 f.Kr. for de fleste tilfeller. Imidlertid har Anthony Leahy foreslått at «identifikasjonen av wrš-festivalen til Set som [en] måne[-dato] er hypotetisk, og dens forekomst på den første dagen av en månemåned er en antagelse. Ingen av delen har blitt bevist ubestridt.» Så lang er det kun Kenneth Kitchen som er dokumentert som å dele det samme akademiske synet.
Pianosonate nr. 2 (Valen)
Bakgrunn
Selv om Thompsons dikt var en viktig inspirasjonskilde, avviste Valen kategorisk at pianosonaten var å anse som programmusikk eller at forløpet i sonaten var ment å følge forløpet i diktet.
Fremførelser
Blant kjente pianister som har hatt sonaten på repertoaret, hører den canadiske pianisten Glenn Gould. Bakgrunnen var en radiokonsert i 1972 der Gould ønsket å presentere skandinaviske komponister. Via den amerikanske komponisten Alan Stout ble Gould tipset om Fartein Valen, noe som igjen førte til en henvendelse til det norske musikkmiljøet om å skaffe notene til Valens andre pianosonate. Sonaten ble fremført på en nattkonsert på CBC den 18. juli 1972. Gould var svært begeistret over å ha oppdaget Valen. I et brev til Jane Friedman ved CBS Records skrev han (fritt oversatt): "«Valens musikk framstår som den mest ‘finslepne’ […] anvendelsen av konvensjonell tolvtoneteknikk ved siden av Alban Berg, men uten Bergs frenetiske hyper-romantiske særpreg… Jeg føler virkelig, for første gang på mange år, at jeg har oppdaget en ruvende skikkelse i det 20. århundrets musikk.»"
Mottakelse
Sonaten fikk varm applaus i en velfylt Universitetets Aula etter urframførelsen i 1955. Mottakelsen blant kritikerne var imidlertid mer variert, fra entusiasme til det mer lunkne. En generell oppfatning blant de mer lunkne var at Valens atonale tonespråk var vanskelig tilgjengelig: «å lytte seg fram til hans budskap i et atonalt tonespråk krever i det minste et musikkspråklig gehør de færreste har», som Morgenpostens anmelder uttrykte det. I den andre enden av skalaen hørte Dagbladets Hampus Huldt Nystrøm, som mente at andresatsen i sonaten var «en hel åpenbaring av eiendommelig skjønnhet», og VGs Olav Gurvin, som mente at sonaten var «et storslått verk, både virkningsfullt og godt bygget».
Verkanalyse
Verket har som i den klassisk-romantiske sonaten tre satser: hurtig – langsom – hurtig. Musikken er atonal og bygger videre på Valens polyfone komposisjonsteknikk som han utviklet på 1920-tallet («atonal polyfoni»). Men sonaten markerer samtidig, sammen med fiolinkonserten, starten på en periode der Valen begynner å orientere seg i retning av langt større musikalske strukturer, og i ''Pianosonate nr. 2'' er begge yttersatsene basert på en tillempning av sonatesatsformen. Ifølge Berit K. Tjøme skaper Valen nærmest en syntese av sonatesatsformen og polyfone prinsipper i dette verket.
Første sats: «Allegro maestoso»
Første sats er blant det mest lidenskapelige og forrykende i Valens produksjon. Hovedtemaet kan lett gi assosiasjoner til flukten i «The Hound of Heaven», så vel som fortvilelse og desperasjon over okkupasjonsmakten: Hovedtemaet glir, etter et foreløpig klimaks, over i et sart og nesten nostalgisk sidetema. Men uroen fra innledningen vender gradvis tilbake, og leder over i en gjennomføringsdel med elementer fra hovedtema og sidetema. Spenningen bygges videre opp og kulminerer i reprisedelens hovedtema. Etter reprisen følger en koda, og endelig punktum i satsen settes med noen akkorder i «mørkeste fortvilelse».
Andre sats: «Andante»
Mellomsatsen følger en ABA’-form. Satsen er ifølge Olav Gurvin inspirert av midtdelen i Thompsons dikt, der jeg-personen forgjeves søker trøst hos menneskene, og satsen står med sin svært lavmælte og rolige karakter i skarp kontrast til førstesatsen. Spesielt B-delen har en mystisk og ubestemmelig karakter.
Tredje sats: «Toccata. Allegro molto»
Idéen til tredjesatsen skal Valen ha fått en stille og stjerneklar natt utenfor huset sitt i Valevåg, da plutselig noen sterke og krappe kastevinder kom ned fra fjellsidene. Dermed skal motivene til «Toccata» ha sprunget fram i hans fantasi. Hovedtemagruppen åpner med et jagende og toccata-aktig motiv bestående av syv 16-delsnoter som repeteres 5 ganger:
Hovedtemagruppens stadig tiltagende uro avbrytes etter hvert, og går over i et rolig, neddempet og nesten meditativt sidetema. Einar Henning Smebye velger å kalle det et «fredsmotiv»:
I gjennomføringsdelen er uroen fra hovedtemaet tilbake, og spenningen bygges gradvis opp mot et nytt klimaks. Dette leder til reprisen og hovedtemagruppen. Når sidetemaet («fredsmotivet») lyder for andre gang (nå markert Meno mosso – langsommere), er det langsommere og mer fulltonende enn første gang. Satsen munner ut i en svært neddempet koda (markert Molto tranquillo – svært rolig/fredfullt). Ikke ulikt jeg-personen i «The Hound of Heaven», som først finner den endelige ro mot slutten av diktet, ender Valens pianosonate med en avklaret ro. Ifølge Smeby er dette «kanskje norsk klavermusikks vakreste og mest avklarede verkavslutning».
