cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
London
Litteratur og film
Det er også en rekke skoler innen teaterkunst, som Central School of Speech and Drama, London Academy of Music and Dramatic Art og Royal Academy of Dramatic Art. Mange av de mest kjente britiske skuespillerne er utdannet ved en av disse høyskolene.
Musikk
London er en av verdens musikkhovedsteder, både innen klassisk musikk og moderne musikkformer. Et av verdens fem største musikkforlag, EMI, har sitt hovedkvarter i byen.
Innen klassisk musikk har byen har flere verdenskjente konsertsaler og orkestre:
Det er to store operahus i London: Royal Opera House og Coliseum Theatre. Man finner også Royal Ballet og English National Ballet, som opptrer på Royal Opera House, Sadler's Wells Theatre og Royal Albert Hall.
De største konsertarenaene innen moderne musikk er Earls Court Exhibition Centre og Wembley Arena. Det er også flere kjente, mer intime saler, som Brixton Academy og Hammersmith Apollo. Området rundt Charing Cross Road er kjent for å ha mange butikker som selger moderne instrumenter og lydutstyr.
Byen har, som landets største urbane område, vært sentral i utviklingen av britiske musikkstiler som drum and bass, UK garage, grime og dubstep.
Ifølge en undersøkelse foretatt blant 600 internasjonale DJ-er av DJ Magazine i 2006 hadde London tre av verdens beste nattklubber: Fabric, The End og Turnmills. I 2007 hadde Fabric falt til annenplass og The End til fjerdeplass. Seks andre klubber i London var med blant de femti beste.
Idrett
London har vært vertskap for sommer-OL tre ganger, i 1908, 1948 og i juli 2005 ble byen tildelt sommer-OL 2012, og London ble den første byen som har arrangert OL tre ganger. I forbindelse med sommer-OL 2012 ble det bygd et nytt sportskompleks, Olympiaparken i London i Stratford i Øst-London. London var også stoppested for fakkelstafetten til sommer-OL 2008, og også vertskap for British Empire Games i 1934.
Fotball er Londons mest populære idrett med seks klubber i Premier League (Arsenal, Chelsea, Crystal Palace,Tottenham Hotspur, Fulham og West Ham), og fem klubber i de lavere divisjonene i The Football League (Brentford, Millwall, Queen's Park Rangers, Charlton Athletic, AFC Wimbledon). En undersøkelse av Twitter-meldinger etter geografisk område viser at byen er svært delt hva gjelder favorittlag. I vest dominerer Chelsea, i nord Arsenal og i sør Crystal Palace. I øst er det svært delt, med blant annet bitter rivalisering mellom Millwall og West Ham. Men også Charlton har mange fans i øst.
Misplaced Childhood
Misplaced Childhood er det tredje studioalbumet til det britiske progressive rockebandet Marillion. Albumet ble utgitt i juni 1985.
London
Idrett
Fotball har vært spilt i London siden middelalderen; den første dokumentasjonen for dette er fra 1314, da spillet ble forbudt. I det 16. århundre skal Richard Mulcaster, rektoren på St Paul's School, ha organisert den tidlige mobbfotballen til et regulert spill med lag og dommere. Londonborgeren Ebenezer Cobb Morley var i 1863 blant grunnleggerne av Football Association, og var en av de første som foreslo et styrende organ innen idretten. Han skrev de første moderne fotballreglene i sitt hjem i Barnes.
London har også fem rugbyklubber i Aviva Premiership (Harlequins, London Irish, London Wasps, London Welsh og Saracens); riktignok er det bare Harlequins og Saracens som har egen hjemmebane i Stor-London mens de andre tre leier baner av fotballag utenfor London: London Irish spiller i Reading, London Wasps spiller i Wycombe og London Welsh spiller i Oxford. Byen har flere rugbylag i lavere ligaer.
Misplaced Childhood
Albumet ble Marillions største kommersielle suksess, og nådde førsteplassen på den britiske albumlista. Det ble utgitt tre singler fra albumet. «Kayleigh» nådde andreplass på den britiske singellista, og er til dags dato Marillions mest kjente sang. «Lavender» nådde 5.-plass, mens «Heart of Lothian» nådde 29.-plass. I Norge nådde albumet 10.-plass på VG-lista, mens singelen «Kayleigh» nådde 8.-plass.
London
Idrett
Wembley Stadium er den nasjonale fotballarenaen, og er også finalebane for FA-cup, Ligacup, Football League Trophy og FA Trophy. Twickenham Stadium er den nasjonale rugbyarenaen, med en kapasitet på 82,000 tilskuere.
Misplaced Childhood
Misplaced Childhood er et konseptalbum med tildels komplisert tekst. Musikken er en blanding av rett-fram pop-rock og mer kompleks progressiv rock. Tekstene er skrevet av vokalisten Fish, mens musikken er skrevet av gruppa i fellesskap (Fish, Steve Rothery, Mark Kelly, Pete Trewavas og Ian Mosley).
London
Idrett
De viktigste cricketbanene er Lord's i St John's Wood og The Oval i Kennington.
Misplaced Childhood
Albumet ble utgitt i remastret utgave i oktober 1998, med en bonus-CD med demoversjoner, alternative versjoner og ekstraspor. Det remastrede albumet er også utgitt uten bonus-CD-en.
