cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mastodonterne
Ambisjoner
”I Mastodonterne spiller man for publikum ikke for sig selv”. Dette prinsippet har alltid vært en av grunnpilarene i foreningens utvikling, og vært medvirkende til at foreningen har oppnådd en fremtredende posisjon i dansk teater. En utvikling hvor målet er, å gi publikum en uforglemmelig opplevelse hver gang Mastodonterne går på scenen.
Deres neste oppsetning vil bli Sebastians musikal Cyrano, som blir en 20 års jubileumsforestilling for foreningen i 2008.
The Siamese Cat Song
«The Siamese Cat Song» er en amerikansk sang med melodi og tekst av Sonny Burke og Peggy Lee. Lee fremførte den i Walt Disney-filmen Lady og Landstrykeren (Lady and the Tramp)
Hun spilte inn sangen 20. desember 1954. Den ble utgitt av Decca Records på 78-plate og single med katalognummer 9 29427.
Norsk versjon
Rolf Just Nilsen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Siameserkattenes sang».
Gustaf Andersson (skøyteløper)
Fritz Gustaf Adolf Andersson Gabeling (tidligere Fritz Gustaf Adolf Andersson; født 6. april 1903 i Stockholm, død 15. september 1986 samme sted; kjent som Gustaf Gabeling fra og med sesongen 1931/32) var en svensk skøyteløper som representerte hjemlandet og klubbene Södermalms IK og senere Brunnsvikens SK.
Kvithammer
Kvithammer (også stavet Kvithamar) er et tidligere tettsted i Stjørdal kommune i Trøndelag. Tettstedet ligger omtrent tre kilometer nordvest for Stjørdalshalsen. Tettstedet består for det meste av villabebyggelse i Nordlandsfeltet. Kvithammer er forbundet med E6 via Fv38. Kvithammer ble regnet som tettsted av Statistisk sentralbyrå inntil 2020.
En forsøksstasjon til NIBIO (tidligere Statens forsøksgård for hagebruk) ligger på Kvithammer.
Dnipro (by)
Dnipro (ukrainsk: Дніпро́) er en sentral industriby i Ukraina og administrasjonssentrum for Dnipropetrovsk oblast. Med rundt én million innbyggere er den Ukrainas fjerde største by.
Byen ble opprinnelig grunnlagt av fyrst Grigorij Potjomkin i 1787. Den ligger sørøst for hovedstaden Kyiv ved elven Dnipro, og er derfor en viktig innlandshavn. Byen har hatt en rekke navn opp gjennom historien, fra 1926 til 2016 het den Dnipropetrovsk (ukrainsk: Дніпропетровськ; russisk: Днепропетро́вск – Dnepropetrovsk).
Byen har et velutviklet offentlig transportsystem med blant annet en egen metro.
Krigen i Ukraina
Under Russlands invasjon av Ukraina 2022 ble Dnipro internasjonale lufthavn ødelagt under russiske angrep 15. mars og 10. april.
Myndighetene i Dnipro hevdet 13. april 2022 å ha 1500 døde russiske soldater liggende i likhus.
Togstasjonen Chaplyne i byen var 25. august 2022 målet for et russisk missilangrep.
Historie
Byen skulle være midtpunkt for de områdene som var blitt erobret av de ukrainske kosakker, som i 1775 hadde underkastet seg etter erobringen av deres hovedsete Zaporozka Sitsj, og av Det osmanske rike, i den russisk-tyrkiske krig 1768–1774.
William Hastie fra Skottland var mannen bak den byplanen for Jekaterinoslav som ble godkjent i 1817 og som ble fulgt gjennom hele 1800-tallet. Byen vokste kraftig etter at Dneprogesdammen ble bygd i 1932. Under andre verdenskrig var byen administrasjonssete for Generalbezirk Dnjepropetrowsk, som var et av seks distrikter i Reichskommissariat Ukraine.
Dnipropetrovsk var i den påfølgende sovjettiden en av de viktigste forskningsentrene for utvikling av kjernefysiske våpen og i romprogrammet. Byen er hjemstedet til Juzjmasj, en viktig utvikler og produsert av romfarts- og ballistiske raketter. Den var i likhet med Sevastopol en såkalt lukket by fram til 1990-tallet, som ingen utlendinger fikk adgang til uten offisiell tillatelse.
Næringsliv
Dnipro er en av Ukrainas største industribyer, med en omfattende jern- og stålindustri som baseres på jernmalm fra Kryvyj Rih, mangan fra Nikopol, kull fra Donetsbassenget og elektrisk kraft fra de mange kraftstasjonene i elva Dnipro. Byen har også produksjon av platestål, rørstål, stålvaier m.m., som utgjør grunnlaget for en betydelig mekanisk industri som produserer lokomotiv, jordbruksmaskiner, gruvemaskiner og annen tung utrustning.
Øvrig industri omfatter blant annet produksjon av kjemikalier, bildekk, farge, sement, tekstiler, sko og næringsmidler.
I Dnipro finnes et universitet som ble grunnlagt i 1918, og mange tekniske skoler.
Religion
De fleste innbyggerne er ortodokse kristne. Svært mange av jødene derfra er utvandret til Vesten eller til Israel, men de som er blitt igjen i byen, er med på å sette sitt preg der. Dessuten har byen en muslimsk minoritet, som for det meste består av krimtatarer.
Klima
Innen Köppen–Geiger klimaklassifisering har Dnipro et fuktig kontinentalklima (Dfa/Dfb). Snøfall er mer vanlig i bergene enn i de delene av byen som ligger lavere. Byen har fire distinkte årstider: en kald, snøfylt vinter; en varm sommer og to relativ våte overgangsesonger.
Befolkning
I byen med sine 986,887 innbyggere (1. november 2015) ) bodde en bortimot en tredjedel av de 3,258,705 innbyggerne i Dnipropetrovsk oblast (1. november 2015 ) og ca. 2,3 prosent av den samlede ukrainske befolkningen på 42,854,106 (1. mai 2015 ). Den dermed den fjerde største byen i landet. Befolkningsutviklingen var som følger:
Dynastor
Dynastor er en slekt av sommerfugler som hører til gruppen uglesommerfugler (Brassolini) som trolig bør føres til underfamilien ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae). De finnes bare i Sør- og Mellom-Amerika. Familien omfatter til dels meget store, brunlige arter. I motsetning til de fleste dagsommerfugler holder de seg helst inne i den mørke regnskogen og kommer sjelden ut i lyset. Uglesommerfuglene ble tidligere ofte regnet som en familie for seg, Brassolidae.