«Toccata»-satsen demonstrer Valens beherskelse av kontrapunkt. Satsen inneholder fugale elementer samtidig som det flettes inn elementer fra førstesatsen, hvilket bidrar til å binde verket sammen til en større helhet.
Innspillinger
Glenn Goulds radioopptak fra 1972 lå i mange år i arkivene til CBC, inntil Sony Classical hentet det fram i 1992 og utga det på CD som en del av deres serie The Glenn Gould Edition. Av pianister som kjente Valen personlig er det kun Robert Riefling som har gjort en innspilling av ''Pianosonate nr. 2''. Av norske pianister i generasjonen etter Riefling finnes det flere innspillinger.
Glenn Gould (innspilt 1972) Robert Riefling (innspilt 1980) Jørgen Larsen  (innspilt ca. 1994) Einar Henning Smebye  (innspilt 1997) Einar Røttingen  (innspilt ca. 2005)
Boston Legal
Boston Legal var en amerikansk TV-serie som gikk på ABC fra 2004 til 2008.
Serien var skapt av David E. Kelley og var en spin-off av serien The Practice. Serien fulgte advokaten Alan Shore (James Spader) og hans kolleger ved firmaet Crane, Poole & Schmidt. Serien inkluderte skuespillere som Candice Bergen og William Shatner.
I Norge ble serien vist på TV 2 Zebra.
Handling
Serien var en spin-off av den langvarige TV-serien «The Practice» og følger hverdagen til Alan Shore og hans medarbeidere ved en advokat-praksisen «Crane, Poole & Schmidt» som hovedsakelig er lokalisert i Boston.
The Adventures of Kathlyn
The Adventures of Kathlyn er en amerikansk stumfilm fra 1913, regissert av Francis J. Grandon.
Handling
Datteren til en eventyrer i India, blir kidnappet av en innfødt hindu-høvding.
Kvinnen blir tvunget til å gifte seg med denne høvdingen. Kvinnen opplever deretter en rekke eventyr, og må slåss mot både de innfødte eller ville dyr.
Christian Frederik Herbst
Christian Frederik Herbst (født 7. april 1818 København, død 2. juli 1911) var en dansk arkeolog, numismatiker og museumsdirektør.
Familieforhold
Herbst ble født i København som sønn av direktøren for den militære klessfabrikk, generalkrigskommissær Michael Johan Chr. Herbst (død 1830, sønn av Adolph Tobias Herbst) og Michelle født de Stibolt. Herbst giftet seg 20. mars 1860 med Ophelia Gerstenberg Rosted, datter av G. Rosted og Andrea født Herbst.
Utdannelse
Han tok gymnaseksamen i 1837 i Slagelse, hvor hans familie var flyttet, etter at faren hadde gått av. Christian Jürgensen Thomsen merket snart den iveren som Herbst dyrket numismatiske og arkeologiske studier. Numimatikken hadde allerede opptatt ham fra hans skoletid, og da Thomsen i 1843 ansatte Herbst som "Assistent ved Forevisningen", ga Herbst opp sitt påbegynte juridiske studium.
Arbeidsliv
I 1846 ledsaget Herbst Thomsen på en reise til Tyskland og Italia. I 1848 ble han utnevnt av kongen til arkivar ved Antikvarisk-topografisk Arkiv og sekretær ved Kommissionen for Oldsagers Opbevaring. Den siste stillingen ble i 1849 endret til sekretær (senere inspektør) ved det kongelige Museum for de nordiske Oldsager.
Thomsen etterlot seg ved sin død i 1865 en innstilling om at Herbsts burde utnevnes til hans etterfølger ved museet for de nordiske oldsaker, men stillingen ble slått sammen med de direktørpostene som Jens Jacob Asmussen Worsaae hadde. Etter Worsaaes død i 1885 ble Herbst konstituert i dennes embetet. Han ble utnevnt av kongen i 1887.
Ved omorganiseringen av museenes administrasjon i 1892 ble han avskjediget fra de fleste av sine museumsembeter, men han forble direktør for Rosenborgsamlingen og ble utnevnt til direktør for den Kongelige Mønt- og Medaljesamling. Han var fra 1887 og frem til sin død formann i styret for Frederiksborgmuseet. I 1856 var Herbst blitt kammerråd, 1869 fikk han justitsrådstittelen. I 1862 ble han opptatt som medlem i Det kongelige danske Selskab for Fædrelandets Historie.
Herbst, som hørte til Thomsens første elever, har på de forskjellige trinn av sin museumsvirksomhet vært en utmerket støtte for samlingenes fremvekst. Alltid velvillig og hjelpsom i sin stilling over for leg og lærd. Særlig over for den store skare samlere han til gjengjeld selv fant velvillig imøtekommenhet, når han har søkt å skaffe museenes nytt materiale. Spesielt veksten av myntsamlingen og museets antikvarisk-topografiske arkiv skyldes Herbsts eget initiativ. Som et takknemlighetstegn lot en krets av kolleger og venner i 1885 prege en gullmedalje med Herbsts bilde, som ble overrakt ham på hans sølvbryllupsdag.
Fra 1848 og i bortimot 25 år ble museets rikholdige funnprotokoller førte med Herbsts hånd, og ingen kunne den gang med større innsikt og omhu ha lagt et så betydningsfullt materiale til rette for oldtidsstudium; med praktisk sans har Herbst konstant forbundet et øvet kritisk øye ved bedømmelsen av oldsaker fra alle tidsaldre.