Utseende
Store, kraftige, brune sommerfugler. Ulikt de fleste andre uglesommerfugler er kroppen ganske kraftig. Oversiden er mørkbrun med et hvitt, litt oppbrutt tverrbånd på forvingen. Bakvingen har et lysere bånd langs ytterkanten. Undersiden ligner et vissent blad.
Levevis
Uglesommerfuglene unngår solskinn, dels ved å holde seg inne i den tette skogen og dels ved å fly på ettermiddags- og kveldstid da det gjerne er overskyet og skumt. Larvene lever på planter i ananasfamilien (Bromeliaceae). De voksne sommerfuglene suger gjerne væske fra råtnende frukt. Den store og spektakulære arten Dynastor napoleon er regnet som meget sjelden og truet.
Det Kongelige Kapel
Det Kongelige Kapel (engelsk, The Royal Danish Orchestra) kan føre sine røtter tilbake til det trompeterkorps, som Christian I grunnla i 1448. Deretter ble korpset i flere omganger utvidet; men i de økonomisk trange årene under Danmark-Norges deltagelse i tredveårskrigen ble besetningen beskåret. Omkring 1700 begynte det å vokse igjen, og dets oppgaver ble utvidet til også at omfatte operaoppførelser.
1769 ble trompeterkorpset nedlagt, og orkestret var deretter operaorkester. Da Johan Svendsen ble kapellmester i 1883, begynte han å avholde Kapelkonserter, som siden har utgjort en viktig del av orkestrets liv og gitt det mulighet for å prøve krefter med den store symfoniske musikken.
Mange store dirigenter og komponister har i årenes løp arbeidet med Det Kongelige Kapel. Blant de største navn kan nevnes Wilhelm Furtwängler, Carl Maria von Weber, Carl Nielsen, Richard Strauss, Igor Stravinskij, Sergiu Celibidache og Leonard Bernstein.
Orkestrets nåværende sjefdirigent er dansken Michael Schønwandt.
Lars von Trier
Lars von Trier (født Lars Trier 30. april 1956 i København ) er en dansk filmregissør som ble utdannet ved Den Danske Filmskole. Han har lagd en rekke mer eller mindre eksperimentelle og kontroversielle spillefilmer. Han har også stått bak fjernsynsseriene Riget (1994) og Riget II (1997), to miniserier om Rigshospitalet i København. Han er ellers kjent for å ha utviklet dogmebevegelsen Dogme 95 i nyere filmkunst sammen med de danske regissørene Thomas Vinterberg, Kristian Levring og Søren Kragh-Jacobsen. Navnetillegget von tok han mens han studerte ved den danske filmskolen.
Bakgrunn
Lars Trier ble født i København, og navnet Trier har opprinnelig tysk opprinnelse (Trier er en by i Tyskland). Moren hans Inger Trier (1915–1989), regnet seg selv som kommunist, mens faren Ulf Trier (1907–1978) var sosialdemokrat. Begge foreldrene var aktive nudister og tilhengere av fri oppdragelse. På morens dødsleie i 1989, elleve år etter farens død, fikk Lars Trier vite at Ulf Trier ikke var hans biologiske far, men at morens tidligere arbeidsgiver Fritz Michael Hartmann var hans biologiske far.
Som ung var han sammen med foreldrene sine innom flere nudistleire. Trier har selv sagt at foreldrene hans oppdro ham som ateist, selv om Ulf Trier opprinnelig var halvt jøde. Foreldrene hans gav ikke mye plass for religion, følelser og moro mens han vokste opp. Dette kan på mange måter reflekteres i mange av hans senere filmverk. Den unge Trier så kino som en utvei fra oppdragelsen til foreldrene. Gjennom kino og film kunne han lære ting foreldrene hans ellers ikke ville lært ham. Som 11-åring fikk han sitt første super-8 videokamera, og skulle senere involvere seg i flere uavhengige filmprosjekter gjennom oppveksten.
Karriere
I 1979 begynte han å studere ved den Danske filmskolen. Han avsluttet utdannelsen sin der i 1983 med en helaftens spillefilm kalt Befrielsesbilleder eller Images of Relief på engelsk.
Befrielsesbilleder vant prisen for årets beste film ved filmfestivalen i München i 1983. Et år senere hadde han sitt første store gjennombrudd med filmen Forbrydelsens Element, en postmoderne ekspresjonistisk psykologisk thriller. Filmen blir ofte omtalt som futuristisk neo-noir. Filmen ble nominert til Gullpalmen ved filmfestivalen i Cannes, men endte i stedet opp med «Technical Grand Price».
Denne filmen var også den første i Triers Europa-trilogi fulgt opp av filmene Epidemic (1987) som ikke ble spesielt godt mottatt, og til slutt Europa (1991) som vant «Best Artistic Contribution», «Jury Prize» og «Technical Grand Prize» ved filmfestivalen i Cannes. I 1992 startet Trier også sitt eget produksjonsselskap sammen med produsent Peter Aalbæk Jensen. Opphavet til selskapet kom av suksessen med Europa, som gikk under navnet Zentropa, noe som også er navnet på Triers produksjons selskap. Sammen eier de 25 % hver av firmaet, mens resten eies av medarbeidere.
Dogmebevegelsen Dogme 95 ble introdusert av Trier under den franske filmfestivalen Le cinema vers son deuxieme siecle. Tidligere suksesser gjorde at publikum ble nysgjerrige. Meningen med Dogmebevegelsen var å rette fokuset over på en god historie i stedet for mye godt kameraarbeid.
Alle von Triers spillefilmer har deltatt i Cannes, og i 2000 vant han Palme d'Or (Gullpalmen) for filmen Dancer in the Dark.
På Cannesfestivalen i 2011 ble han 19. erklært persona non grata av festivalens ledelse, som følge av uttalelser som ble oppfattet som nazistiske,  der hans Melancholia var en av favorittene til å ta en ny gullpalme.