På en tid, da museet så å si aldri fikk materiale der funnene var håndtert på en sakkyndig måte, vakte Herbsts "Hvidegårdsfunn" med innholdsrike "Seidmannsbestikk" fra bronsealderen stor oppmerksomhet i 1845, og det skyldes Herbsts tilstedeværelse ved utgravningen av de første eikekistefunn med velbevarte klesdrakter fra bronsealderen i Trindhøj og Kongshøj ved Vamdrup 1861 og 1862, at de merkelige funnene ble tatt opp i så god stand.
Sammen med professor Japetus Steenstrup ledet Herbst i 1859 undersøkelsen i Vimose i Fyn og deltok i 1861 i utgravningen av Jellinghøjene. Protokollen over undersøkelsen av kongegravene i Ringsted, som er offentliggjort i et kjent verk om dem (1858), skyldes Herbst.
Skrifter
I litteraturen er Herbst for øvrig bare representert med mindre numismatiske og arkeologiske arbeider, der spesielt finnes i oldskriftselskapets tidsskrifter. Herbst var blitt valgt til sekretær for oldsakavdelingen i dette selskapet i 1865, men trådte i 1868 tilbake fra denne posten under forhold, som karakteriseres ved striden i selskapets Årbøker om oppdagelsen av den eldre jernalder.
Grøa (elv)
Kraftutbygging
Se egen artikkel om Grøa Kraftverk.
Vern
Grøa bekkekløft har fått verneverdi 5 i Prosjekt Bekkekløfter 2008. Dette gjelder den store nedskårede kløften i nedre deler av Litlgrødalen. Partiet er 3 km langt og har ovenfra form av et særlig trangt og bratt gjel med mye berg og rasmark avløst av et flatere parti mens siste delen er en klassisk bekkekløft med skogkledde lier. Det er denne delen av vassdraget som er utbygget.
Critters – de biter!
Den fikk tre oppfølgere som ble utgitt i perioden 1988 til 1992. Film nummer to fikk en viss oppmerksomhet, mens de to siste nærmest er å regne som obskuriteter.
Handling
Skapninger fra verdensrommet kommer til jordkloden etter å ha flyktet fra et fengsel på en fjern planet. Med to futuristiske dusørjegere i hælene lander de i en liten by i Kansas hvor de blodtørstige skapningene går amok blant innbyggerne i den lille byen. Familien Brown rammes særlig hardt.
Om filmen
Critters fikk blandet mottakelse av filmkritikerne og har oppnådd 53 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den tre av fire stjerner og skrev: «What makes "Critters" more than a ripoff are its humor and its sense of style. This is a movie made by people who must have had fun making it».
Filmen ble en moderat suksess på amerikanske kinoer, hvor den innbrakte 13 millioner dollar. Den hadde et produksjonsbudsjett på ca 2 millioner dollar.
Sigdringfly
Sigdringfly (Ipimorpha retusa) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet påå den sørlige delen av Østlandet i Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 27 – 32 mm), mørkt brunlig nattfly, forvingen er karakteristisk innbuktet bak spissen og dermed litt sigdformet. Forkroppen er mørkbrun, forvingen er mørk brunlig, ofte med litt olivengrønt skjær. Den har to lyse tverrbånd og merkerte, hvitrandete nyre- og ringmerker. Ytterkanten er markert innbuktet. Bakvingen er brungrå.
Levevis
Arten lever på fuktige steder der det vokser viere (Salix spp.), særlig selje (Salix caprea) og istervier (Salix pentandra), som er larvenes vanligste næringsplanter. Larvene lever i greinspissene på nøringsplanten og spinner sammen skuddene. Arten overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr i juli – august.
Utbredelse
Den finnes i Europa, unntatt lengst i nord, og videre østover til Japan. I Norge er den bare funnet på Østlandet nord til Oslo.
Shingon-shū
Shingon-shū (japansk: シンゴンシュウ, Mantra-skolen) er en japansk buddhistisk tradisjon som tilhører vajrayana-retningen. Tradisjonen ble grunnlagt i året 807 av Kūkai (774-835) – også kalt Kōbō Daishi (stormester i spredning av læren). I Japan er Shingon, sammen med Tendai-tradisjonen kjent som Mikkyo, den «hemmelige læren» eller «hemmelig buddhisme». Beskrivelsen esoterisk buddhisme er ofte brukt om disse tradisjonene. Shingon-shu-tradisjonen har opphav i den kinesiske Mizong-skolen (den esoteriske skolen) og er en av de mest betydningsfulle tradisjonene i japansk buddhisme.
Historie
Munken Kukai reiste til Kina omtrent i år 804 på oppdrag fra den japanske keiseren, studerte buddhisme i to år fra 804 til 806. Før han reiste hjem utviklet han en egen syntese av esoterisk lære og praksis med Buddha Vairocana som sentral identifikasjon. Han ble abbed for et kloster i Kyoto og hadde dermed muligheten til å spre sin lære. I 819 grunnla han et eget kloster i en fjellside sørvest for Kyoto. I dag har Shingon-shu 12 millioner tilhengere og er den største buddhistiske tradisjonen i Japan.
Lære
Kukai skrev 50 verk om Shingon-læren, og i disse verkene forklarer han tradisjonens spesielle systematikk. Det mest betydningsfulle verket er Sokushin-jobutsugi, "Læren om å bli buddha i egen kropp under jordisk tilværelse". Etter overleveringen skal Buddha Vairocana selv ha diktert disse sutraene. Den historiske buddha Shakyamuni blir i Shingon-shu sett som en manifestasjon av Vairocana. I foreningen av den kosmiske Buddha Vairocana med Dharmakayaen (den ultimate virkeligheten), utviklet Kukai en erketype som inneholder den ikke-duale foreningen av hele tilværelsen. Tanken er at Buddha Vairocana bor i alle jordiske fenomener. Målet i Shingon-shu er å forene seg selv med Buddha Vairocana under meditasjon for å erfare direkte innsikt i den ultimate virkeligheten (dharmakaya). Nødvendige forutsetninger for det er innvielse i den hemmelige læren av Shingon-shu, som blant annet omfatter hemmelige Tantra-ritualer og bruk av mantraer.