Viktige filmverk
Den første filmen Trier slo an internasjonalt med var Forbrydelsens element. Denne filmen vant flere priser ved filmfestivalen i Cannes. Dette gjorde at Lars von Trier allerede var rimelig kjent i 1995 da han med filmen Breaking the Waves introduserte Dogmebevegelsen. Denne bevegelsen skapte også interesse i USA. Her skulle man kunne filme på location. Ikke noe studiofilming var tillatt, og man skulle kun bruke lyden som kameraet fanget opp (reallyd). Breaking the Waves ble en suksess, men fikk også mye kritikk for sin nye fremstillingsform. Filmen Dancer in the Dark (2000) som handler om en mors kamp for sin sønn er av de første filmene i verden til å bli filmet på kun digitalt utstyr. Han kom i 2009 ut med skrekkfilmen Antichrist. Som mange av de andre filmene til Trier er den et drama mellom to mennesker, men inneholder overnaturlige elementer. I forarbeidet til filmen Dogville (2003) brukte Lars von Trier fotografier fra Food Security Administrations (FSA) fotosamling fra 1930-tallet inkludert Arthur Rothsteins og Dorothea Langes fotografier og disse ble kreditert i rulleteksten.
Filmhistorisk betydning
Dette har også gjort at han har klart å konkurrere med flere Hollywoodproduksjoner med filmer som blant annet Idiotene, og bevist at ting ikke nødvendigvis trenger å være dyrt produsert for å fungere. Med denne filmen startet han også en egen kunstfilmbølge hvor regissører fulgte opp eksempelet hans med tydelige seksuelle bilder. Catherine Breillat med filmen Romance (1999), Baise-Moi (2001) og Vincent Gallos The Brown Bunny (2003) er eksempler på filmer som har fulgt hans eksempel. Med dogmebevegelsen har han også hjulpet Danmark med å integrere seg større globalt, og fått flere utenlandske festivaler til å rette fokuset på danske filmer. Med produksjonsselskapet sitt Zentropa har han klart å gjøre opphav til et av de beste produksjonsselskapene i Skandinavia. Med over 50 filmer produsert og over 30 millioner kr i overskudd kan man kalle det kanskje det mest suksessrike produksjonsselskapet i Norden.
Referanser
Nettsteder:
Bøker:
Richard Parker
Han var en produktiv forfatter, og flere av hans beste beste bøker tilhører sjangrene oppvekstskildringer og guttebøker / adventure. På norsk er han bare kjent for fem korte lettlest-bøker.
Storbritannias utenriksminister
Storbritannias utenriksminister, på engelsk (His Majesty's Principal) Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs eller oftest bare Foreign Secretary, er et høyt rangert medlem av britiske regjeringen med ansvar for forholdet til andre land. Engelske «secretary» er her ikke sekretær, men minister.
Margaret Beckett, som ble utpekt den 5. mai 2006, ble den første kvinnen som innehadde posten.
Blant utenriksministerens oppgaver er forbindelser med andre utenriksministre, saker angående Samveldet av nasjoner og oversjøiske territorier i tillegg til å fremme britiske interesser i utlandet. Secret Intelligence Service (MI6), den britiske etaten for utenriksetterretning, og Government Communications Headquarters (GCHQ), etaten for signaletterretning, er direkte underlagt utenriksministeren.
Martin Lund (regissør)
Martin Lund (født 1979) er en norsk filmregissør og manusforfatter.
Utdannelse
Han er utdannet art director ved Westerdahls og ble uteksaminert fra Den norske filmskolen på Lillehammer i 2012.
Filmkarriere
Han vant prisen «Gullstolen» under Kortfilmfestivalen i Grimstad med kortfilmen Hjemmekamp i 2004. Denne deltok senere ved Sundance filmfestival. Basert på kortfilmen lagde han to sesonger av barne-tv-serien Kampen, og deretter voksenserien Match. Begge seriene ble vist på NRK og har samme konsept: to kommentatorer sitter i en kommentatorboks og kommenterer løpende livet til en person i sanntid, tilsvarende hvordan sportskommentatorer på TV følger idrettskonkurranser i sanntid. Kampen ble solgt til 40 land og fikk en canadisk nyinnspilling. Lund har også vunnet en rekke priser for sine reklamefilmer.
Han debuterte som spillefilmregissør med Knerten gifter seg i 2010.
I januar 2019 hadde han premiere med barnefilmen Psychobitch, som han både hadde skrevet manus til og regissert. Den vant Amandaprisen 2019 i klassene «Beste barnefilm» og «Beste filmmanus», og var også nominert til «Folkets Amanda». Under Kanonprisen 2019 vant filmens produsent klassen for «Beste produsent», mens Lund var nominert i klassene «Beste regi» og «Beste manus», og  var nominert i klassen «Beste produksjonsdesign».
Litteraturåret 1851
Litteraturåret 1851 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1851.
Marte Heggelund
Marte Heggelund (født 1980) er en norsk artist. Hun kommer opprinnelig fra Rypefjord ved Hammerfest, og er per 2020 bosatt i Oslo. Heggelund debuterte som plateartist i mars 2006 med albumet I Abide, som etter hennes egne uttalelser er inspirert av litteraturen. I august 2008 utkom albumet Treason på hennes eget plateselskap Mate Music.
Utdannelse
Heggelund har mastergrad i engelsk litteratur ved Universitetet i Tromsø.
Kadettangen
Kadettangen er et nes ved utløpet av Sandvikselva ved Sandvika i Bærum. Området har fått navnet etter å ha blitt benyttet av kadetter fra Krigsskolen, i dag er det idrettsplass og badeplass om sommeren.
Historie
Neset het opprinnelig Sandvikstangen, men området ble i årene 1820–1825 benyttet av Krigsskolen som bivuakkleir om sommeren. I 30 dager hver sommer gjennomførte 60 kadetter praktiske øvelser her. I 1869 ble området kjøpt av Krigsskolen og kadettene hadde frem til 1896 årlige sommerøvelser her. Bruken av området opphørte etterhvert som Krigsskolen ble utvidet og fikk andre øvingsområder.