Pendro
Pendro (kurdisk پێندرۆ, Pêndro), er en kurdisk landsby i irakisk kurdistan, lokalisert i Erbil-provinsen, nær grensen til Tyrkia, ligger den ca 15-18 km nord for Barzan, av befolkning over 2540 personer.
San Bartolomé de Tirajana
San Bartolomé de Tirajana er den største og sørligste kommunen på øya Gran Canaria, i fylket Las Palmas, som er en del av Comunidad Autónoma de Canarias i Spania.
Kommunens areal er på 335 km² med en befolkning på 53 000 (2008). Kommunensenteret ligger på 890 moh. og høyeste punkt er 1949 meter, ved Pozo de Las Nieves, som også det høyeste punkt på Gran Canaria. Kommunens administrasjonssentrum heter San Bartolomé de Tirajana (av lokalbefolkningen kalt Tunte) og ligger ca. 23 km fra kysten.
San Bartolomé de Tirajana er mest kjent for turiststedene langs kysten, Playa del Inglés, Maspalomas og San Agustín. Kommunen dominerer turismen på Gran Canaria, og ca. 37 % av øyas hotelsenger og 57 % av øyas overnattingssteder utenfor hotell ligger i kommunen. Dette skyldes det jevne og behagelige klimaet, med milde vintre og somre uten for sterk hete.
Mange skandinaver har valgt å bosette seg i kommunen. I San Fernando de Maspalomas antar man det bor rundt 4 000 dansker. I San Agustín bor det rundt 8 000 svensker.
4-Vinyltoluen
4-Vinyltoluen er en organisk forbindelse med formelen CH3C6H4CH=CH2. Det er avledet av styren og brukes som en komonomer i produksjonen av spesialiserte polystyrener. Den produseres ved dehydrogenering av 4-etyltoluen
Alas! Poor Yorick!
'Alas! Poor Yorick!' er en amerikansk stumfilm fra 1913, regissert av Colin Campbell.
Handling
På eiendommen til et sanatorium er det samlet en rekke mentalt (men ufarlige) forstyrrede pasienter.
Men en av pasientene stikker av fra området, og leter etter en kvinne å forlove seg med.
Meløy kirke
Meløy kirke er en nygotisk langkirke fra 1867 i Meløy kommune, Nordland fylke.
Kirken er den nest største trekirken i Nord-Norge, størst er Vågan kirke, som er Norges nest største trekirke.
Kirken ble bygget på Meløya fordi det var den mest ”bekvemme” og betydningsfulle plassen. Da den første kirken ble bygd på Meløya på 1300-tallet, hadde øya vært bebygd lenge og den var et viktig midtpunkt for både fisking og forbiseiling. Kirken fikk en fin beliggenhet.
Bygging av kirken
I 1863 ble det besluttet å bygge en ny kirke som skulle plasseres i nærheten av den gamle, inne på kirkegården. Den tidligere kirken ble stående i ca. 150 år og tålte ikke påbygging eller utvidelse. Tegningene til den nye kirke ble utarbeidet av byggmester Håkon Adelstein Mosling og ble gjennomgått av arkitekt Jacob Wilhelm Nordan som fant flere ting å bemerke. I 1864 fikk Mosling tegningene i retur med krav om flere forandringer. Noen ting måtte flyttes på og Nordan mente kirken var planlagt for stor. Tegningene viste seg å ha minst 750 sitteplasser, men kirken trengte ikke mer enn 600. Nye tegninger kom, men også disse måtte få noen forandringer. Den 18. januar 1865 godkjente Departementet til slutt planen og det ble innvilget et lån av Opplysningsvesenets Kapitalfond på 4000 speciedaler som skulle dekke kirkens oppførelse. I løpet av 28 år skulle lånet tilbakebetales. Byggeomkostningene ble anslått til 6000 speciedaler.
Arbeidet med å tilrettelegge byggingen kom i gang mer enn ett år før planene ble godkjente. Grunnmuren ble påbegynt den 12. januar 1864 av svensken Anders Johan og murer Nils Nilsen Venvik. Mesteparten av steinen til grunnmuren ble tatt i nærheten mellom Vassdal og Sandvik. Tømmeret ble tatt på land i Vågen. Tømmeret ble allerede kjøpt i 1863 fordi det var beregnet at planene skulle bli godkjent kjapt. De sene planene påførte kirkekassen tap.
Det var flere folk fra Meløy selv som var med å bygge kirken under ledelse av Mosling og noen utenbygds fra. En god del av arbeidet var dugnadsarbeid eller pliktarbeid slik at kirken sparte penger. Men skjevhet i grunnmuren ble bekostet kirken for litt, men mesteparten måtte Andres Johan, som hadde ansvaret for arbeidet, betale selv.
Juli 1867 var kirken så å si ferdig slik at den kunne innvies. Tirsdag den 23. juli samme år hadde kirken innvielse. Den gamle kirken ble revet året etter at nykirken ble innviet. Bygget ble dyrere enn beregnet og økonomien var dårlig på den tiden bygget hadde innvielse. I tillegg var ikke kirken helt ferdig. Mosling hadde ikke utført byggingen tilfredsstillende og ba derfor om fullstendige opplysninger om manglene slik at han kunne fullføre arbeidet. Det som sto igjen var blant annet maling innvendig og utvendig. Til tak ble det brukt spon. Kort tid senere, i 1875, var det blitt lekkasje og reparasjoner måtte til. Senere ble det lagt stein til tak og jernkors ble satt opp. I 1901 ble kirketilsynet pålagt å få kirkens indre til å bli penere og i bedre stand. Det ble også satt opp en lynavleder da kirken fikk ovner. I 1940 ble det montert elektriske lys i kirken og til jul 1963 ble det prøvd ut flombelysning til kirken. Høreapparatene ble montert i 1964.
I 1992 hadde kirken et stort restaureringsprosjekt der det ble brukt ca. 900 000 kr for å pusse opp innvendig. Utsiden ble malt og restaurert i 2004–2005.
Frankfurt (Main) Ostendstraße stasjon
Frankfurt Ostendstraße stasjon er en underjordisk stasjon i Frankfurt am Main. Den betjenes av S-Bahn-trafikk med alle linjene, bortsett fra S7.
Meløy kirke
Altertavlen
Altertavlen som også ble reddet ved brannen fikk kirken som gave i 1668. Det er ukjent hvem som har laget den og malt den. Altertavlen er laget av furu og bjørk og er malt med grønt, rødt og blått og det er også brukt forgylling. I dag har den ikke de opprinnelige fargene siden den ble malt over i 1763–64. Tavlen er 3,25 meter høy og 2,50 meter bred og er svært verdifull i kunstnerisk henseende. Tavlen ble skjenket til Tromsø Museum i 1887, og er nå oppbevart der. Den nye altertavlen ble gitt i gave i 1905 og skal ha kostet over 2000 kr, noe som gjør den til en svært kostbar gave.
Lysekroner
Meløy kirke har flere lysekroner. Den eldste, som er fra 1670, er av messing og henger midt i kirkeskipet. I 1715 fikk kirken enda en lysekrone som også er av messing og henger nederst i kirkeskipet. I 1737 ble det gitt en «meget vakker» lysekrone i messing til kirken. Dette er den største i kirken, med plass til 16 lys. Den henger øverst i kirkeskipet.
Lysestaker
Kirken har også fått flere lyststaker. De 2 eldste ble gitt til kirken i 1671. Disse befinner seg på alteret. Den syvarmete lysestaken ble gitt i gave i 1965.
Annet
Et dåpsfat av tinn, som fortsatt er i bruk, ble anskaffet i 1762. Orgelet ble kjøpt inn i 1850. I 1857 ble det kjøpt inn et kompass som trolig ble anskaffet for sikkerheten til mannskap som skysset prestene. Kirkeklokken ble anskaffet i 1860. Den dåpskannen som er i bruk i dag er fra 1860-1880-årene
Alle de kostbare og vakre gavene som er blitt gitt til kirken tyder på at det var mange som hadde stor kjærlighet til kirken og har gitt gavene i takknemlighet med kjære minner for den enkelte. Blant giverne er det gitt flest gaver fra Wiebiche Ottisdatter. De fleste giverne var fra bygder i nærheten av Meløy.
Tusenårssted
Meløy kirke og minnebautaene ved kirken er sammen med Meløygården Meløy kommunes tusenårssted.
Jesper Bech
Jesper Bech (født 25. mai 1982) er en dansk fotballspiller som spiller for Silkeborg IF i Superligaen. Han spiller i angrep.
Jesper Bech fikk sitt gjennombrudd i FC København, hvor han spilte 37 seriekamper og scoret tol mål. Jesper Bech gikk så til Malmö FF, før Esbjerg fB hentet han sommeren 2006. I Esbjerg fB spilte han 76 seriekamper og scoret 20 mål. Sommeren 2009 gikk Jesper Bech til nyopprykkede Silkeborg på free transfer.
Jesper Bech har også spilt landslagsfotball for Danmark. Han har også spilt landskamper for Danmark i aldersbestemte klasser.
Sola Håndball
Historikk
Klubben var tidligere en håndballavdeling i Sola Idrettslag (som ble stiftet Sola Turn og Idrettslag i 1934), men skiftet navn i 1947. Det var først i 1995 at idrettslaget ble delt opp og etablerte Sola Fotball og Sola Håndball.
Damer
De første nedtegnelser om håndball i Sola Idrettslag var ett utendørs A-lag for damer fra 1946. I 1947 fikk de B-lag som ble betegnet som juniorlaget. I 1951 spilte laget 8 seriekamper; 6 seire og 2 uavgjort. Juniorlaget fikk først spilt seriekamper i 1959 med Sigmund Alsåker som trener. I 1961/62-sesongen ble juniorlaget kretsmestere, samt i 1964, 1965, 1966 og 1967. I 1966 startet innendørsserien og juniorlaget ble innendørskretsmestere i 1966-67- og 1967-68-sesongen.
Herrer
Ett seniorlag for herrer ble forsøkt startet i 1961, 1962 og 1969-70, men ble gitt opp grunnet liten interesse. Først i 1970-71 ble det første guttelaget startet.
1997/98: Avvikling av elitesatsning
I 1997/98-sesongen vant herrelaget sin pulje i 2. divisjon, og var klar til opprykk til 1. divisjon. To lag i de øverste divisjonene krevde så store ressurser, spesielt økonomiske, at klubben så seg nødt til å trekke herrelaget fra videre seriespill.
Yimchunger
Yimchunger er en stamme av nagafolket i India. Stammen antas å ha kommet fra det nordlige Myanmar sammen med en annen nagastamme, khiamunga. Trolig hadde de et felles opphav.
Sola Håndball
2010/11: Opprykk til 3. divisjon
I 2010/11-sesongen reserverte herrene seg til opprykk fra 4. divisjon til 3. divisjon.