Idrettsplass
Fra 1902 leide Bærum kommune området til båtopplag, laste- og losseplass samt lekeområde. Etter forslag fra sportsklubben Grane i 1910 kjøpte kommunen området for kr 50 000 i 1916 til bruk som idrettsplass. I dag benyttes området fortsatt som idrettsplass og Bærum Sportsklubb og IL Tyrving holder til her.
I forbindelse med vinterlekene i 1952 ble enkelte av ishockeykampene avviklet på Kadettangen.
Badeplass og marked
Det er anlagt badeplass på østsiden av tangen. I 1963 ble det anlagt bro over til Kalvøya. Området skal utvides kraftig med fyllmasser fra veiutbygging og er stengt i to år, frem til 2018.
Siden 1992 har det vært avholdt antikk- og bruktmarked på området om søndagene.
Eksterne lenker
www.facebook.com/antikkogbrukt
Engelsk litteratur
Engelsk litteratur i snever forstand er emnet for denne artikkelen: litteratur på gammelengelsk, mellomengelsk, dagens scots, moderne engelsk etc., skrevet av forfattere fra Storbritannia og Irland, til forskjell fra for eksempel amerikansk litteratur.
Sentrale forfattere som faller inn under denne artikkelen er middelalderforfatteren Geoffrey Chaucer som skrev på mellomengelsk, William Shakespeare, muligens den største dramatiker til alle tider, barokkdikteren John Milton som fikk stor betydning for ettertiden, den irske satirikeren Jonathan Swift, Jane Austen som skrev om betydningen av kvinners valg i et samfunn med lite slingringsmonn, victoriatidens satiriker William Thackeray, diskusjonsdramaets «far», irskfødte George Bernard Shaw, den amerikanskfødte dramatikeren T. S. Eliot som preget det engelske teateret i mellomkrigstiden, den litterært innflytelsesrike iren James Joyce, indiskfødte Salman Rushdie som kanskje er den fremste representanten for de mange forfatterne født i, eller med etnisk bakgrunn fra Commonwealth som har preget engelsk litteratur de siste tiårene.
Med engelsk litteratur i vid forstand, eller kanskje bedre engelskspråklig litteratur, menes vanligvis litteratur skrevet på engelsk språk, uansett hvor forfatteren er født eller kommer fra. Joseph Conrad var født i Polen og Robert Burns var skotsk, begge virket innenfor det engelske og skotske samfunnet og faller inn under denne artikkelen. Halvt engelske Edgar Allan Poe, halvt norske Siri Hustvedt, russiske Vladimir Nabokov virket eller virker innenfor det amerikanske samfunnet, og deres forfatterskap hører inn under amerikansk litteratur.
Gammelengelsk (500–1150)
Den gammelengelske (eller angelsaksiske) perioden varte fra ca. år 500 til 1150, men en tradisjonslinje varte fram mot 1250.
Kandidater til den eldste bevarte gammelengelske teksten er Cædmons hymne, et ni-linjers alliterativt dikt til Guds ære, og runeinnskriftene Ruthwell Cross og Franks Casket. Sistnevnte ble sannsynligvis skrevet ned i et nordengelsk kloster ikke lenge etter at angelsakserne var blitt kristnet, og viser en sterk interesse for å finne forbindelser mellom den hedenske fortiden og det kristne budskap.
Drømmen om Kristi kors («The Dream of the Rood») er et eksempel på middelalderens drømmedikt (jfr. Draumkvedet). Det er et kort, religiøst dikt fra rundt år 700, som beskriver korsfestelsen fra Kristi kors' synsvinkel, og vises som et symbol for en nattlig besøker.
Den muntlige tradisjonen var utbredt i den tidligste engelske kulturen, og de fleste litterære verker ble diktet med tanke på muntlig fremføring, eller var blitt fremført og fant sin form muntlig før de ble skrevet ned. Episke dikt var meget populære, og mange, blant annet Beowulf, har overlevd til i dag i den delen av angelsaksisk litteratur som lå ganske nært norrønt språk.
Mange angelsaksiske vers som er blitt bevart nedskrevet i senere manuskripter er sannsynligvis en «mildere» tilpasning av eldre kontinentale kvad eller germanske krigsdikt. Da slike dikt kom til England, ble de overlevert muntlig fra en generasjon til den neste, og den stadige bruken av stavrim, dvs rim på konsonanter, hjalp angelsakserne til å huske diktene. Slike rim er et kjennetegn ved germanske språk, mens vokal- eller enderim er typiske for romanske språk.
Mellomengelsk (1150–1500)
Normannernes invasjon av England i 1066 brakte et nytt fransktalende adelssjikt til England, og det angelsaksiske folkespråket og det franske hoff- og adelsspråket smeltet etter hvert sammen til mellomengelsk språk. En av de viktigste endringene var at bøyningsendinger falt vekk, og det reduserte i de fleste tilfellene antall stavelser. For eksempel ble knightes i to stavelser til knights i én stavelse. Denne endringen fikk store følger for versene.
Brut, også kalt Chronicle of Britain, er en krønike som skildrer den britiske historien fra «Britannias grunnlegger», den mytiske Brutus av Troja. Den dekker også historien om kong Arthur, og er første gang ridderne av det runde bord nevnes. Forfatteren, presten Layamon, samlet og omskrev Brut blant annet på bakgrunn av Roman de Brut av Wace som var skrevet på anglo-normannisk for et publikum interessert i en beskrivelse av normannernes nye erobring. Brut er bevart i nesten 200 mellomengelske manuskripter, i tillegg kommer et dusintalls anglo-normanniske og latinske versjoner.
Geoffrey Chaucer (1340–1400) skrev på mellomengelsk. Hans mest kjente verk er Canterbury-fortellingene, en rammefortelling hvor rundt 30 pilegrimer, som er på vei fra en London til erkebiskop Thomas Beckets gravsted i Canterbury, forteller hverandre historier. Chaucer var inspirert av den litterære utvikling andre steder i Europa, spesielt i Italia, og Canterbury-fortellingene står blant annet i gjeld til Giovanni Boccaccios Dekameronen hvor rammefortellingen består av en gruppe unge adelige på flukt fra pesten. Chaucers pilegrimer kommer fra alle lag av folket, noe som framgår både av fortellingenes språk og av deres innhold.