Christine de Bruin
Christine de Bruin (født 3. mars 1989) er en canadisk bobkjører.
Hun representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 7 i toer-bob.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, tok hun bronse i monobob.
Arıcak
Arıcak er en by med 14 851 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Elazığ. Den ligger nord for Dicle, nordvest for Hani, sør for Palu, og øst for Genç.
Sola Innebandyklubb
Klubben spiller sine kamper i Solahallen og Åsenhallen med sorte og hvite drakter, og har rødt og hvitt som reservedrakt
Menn
Klubbens A-lag for menn spiller 2018/19-sesongen i 2. divisjon (SørVest Bandyregion). Herrene tok NM-sølv i 1993, og har en sjetteplass i eliteserien fra 1994/95-sesongen som bestenotering på øverste nivå.
Kjente spillere
En rekke spillere fra Sola har fått landskamper for Norge.
Lydteknikk
Lydteknikk er læren om lydbølger. Lydteknikk er et svært vidt felt. Det spenner fra høreapparater, via stereoanlegg til konsertanlegg, og inkluderer også ultralyd-apparater, ekkolodd og metoder for å «skyte seismikk». Blant de mer kuriøse fenomene er eksperimenter med bruk av lyd som våpen.
Sola Flystasjon Flyklubb
Sola Flystasjon Flyklubb ble stiftet i 1984 av Saab Safir-entusiaster ved Sola Flystasjon. Klubben opererer fly av type Saab Safir. Sola Flystasjon Flyklubb er medlem av Norsk Luftsportsforbund (NLF). Klubben har lokaler og hangar ved Sola Flystasjon som er den militære delen av Stavanger Lufthavn, Sola.Klubben tilbyr Safir- og akroutsjekk til en konkurransedyktig pris. Det er også mulig å få fløyet en akro introduksjonstur med en av klubbens erfarne flygere.
Oddmund Finnseth
Oddmund Jarle Finnseth (født 11. februar 1957) er en norsk jazzmusiker (bass) og pedagog fra Sortland, kjent fra flere innspillinger.
Han er utdannet ved Jazzlinja (NTNU) (1986 - 89) og ble i studietiden med i Asmund Bjørkens orkester. Senere har han spilt på utgivelser med Bjørn Krokfoss' oktett og Marit Sandviks band Bossa Nordpå (1993–), der han skrev Rannveigs samba (2004). Ved to anledninger har Oddmund spilt med Count Basie Orchestra, hvor den siste gangen ga ham muligheten til fast bandplass. Han takket nei. Han var med i en Øystein Norvoll-ledet turne med Randy Johnston i regi av Nordnorsk jazzsenter (2002).
Finnseth er tilknyttet Sortland videregående skole, Heggen videregående skole i Harstad, Sortland Storband, Steinar Kjeldsen kvartett, og var portrettert av Andreas Lunnan (Sølvsuper, NRK radio 2007). Oddmund Finnseth ble i 2015 tildelt Stubøprisen. I 2021 ga Oddmund ut platen «Dedications» på plateselskapet Finito Bacalao Records.
Kyrill av Saloniki
Den hellige Kyrillos (født 827, død 14. februar 869) var en bysantinsk munk og en misjonær som på 800-tallet sammen med sin bror Methodios utarbeidet det første slaviske skriftspråket, for kirkeslavisk, trolig det som vi i dag kaller «det glagolittiske alfabetet».
Kyrillos har ofte gjennom historien blitt tilskrevet dannelsen av dette skriftspråket som etterfulgte og som ble oppkalt etter ham, det kyrilliske alfabet og som fortsatt er i bruk i Øst-Europa.
Da han levde var han mer kjent som Konstantin. Navnet Kyrillos ble sannsynligvis tilegnet ham kort tid før eller etter hans død.
Drammen Roklubb
Drammen Roklubb ble stiftet i 1878 og har gjennom årene hatt flere roere på olympisk nivå. Roklubben ligger plassert rett nedenfor Øvre Sund i Drammen ved siden av Parken og i enden av Ypsilon.
Historie
Roklubben ble stiftet 7. mai 1878, da under navnet Drammen Roklub. På grunn av økonomiske vansker og utløpt leiekontrakt av båthus, lå klubben nede fram til 1924. Siden da har det vært jevn aktivitet i roklubben. Drammen Roklub og Drammens Kvinnelige Roklubb, stiftet 6. september 1945, ble 4. desember 1987 slått sammen til en klubb under navnet Drammen Roklubb.
Annet
I 1994 fikk Drammen Roklubb nytt klubbhus som inneholder: utleiedel, treningsrom, båthall, oppholdsrom, styrerom og garderober.
Melissa Lotholz
Melissa Lotholz (født 2. desember 1992) er en canadisk bobkjører.
Hun representerte Canada under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 7 i toer-bob.
Under Vinter-OL 2022 i Beijing, ble hun nummer 12 i toer-bob.
Olav Molberg
Liv og virke
Han vokste opp på småbruket Dyåsen ved Binde i Stod som sønn av Olaf Molberg og Anna Binde. Han hadde tre søsken. Han hadde flere samfunnsinteresserte slektninger. Han var nevø (søstersønn) av klokker og lærer ved Steinkjer folkeskole Andreas Binde og landhandler, gårdbruker og direktør i Stod og Steinkjer sparebank Martin Binde.
Han begynte som skogsarbeider, som sin far, da han var 15 år gammel. Fra 1930 var han fast ansatt i statens skoger, fra 1940 som skogfullmektig (skogvokter). Han ble værende i stillingen til han gikk av med pensjon i 1974.