I den mellomengelske fasen fantes det ikke dramatikk i senere shakespearsk forstand, bare de engelske formene Mystery Play (dramatisering av bibelfortellinger), Morality Play (allegoriske framstillinger av dydens og syndens kamp om menneskenes sjeler) og Interlude (høviske videreutviklinger av Morality Play med humanistisk og politisk innhold). I tillegg kom folkloristiske festtradisjoner som maskespill, karneval og lignende.
Tidlig moderne tid – renessansen (1500–1649)
I perioden mellom Chauchers Canterbury-fortellingene (ca. 1390) og Tudortiden (1485–1558) endret det engelske språket seg sterkt; mange ord fikk færre stavelser, og ikke minst flyttet betoningen og trykket seg. Middelengelsk ble til moderne engelsk.
Bitten Eriksen
Birgit «Bitten» Eriksen (født 13. januar 1900, død 14. januar 1996 ) var en norsk designer av strikkemønstre.
Hun designet en rekke strikkemønstre fra slutten av 1920-tallet. Hun fikk jobb som mønsterdesigner for Dale Garn og Trikotasje. Hun strikket gensere basert på setesdalsmønster der hun utelot lusene. Hun strikket den første genseren til sønnen Marius ble påbegynt i 1943 og gitt sønnen da han i 1945 kom hjem som krigshelt. Unn Søyland Dalen samarbeidet med Eriksens sportsforretning og laget en variant av Bittens mønster som Sandnes Uldvarefabrikk ga ut - genseren ble kjent gjennom filmen Troll i ord der sønnen Marius medvirket. Til OL i Cortina i 1956 designet Bitten Eriksen «Cortina» (offisiell OL-genser i 1956), senere «Espen» og «Istapp» og deretter «Cortina II», som ble solgt som strikkeoppskrift til Dale Garn og Trikotasje ifølge Annemor Sundbøs bok Kvardagsstrikk.
Engelsk litteratur
Tidlig moderne tid – renessansen (1500–1649)
De viktigste politiske endringene i denne tiden kom til syne i den engelske renessanselitteraturen: Tudor-kongene Henrik VII (1485–1509) og Henrik VII (1509–1547) lyktes i å gjennomføre en vidtgående maktsentralisering i strid med høyadelen og kirkens interesser, og Henrik VIII gjorde seg selv til overhode i den nye anglikanske kirken.
Bitten Eriksen
Eriksens mønster «Cortina II» (modell nr 307) ble fra 1960 solgt som ferdig håndstrikket genser, kalt Marius-sweater, blant annet fra hennes egen forretning i Oslo, ifølge artikkel i D2 i 2008. Hun var gift med Marius Eriksen senior, mor til Marius og Stein Eriksen, og farmor til Beate Eriksen. Ni av Dales ti besteselgere fra 1960-katalogen var laget av Bitten Eriksen.
Engelsk litteratur
Tidlig moderne tid – renessansen (1500–1649)
I Elisabeth Is regjeringstid (1559 – 1603) opplevde England en velstandstid som også ga seg uttrykk i den såkalte elisabethanske tidsalder med William Shakespeare som den viktigste representanten. Elizabets etterfølger var Jakob I (regjeringstid: 1603-1625), sønn av Maria Stuart. Sammenfattende omtaler man tiden som den elisabethansk-jakobinske litterære tidsalderen. Etter Jakob I fulgte sønnen Karl I (regjeringstid 1625-1649), og tidens diktning betegnes i engelsk litteraturhistorie som Caroline Poetry. Enkelte engelske diktere med størstedelen av sin skaperperiode i Karl Is regjeringstid ble også kalt Cavalier poets (kavalérdikterne).
Bitten Eriksen
Bitten Eriksen var selv skiløper, og på en tid da kvinner normalt ikke konkurrerte, var hun initiativtager til oppstarten av Damenes skiklubb i 1931 sammen med Halldis Neegård Østbye.
Engelsk litteratur
Tidlig moderne tid – renessansen (1500–1649)
Ved Middelalderens slutt (ca. 1500) trådte de europeiske folkespråkene fram fra den underordnede posisjonen de hadde hatt i forhold til latin. Dermed blir også den engelske litteraturen rikere og mer mangfoldig enn i de tidligere gammel- og mellomengelske periodene. Med reformasjonen i England ble liturgien holdt på engelsk istedenfor latin, og dette ga impulser til produksjon av en liturgi på morsmålet. Et eksempel på dette er Book of Common Prayer, som ble av stor betydning for engelsk litterært språk i lang tid framover.
I de tidligere periodene av europeisk litteratur hadde verseformen dominert de tre litterære formene – lyrikken, dramatikken og prosalitteraturen. Så lenge historiene ikke ble lest i bøker, men overlevert muntlig, tjente verseformen som støtte for hukommelsen.
Denne tradisjonen ble først brutt med oppfinnelsen av boktrykkerkunsten. William Caxton lærte å trykte bøker under et opphold i Köln fra 1471 til 1472, og i 1474 utga han de første trykte engelskspråklige bøker: sin egen engelske oversetting av den franske Recuyell of the historyes of Troye des Raoul Le Fevre, samt The game and playe of the chesse, en oversettelse av Jacobus de Cessolis' verk. I 1480 trykte han også Brut (se avsnittet Mellomengelsk over).
Fortellinger ble heretter skrevet på prosaform i hele Europa. I lyrikken dominerte verseformen fortsatt, dette gjaldt også dramatikken, jfr. William Shakespeares skuespill. Først på 1900-tallet ble også drama skrevet på prosaform.
Innen fortellende litteratur skapte John Lyly med sin manierte stil euphemismen, som f.eks. Robert Greene (1560?-1592) imiterte.
Sentrale navn i den nye engelske litteraturen i tudortiden og før-elisabethansk tid er Thomas Wyatt og Henry Howard, grunnleggerne av den engelske renessansepoesien med sonetter og blankvers.
Litteraturen blomstret opp i den elisabethanske tid, spesielt dramaet. Italiensk renessanse gjenoppdaget det antikke greske og romerske teateret, og dette bidro til å forme det nye dramaet som da var begynt å løsrive seg fra middelalderens gamle mirakel- og mysteriespill. Italienerne var spesielt inspirert av Seneca den yngre og Plautus, men til forskjell fra hva Senecas etikk foreskrev viste italienske tragedier blod og vold på scenen. Engelske dramatikere ble inspirert av den italienske modellen. Mange italienske forfattere bosatte seg i London, og Giovanni Florio førte italiensk kultur og språk til England.