Han giftet seg i 1931 med Alfhild Bruheim. De bodde på Binde og fikk seks barn. Anna Molberg, stortingsrepresentant for Hedmark, er et av Olav og Alfhilds barnebarn.
Olav Molberg ble valgt inn i Stod herredsstyre i 1945. Han var ordfører fra 1948 til 1951, og frasa seg deretter gjenvalg, men ble på nytt ordfører fra 1956 til 1959. Fra 1960 til 1963 var han formann i skolestyret. Som ordfører var han selvskrevent medlem av Nord-Trøndelag fylkesting. Han hadde en rekke verv i utvalgene for fylkets jord- og skogbruksskoler. Etter sammenslåingen til Steinkjer kommune i 1964 ble han medlem av kommunestyret og formannskapet. Han var styreformann for kommuneskogene i både Stod og Steinkjer.
Olav Molberg var styremedlem i Inn-Trøndelag skogselskap i 20 år og formann fra 1972 til sin død.
En måned før sin død i 1974, idet han ble pensjonist, ble Molberg tildelt Kongens fortjenstmedalje i sølv for sitt samfunnsnyttige virke. Han ble også hedret med et sølvfat i gave fra Direktoratet for statens skoger.
Danmark under EM i friidrett 1954
Danmark deltok med 29 utøvere under EM i friidrett 1954 som ble arrangert 25.–29. august 1954 i Bern. Danmark tok en sølvmedalje under mesterskapet.
Kinesisk Taipei under Vinter-OL 1992
Kinesisk Taipei under Vinter-OL 1992. Åtte mannlige sportsutøvere fra Taiwan deltok i tre sporter, alpint, bobsleigh og kunstløp under Vinter-OL 1992 i Albertville i Frankrike. Kinesisk Taipei vant ikke noen medaljer. Beste plassering var en 17.-plass i kunstløp. Det var tredje gangen sportsutøvere fra Taiwan konkurrerte for Kinesisk Taipei under et vinter-OL.
Mathiesen (slekt)
Mathiesen er navnet til flere norske slekter. En av disse som opprinnelig stammer fra Danmark, er særlig kjent for å eie store skogeiendommer i Eidsvolltraktene og andre steder på Østlandet.
Opprinnelse
Slektens eldste kjente stamfar er kjøpmann i København Jørgen Mathiesen (død 1656). Hans sønnesønn Jørgen Mathiesen (1663–1742), innvandret til Norge, ble fogd i Helgeland og er stamfar for den norske grenen av slekten.
Eiendommer, virksomhet og berømte medlemmer av slekten
Denne slekten Mathiesen har spilt en viktig rolle innen industri (særlig trelastindustri) og som gods- og skogeiere i Norge. Familiebedriften Mathiesen Eidsvold Værk var historisk en av de største bedriftene i norsk trelastindustri, og var en etterfølger etter firmaet Tostrup & Mathiesen som Mathiesenfamilien eide sammen med medlemmer av Tostrupfamilien på 1800-tallet.
Innvandreren Jørgen Mathiesen (død 1742) var farfar til kanselliråd Henrik Mathiesen (1696–1763), som var far til kanselliråd Jørgen Mathiesen (1725–64), som igjen var far til trelasthandler i Christiania Haagen Mathiesen (1759–1842). Gjennom sistnevntes ekteskap med Beate Monsen kom Linderud gård i familiens eie. Mogens Mathiesen (1799–1875) overtok Linderud og etablerte firmaet Tostrup & Mathiesen sammen med Christopher Henrik Holfeldt Tostrup. Firmaet kjøpte opp store eiendommer i områdene rundt Hurdalssjøen og i Eidsvoll og ble et av de største trelastfirmaene i Norge. I 1849 overlot Mogens Mathiesen sin andel i firmaet til sønnen Haaken Christian Mathiesen (1827–1913). I 1892 solgte Tostruparvingene sine eierandeler. Firmaet ble etter dette omdannet til Mathiesen Eidsvold Værk.
Kammerherre Haaken Larpent Mathiesen (1858–1930) utvidet bedriftens skogindustri ved Andelva. Den eldste sønnen Jørgen Arthur Mathiesen (1901–93) var medeier i bedriften fra 1911, eneeier 1930–46, og deretter medeier sammen med sønnen Haaken Severin Mathiesen (1926–97) til 1963. Sammen med søsknene overtok han Linderud i 1940, etter at gården hadde blitt eid av statsråd Christian Pierre Mathiesen (1870–1953) siden 1893. I 1954 ble Linderud overført til en stiftelse.
På 1990-tallet ble trevaredelen av Mathiesen Eidsvold Værk, dvs. de fleste av firmaets aktiviteter, overtatt av Moelven Industrier.
Slektsvåpen
Allerede innvandreren Jørgen Mathiesen (død 1742) førte slektsvåpenet. Det kan beskrives heraldisk (blasoneres) slik: I blått skjold en gull stjerne foran en opprett sølv halvmåne. Som hjelmtegn er en seksoddet gull stjerne over en liggende sølv måne.
I slekten er også ført stjernen med åtte odder samt med en opprett måne også på hjelmen.
Ma Jian
Ma Jian (kinesisk: 马建, pinyin: Mǎ Jiàn, født 18. august 1953 i Qingdao i provinsen Shandong i Folkerepublikken Kina) er en kinesisk forfatter.
James Spader
James Todd Spader (født 7. februar 1960 i Boston i Massachusetts) er en amerikansk skuespiller. Han er mest kjent for sine eksentriske roller som i Secretary, Sex, løgner og videotape, Stargate, Crash, Boston Legal og sist i TV-serien The Blacklist. Han har vunnet to Emmy Awards for sine roller i Boston Legal og The Practice som advokaten Alan Shore.