Den elizabethanske tiden var voldelig, og de mange politiske snikmord i renessansens Italia bidro ikke til å dempe frykten for pavelige anslag. Scenevolden fungerte derfor sannsynligvis katarsisk for de elizabethanske tilskuerne. Det er fra denne tiden William Shakespeare trår fram ut poet og dramatiker. Tidlige elizabethanske skuespill som Gorboduc (1562) av Sackville & Norton og Den spanske tragedie (ca. 1590) av Thomas Kyd la grunnlaget for, og inneholder mye av materialet, som Shakespeare brukte i dramaet Hamlet.
Shakespeare var mer enn en dramatiker. Tidvis forsøkte han seg som lyriker, sannsynligvis under pestepedemiene da teatrene var lukket, og det var diktene som la grunnen for hans ry i samtiden. Men det var i egenskap av skuespiller, dramatiker og framfor alt deleier av Globe Theatre han skapte sin formue og innflytelse. Shakespeare hadde sannsynligvis bare noe grunnskoleutdanning, han var verken jurist eller aristokrat slik som «universitets-åndene» som monopoliserte den engelske scenen da Shakespeare startet å skrive. Til gjengjeld var Shakespeare begavet og svært allsidig. Selv om de fleste av hans dramaer opplevde stor suksess, var det i hans senere år (i de første årene av kong Jakobs regime) at han skrev det som regnes som hans mest betydelige skuespill: Hamlet, Romeo og Julie, Othello, Kong Lear, Macbeth, og Stormen. Stormen er en tragikomedie som i tillegg til hovedfortellingen inneholder et opptog beregnet på en forestilling for den nye kongen.
Shakespeare videreførte og populariserte Henry Howards engelske sonetter. Poesien ble ofte skrevet for å kunne tonesettes og synges. Thomas Campions sanger ble ytterligere populære da de ble trykt som dikt, se Den engelske madrigalskolen.
Andre betydelige elizabethanske dramatikere var Christopher Marlowe, Thomas Dekker, John Fletcher og Francis Beaumont. Marlowe ble drept i et kneipeslagsmål da han bare var 29 år gammel, men noen, som Anthony Burgess, mener at han ville vært Shakespeares likemann dersom han hadde fått leve. Marlowe ble født kun noen få uker før Shakespeare, og de må ha visst om hverandre. Marlowes litterære profil var annerledes enn Shakespeares. Marlowe fokuserte mer på renessansens moraldrama enn noe annet. Han var både fascinert og frastøtt av vitenskapens nye muligheter, og ved å trekke på tysk folklore introduserte han Dr. Faustus, en vitenskapsmann og magiker som var besatt av kunnskapstørst og begjær etter å tøye menneskets teknologiske makt til yttergrensene. Han skaffet seg overnaturlige evner som til og med gjorde det mulig å gå tilbake i tiden for å gifte seg med Helena av Troja, men på slutten av hans tjuefjerdeårige pakt med djevelen må han overgi sin sjel til ham.
Det er også på denne tiden at bykomediene som sjanger blir utviklet. Karakteristisk for den engelske poesien sent på 1500-tallet var veltalenhet og hyppige allusjoner til klassisk mytologi. Sentrale poeter fra denne tiden er blant annet Edmund Spenser og Philip Sidney. Selv dronning Elizabeth var et produkt av renessansens humanisme og skrev tidvis dikt, som Ved monsieurs avskjed (On Monsieur’s Departure).
Jakobinsk litteratur
Etter at Shakespeare døde i 1616, ble poeten og dramatikeren Ben Jonson den ledende litterære skikkelsen i den jakobinske tiden. Jonsons karakterer legemliggjør teorien om humoralpatologi: samtidens leger mente å vite at personligheten ble styrt av sammensetningen av legemets fire «humorer», det vil si væsker (blod, slimvæske, svart galle og gul galle) som igjen samsvarte med de fire elementene i universet (luft, vann, ild og jord). Jonson anvendte denne personlighetstypologien i stor grad, og hans stykker preges derfor av karikerte «typer». Han var dog en stilmester og en briljant satiriker. I sin komedie Volpone (1606) viste han hvordan en gruppe svindlere blir lurt av en spesielt flink svindelmaker, laster ble straffet med laster, og dyd får sin belønning.
En annen populær teaterstil i løpet av tiden under kong Jakob I var hevndramaet eller revansjeskuespillet, popularisert av John Webster og Thomas Kyd. George Chapman skrev noen finurlige hevndramaer, men huskes også for sin berømte oversettelse av Homer som fikk sterk innflytelse på senere engelsk litteratur og som inspirerte John Keats til å skrive en av sine beste sonetter.
Den såkalte kong Jakob-Bibelen, et av de mest massive oversettelsesprosjektene i engelsk historie, begynte i 1604 og ble fullført i 1611. Den representerer kulminasjonen av bibeloversettelser i England, som begynte med arbeidet til William Tyndale (1494–1536). King James Version ble standardbibelen for den engelske kirke, av noen betraktet som det viktigste engelske litterære verk noensinne. Prosjektet ble ledet av kongen selv og 47 lærde. Selv om det har vært mange andre engelske oversettelser, noen mer nøyaktige, er det likevel mange som foretrekker denne versjonen for dens estetiske kvaliteter, med poesi som mimer de opprinnelige hebraiske versene.
Ved siden av den ruvende Shakespeare var de viktigste poetene på tidlig 1600-tall John Donne og de andre metafysiske poetene. Metafysisk poesi var påvirket av den kontinentale barokken, og emneområdet var både kristen mystikk og erotikk. Denne poesien tok i bruk ukonvensjonelle eller «upoetiske» bilder, som for eksempel en passer eller en mygg for å oppnå overraskende effekter. I «A Valediction: Forbidding Mourning», en av Donnes Sanger og sonetter, representerer passerbeina to elskende. Kvinnen som venter hjemme er sirkelens senter, mens det andre passerbeinet er hennes elskede som seiler vekk. Desto større avstanden er, desto mer lener passerbeina seg mot hverandre: atskillelsen får kjærligheten til å vokse seg større. Paradokset eller selvmotsigelsen er en konstant i dette diktet, hvor frykt og uro også gjenspeiler at tidens åndelige verdensbilde var blitt forstyrret av nye geografiske og vitenskapelige oppdagelser, og en verden som ikke lenger var universets sentrum. I tillegg til Donnes metafysiske poesi var 1600-tallet også kjent for sin barokkpoesi. Denne poesien hadde samme formål som billedkunsten i perioden: barokkstilen er luftig, dramatisk, episk og religiøs. Mange av disse poetene var åpent katolske (spesielt Richard Crashaw (1613–1649) og skrev poesi for den katolske motreformasjonen i den hensikt å skape en overhøyhet og mystikk som de håpet skulle overbevise protestanter tilbake til den «sanne» tro.
Karolinsk og cromwelliansk litteratur – 1600-tallet
Den politiske litteraturen blomstret i England i de turbulente årene på midten av 1600-tallet, dvs tiden for Karl I av Englands regime og det etterfølgende samveldet og Oliver Cromwells protektorat. Politiske sympatisører av hver eneste fraksjon i den engelske borgerkrigen skrev pamfletter som besto av ondskapsfulle personlige og polemiske angrep, og alle former for propaganda, men også av vidløftige planer om å reformere statsskikken. Leviathan av Thomas Hobbes tilhørte den siste typen. Verket regnes i dag som det viktigste verk innenfor britisk politisk filosofi. Hobbes’ forfatterskap er blant de få politiske verk fra denne tiden som fortsatt blir utgitt, mens John Bramhall, som var Hobbes’ hovedmotstander, stort sett er glemt.
I perioden kom det også en mengde såkalte nyhetsbøker, forløperne til nyhetsavisene, hvor journalister som Henry Muddiman, Marchamont Needham og John Birkenhead representerte synspunktene og dekket aktivitetene til de stridende parter. Mange forfattere ble fengslet, og bøkene deres ble beslaglagt. Dette førte i første omgang til at mange bøker ble trykket i det skjulte, eller i utlandet, og senere til forslag om et lisens- og kontrollsystem. John Miltons politisk pamflett Areopagitica var skrevet i opposisjon til lisensiering og blir sett på som et av de mest veltalende forsvar for ytringsfriheten noensinne.
Særlig under Karl I (1625 – 1642) kulminerte og forvitret det engelske renessanseteateret. Ben Jonsons siste verker ble satt opp og trykket, det samme gjaldt den siste generasjonen av betydelige dramatikere fra denne tiden: John Ford, Philip Massinger, James Shirley, og Richard Brome. I og med at teatrene ble lagt ned ved begynnelsen av borgerkrigen i 1642 forsvant dramatikken i en hel generasjon, men tok seg opp igjen i det endrede samfunnet under den engelske restaurasjonen i 1660
Andre litterære former som var i bruk i denne perioden tilskrives vanligvis politiske undertekster (dvs at meningen framkommer «mellom linjene»), eller deres forfattere grupperes etter politiske retninger. Kavalérdikterne, som hovedsakelig var aktive i Karl Is tid rett før borgerkrigen, sto i gjeld til den tidligere generasjonen metafysiske poeter. For Izaak Walton ble tvangspensjoneringen av hoffet etter at Karl I var henrettet et gode ettersom det ga ham tid til å skrive boken Den fullendte sportsfisker (The Compleat Angler 1653). Boken er tilsynelatende en rettledning i sportsfiske, men består av mye annet: en meditasjon over livet, fritiden og å være fornøyd med det man hadde. De to viktigste poetene i Cromwells England var Andrew Marvell og John Milton. Begge skrev verker til det nye styrets pris, eksempelvis Marvells servile An Horatian Ode upon Cromwell's Return from Ireland. Til tross for sitt republikanske syn unngikk de straff under kong Karl IIs restaurasjon. Etterpå skrev Milton noen av sine beste poetiske verk, hvor mulige politiske budskap lå skjult under allegorier. Thomas Browne var en annen skribent i perioden. Han var en lærd mann med et omfattende bibliotek og skrev frodig om vitenskap, religion, medisin og om det esoteriske.
Litteraturen under restaurasjonen (1660–1700)
Til litteraturen i restaurasjonens tid hører blant annet John Miltons filosofiske Det tapte paradis og jarlen av Rochesters seksuelle satire Sodoma, William Wycherleys seksuelle komedie The Country Wife og den moralske visdom i John Bunyans Pilgrim's Progress. Hendelser i perioden var publikasjonen av John Lockes Treatises of Government, grunnleggelsen av Royal Society, Robert Boyles kjemiske eksperimenter, Jeremy Colliers hysteriske angrep på teatrene, John Drydens nyskapende litterære kritikk og de første nyhetsavisene.
Den største og viktigste poesiformen på denne tiden var satiren. Vanligvis ble den utgitt anonymt ettersom forfatteren risikerte stor fare. På den ene siden var injurieloven tettmasket og det var vanskelig for en satiriker å unngå forfølgelse om det ble bevist at han hadde skrevet et stykke som kritiserte en adelsmann. På den annen side kunne rike enkeltpersoner like gjerne svare på satiren ved å få leide voldsmenn til å angripe den antatte poeten. John Dryden ble fysisk antastet bare fordi han var mistenkt for å ha skrevet Satire on Mankind. En konsekvens av anonymiteten er at det er en stor del av diktene, hvorav flere vektige, ikke ble publisert, og stort sett er ukjente.
Periodens prosa var dominert av kristelige skrifter, men under restaurasjonen så man også den spede begynnelsen på to sjangre som kom til å dominere senere perioder: fiksjon og journalistikk. Religiøse skrifter streifet ofte innom både politikk og økonomi, på samme måte som politiske og økonomiske skrifter gjerne behandlet religion både implisitt og eksplisitt.
Restaurasjonen var også den tiden da John Locke skrev mange av sine filosofiske verk. Lockes erfaringsfilosofi var et forsøk på å forstå grunnlaget for den menneskelige forståelsen i seg selv og således tenke ut en behørig måte for å ta gode beslutninger. De samme vitenskapelige metodene ledet Locke til hans tre avhandlinger om styresett (Treatises on Government), som senere inspirerte tenkere bak den amerikanske revolusjonen. Som med hans arbeid om erkjennelse forflyttet Locke seg fra de mest grunnleggende enheter i samfunnet til det mer utviklede og, som Thomas Hobbes, fremhevet han den sosiale kontraktens elastiske side.