Ma Jian
Han dro i 1976 fra Qingdao til Beijing. Etter at enkelte av hans verker ble forbudt i Kina dro han i 1986 til Hongkong, der han grunnla forlaget Hong Kong New Century Press (香港新世纪出版社, Xianggang Xin Shiji Chubanshe). I 1997 flyttet han til Tyskland der han underviste i moderne kinesisk litteratur. I 1999 flyttet han til England.
Mjøsjødalen naturreservat
Mjøsjødalen naturreservat ligger på begge sider av kommunegrensa mellom Lillestrøm og Aurskog-Høland, langs dalsenkningen mot nordøst fra Søndre Mjøsjøen. Reservatet rommer gammel gran- og furuskog, særlig i tre kjerneområder. Det finnes død ved i alle nedbrytningsfaser, og det er registrert rødlistede sopp- og lavarter. Skogen her er lite påvirket av hogst, i motsetning til mange områder omkring.
Det er også en naturfaglig verdi knyttet til overgangen (gradienten) fra furuskog på de tørrere stedene øverst i dalsøkket, til rikere granskog på fuktigere områder nedover dalen.
Det er ikke tillatt å endre naturmiljøet. Vegetasjon og dyreliv er vernet mot ødeleggelse, men ordinær jakt er tillatt. Motorisert ferdsel er forbudt, dessuten er ridning kun tillatt på eksisterende stier.
Haron Lagat
Haron Lagat (født 15. august 1983) er en kenyansk langdistanseløper og hinderløper. I 2009 vant han Manchester Road Race. Under Bislett Games 2011 var han fartsholder, også kalt «hare», på 3000 meter hinder.
Fylkesvei 434 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 434 i de følgende fylkene:
Liste over Saint Kitts og Nevis’ statsministre
Liste over Saint Kitts og Nevis statsministere omfatter regjeringssjefene som har ledet regjeringen i Saint Kitts og Nevis siden 1960. Saint Kitts og Nevis var en koloni underlagt Storbritannia. I 1967 ble landet en assosiert stat og i 1983 ble landet uavhengig. Regjeringssjefene har hatt titlene Chief Minister (1960–1967), Premier (1967–1983) og Prime Minister (siden 1983).
Saint Kitts og Nevis er et konstitusjonelt monarki med den britiske monarken, kong Charles III av Storbritannia, som statsoverhode. Monarken utnevner en generalguvernør som er statsoverhode når monarken ikke er i landet.
Disse har vært statsministre:
<references group=N />
HTC Touch2
HTC Touch2 (HTC T3333) er en Windows Mobile-basert mobiltelefon (smartphone) fra HTC. Den ble lansert høsten 2009.
Den har 2,8 tommers berøringsskjerm, og er HTCs første mobiltelefon med Windows Mobile 6.5. Menysystemet er Touch Flo 3D, det samme som også bl.a. Touch Pro og Touch Diamond har. Bildeoppløsninger er på 3,2 megapiksler.
Air Express Tanzania
Air Express Tanzania var et tanzaniansk flyselskap. Det ble grunnlagt i 2002, og avvikla drifta i 2006.
Øyvind Mund
Øyvind Mund (født 4. september 1965 på Rykkinn i Bærum) er en norsk programleder i TV 2 som har vært programleder i serien Gylne tider. For sin innsats i programmet ble han kåret til beste mannlige programleder under Gullruten 2004 og nominert i samme klasse under Gullruten 2011.
I 2018 ledet han TV 2-programmet Samme tid neste år og ble nominert til Gullruten 2018 i klassen beste mannlige programleder.
Osperingfly
Osperingfly (Ipimorpha subtusa) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er vanlig på Sørlandet og Østlandet i Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 28 – 34 mm), kraftig, gråaktig nattfly. Den ligner på sigdringfly (Ipimorpha retusa), men forvingens ytterkant er mye mindre innbuktet enn hos denne. Forvingen er grå, gjerne med et brunlig eller olivengrønt skjær. Ytterkanten er vsakt innbuktet bak spissen. Vingen har tre lyse tverrbånd, det innerste ganske nær roten. de to innerste tverrbåndene har hvite buer på yttersiden. Nyre- og ringmerkene er lyskantede og tydelige. Bakvingen er grå, lysere mot roten.
Levevis
Arten finnes i skog og skogkanter med osp (Populus tremula), som er larvenes næringsplante. De lever på skuddspissene, som de spinner sammen, i mai – juni. Arten overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr i juli – september.
Utbredelse
Osperingfly finnes i Europa, og videre østover til Japan. I Norge er den vanlig på Sørlandet og Østlandet (unntatt den nordligste delen), på Vestlandet er den sjelden, men forekommer nord til Bergens-området.
Universitetet i Obong
Universitetet i Obong er et fireårig privat universitet som ligger i Obong Ntak, Akwa Ibom, Nigeria. Det er knyttet til Kristi forsamlinger, og er sponset av menigheten Rivergate Church of Christ i Madison i Tennessee.
Det ble grunnlagt i 1997 som African College of Management, året etter som University of Africa, som Obong universitet tidligere ble benevnt som. Universitet er i et tett fellesskap med Obong Christian School (grunnlagt 1986), som er sponset av en menighet i Mt. Morris i Michigan. Christian school, også i Obong Ntak, har utdannet tusener av unge i det sørlige Nigeria. Skolene er ledet av dr. Moses Akpanudo.
Akpanudo arbeidet, med hjelp av sine landsmenn i Nigeria og amerikanske venner, for at Obong skulle få universitetsstatus. Dette ble oppnådd 2. mai 2007.