For en tid som så eneveldet bli knust, demokratiet forsøkt, men så bli korrumpert, og et avgrenset monarki gjeninnført, kunne bare et smidig grunnlag for styresettet være tilfredsstillende. Restaurasjonen modererte det meste av den mer grelle, sekteriske skrivingen, men radikalismen fortsatte også etter restaurasjonen. Puritanske forfattere som John Milton ble tvunget til å trekke seg tilbake fra det offentlige livet eller tilpasse seg de nye forholdene, og forfattere knyttet til bevegelser som hadde skrevet mot monarkiet og som var direkte ansvarlige for kongemordet Karl I, ble delvis undertrykket. Følgelig ble voldelige skrifter tvunget under jorden, og motsatt kunne mange av de som hadde virket i det stille under bruddet i Cromwells tid nå nyte bortimot frie tøyler.
John Bunyan (1628–1688) står fram blant de andre religiøse forfatterne i denne perioden. Hans Pilegrims vandring (The Pilgrim's Progress, 1678) er en allegori om personlig frelse og en rettledning til en kristent liv. Istedenfor å fokusere på eksatologi (læren om de siste ting) eller guddommelig straff, skrev Bunyan om hvordan den enkelte helgen kan motstå åndens og kroppens fristelser som kan føre til evig fortapelse. Boken er skrevet som en endefram fortelling og er påvirket av både drama og biografi, og samtidig også av den store allegoriske tradisjonen som Edmund Spenser representerer.
I løpet av restaurasjonen var den mest vanlige nyhetsmediet et enkelt, stort stykke papir, som stort sett beskrev en hendelse fra en partisk synsvinkel. Den første profesjonelle og periodiske journalistikken i England så dagens lys på denne tiden. Journalistikken utviklet seg seint, antagelig en gang rundt tiden da Vilhelm av Orange krevde tronen i 1689. Tilfeldigvis, eller kanskje likevel ikke, fikk England de første nyhetsavisene nettopp da Vilhelm kom fra Amsterdam til det engelske hoffet – i det tolerante Nederlandske samfunnet var nyhetsaviser allerede vanlig.
Det er umulig å slå fast når romanen kom til England, under restaurasjonen begynte lange fortellinger og fiktive biografier å stå fram fra andre litterære former i England. En eksisterende fransk og spansk romansetradisjon var populære i England. Romansen ble regnet som en feminin genre, og romanlesing sett ned på som en karakterbrist. En av de mest markante figurer i framveksten av romanfiksjonen var Aphra Behn som ikke bare var den første profesjonelle kvinnelige romanforfatter, men hun var blant de første profesjonelle forfattere uansett kjønn i England. Hennes mest berømte roman var Oroonoko i 1688. Dette var en biografi om en fiktiv afrikansk konge som var blitt gjort til slave i Surinam (i Sør-Amerika). Behns romaner er påvirket av tragedien og hennes erfaringer som dramatiker.
Så snart det tidligere puritanske styrets forbud mot offentlige teaterforestillinger ble fjernet, kom dramaet hurtig tilbake, og det i rikt monn. De mest berømte stykkene fra den tidlige restaurasjonsperioden var usentimentale og «harde» komedier av John Dryden, William Wycherley, og George Etherege, som gjenspeilte atmosfæren ved hoffet, og forherliget en aristokratisk macho-livsstil med uopphørlige seksuelle intriger og erobringer. Etter et stort fall i både kvalitet og kvantitet i løpet av 1680-tallet, fikk dramaet, og særlig komedien, en kortvarig andre oppblomstring på midten av 1690-tallet. William Congreves Love For Love (1695) og The Way of the World (1700), og John Vanbrughs The Relapse (1696) og The Provoked Wife (1697) var «mykere» og tilrettelagt for et bredere publikum med særlig hensyntagen til middelklassen, og dermed svært forskjellig fra de aristokratiske eskapadene tyve år tidligere. Skuespillene på 1690-tallet appellerte også til kvinner, blant annet ved å flytte kjønnskrigen fra intrigens arena og over til ekteskapets. Komedienes fokus lå mindre på unge elskende som overlister den eldre generasjonen, og mer på ekteskapelige forhold etter bryllupet.
Dagbokforfattere som John Evelyn og Samuel Pepys skildret dagliglivet i London og det kulturelle miljøet i tiden.
Klassisisme og opplysning (1700–1780)
Forfattere på 1720- og 1730-tallet (eksempelvis Voltaire og Oliver Goldsmith) ga litteraturen i perioden 1689 til 1750 betegnelsen «augustansk litteratur». Tidens kong Georg I av England ga seg selv tilnavnet «Augustus» fordi han mente det var betegnende for sin egen storhet, men forfatterne brukte betegnelsen fordi de så en parallell til romernes overgang fra den tidlige røffe litteraturen til en meget politisk og polert litteratur.
Tidens litteratur var åpent politisk; det var en tid preget av frodighet og skandaler, stor energi og oppfinnsomhet og krenkelser, en periode da engelskmenn, skotter og irer befant seg i en ekspanderende økonomisk oppgangstid, flere fikk utdannelse og den industrielle revolusjonen sprang ut.
Den mest fremstående av tidens poeter var Alexander Pope, men Popes storhet ligger delvis i hans konstante strid med andre poeter, og hans kaldblodige, tilsynelatende neoklassiske tilnærming til poesien konkurrerer med idiosynkratiske versemål fra poeter som Ambrose Philips. Det var på denne tiden at James Thomson skrev sin melankolske The Seasons og Edward Young skrev Night Thoughts. Dette er også æraen da man konkurrerte alvorlig om hyrdediktningens rette utforming. I kritikken slet poetene med en doktrine om sømmelighet, om å kunne koble høvelige ord med en høvelig mening og oppnå en språkbehandling som passet til emnets tyngde. På den samme tiden var den latterlige helten på sitt mest populære. Alexander Popes Rape of the Lock og The Dunciad er fortsatt blant de største liksomhelt-dikt som er skrevet.