London
Idrett
Wimbledon Tennis Championships er et av de mest kjente årlige idrettsarrangementene i London. Andre årvisse arrangementer er London Marathon med rundt 35,000 deltagere og Oxford vs. Cambridge Boat Race på Themsen mellom Putney og Mortlake.
Bilen (språk)
Bilen er et av ni språk som snakkes i Eritrea. Det er cirka 140 000 som snakker språket.
Charlene Tilton
Charlene Tilton (født 1. desember 1958 i San Diego, California) er en amerikansk skuespiller og sanger.
Tilton har hatt en variert karriere innenfor underholdningsbransjen. Hun er best kjent for å spille Lucy Ewing, barnebarnet til karakteren Jock Ewing i den populære TV-serien Dallas fra 1978 til 1985 og igjen fra 1988 til 1990. Tilton var gjest på Saturday Night Live den 21. februar 1981. Den aktuelle episoden inneholdt en parodi på en berømt episode fra TV-serien Dallas. Tilton spilte i en rekke reklamefilmer på 1990-tallet, hovedsakelig for diverse treningsutstyr. I 2005 opptrådte Tilton i det britiske realityshowet The Farm. Tilton var gift med country-sangeren Johnny Lee fra 1982 til 1984 og deretter med Domenick Allen fra 1985 til 1992. Tilton har en datter fra første ekteskap, Cherish Lee, født i 1982.
UEFA Nations League 2020–2021 divisjon C
UEFA Nations League 2020–2021 divisjon C er tredje divisjonen i UEFA Nations League i 2020–2021. Divisjon C er delt inn i 4 grupper med 4 lag i hver. Vinnerne i gruppene rykker opp til divisjon B, mens lagene som kommer sist skal spille playoff om hvilke 2 lag som skal rykke ned. Der taperne av hver kamp blir lagene som rykker ned ril divisjon D.
Endringer
Følgende er lagendringene for Divisjon C fra sesongen 2018–19:
Følgende lagendringer ble opprinnelig satt til å skje i divisjon C, men gjorde det ikke etter at ingen lag rykket ned på grunn av formatendringen av UEFA:
Seeding
I tilgangslisten 2020–21 rangerte UEFA lag basert på 2018–19 Nations League-generelle rangering, med en liten modifisering: lag som opprinnelig rykket ned i forrige sesong ble rangert under lag som rykket opp før formatendringen. Seeding pottene for ligaen ble bekreftet 4. desember 2019, og var basert på rangering av tilgangslisten.
Playoff
Playoff for nedrykk divisjon C er planlagt på samme datoer som FIFA-VM-kvalifiserende sluttspill i 2022. Hvis ett eller flere av lagene på grunn av deltakelse i playoff for nedrykk også kvalifiserer seg til VM-kvalifiserende sluttspill, vil playoff bli kansellert og lagene i divisjon C rangert som 47. og 48. plass i Nations League totale rangering automatisk rykke ned.
Sammendrag
<section begin=Relegation play-outs />
Generell rangering
De 16 divisjon C-lagene vil bli rangert 33. til 48. totalt i UEFA Nations League 2020–21 i henhold til følgende regler:
Keşap
Keşap er en by med 20 947 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Giresun. Den ligger nordøst for Dereli, sør for Svartehavet, øst for Giresun og vest for Espiye.
Antonio Garrido
António José da Silva Garrido (født 3. desember 1932 i Marinha Grande, død 10. september 2014 i Leiria) var en fotballdommer fra Portugal. Han dømte kamper i to VM-sluttspill, blant annet bronsefinalen i VM i Spania i 1982 mellom og. Dessuten dømte han i EM-sluttspillet i 1980 og Europacup-finalen i 1980.
Garrido døde den 10. september 2014 i en alder av 81 år.
Vytegra (by)
Vytegra (russisk: Вытегра) er en by i Vologda oblast i Russland. Den ligger langs elva Vytegra på Volga-Østersjøkanalen, 320 km nordvest for Vologda.
Vytegra har vært kjent siden 1710 som landsbyen Vjangi (russisk: Вянги) ved samløpet til elvene Vytegra og Vjangi. I 1773 ble bosetningen omgjort til byen Vytegra.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
ǀ
ǀ er en bokstav av det latinske alfabetet som markerer en dental klikk. Den brukes i det internasjonale fonetiske alfabetet med denne verdien, samt en del afrikanske språk, der denne lyden inngår.
I Unicode kodes den som U+01C0 (&#X1C0;).
Norsk flora
Norsk flora har siden førsteutgava i 1944 vært den norske standardfloraen. Boka ble skrevet av Johannes Lid og illustrert med strektegninger av Dagny Tande Lid. Etter dette har det kommet nye utgaver med omtrent ti års mellomrom, etter Lids død i redaksjon av andre botanikere. Lids flora var i mange år den viktigste floraen i hele Norden og noen av utgavene dekket også Sverige og Finland.
«Lids flora» er skrevet på nynorsk og utgitt av Det Norske Samlaget.
Første utgave, 1944
Første utgave ble utgitt i 1944 med tittelen «Norsk flora». Boka har et enkelt, ufarga pappomslag med grønn tekst og tegning av fjellvalmue (P. radicatum) på fronten. Boka er på 637 sider. På fronten er kun Johannes Lid oppført, men på tittelsida inne i boka står det «Med teikningar av Dagny Tande Lid».
Forordet åpner med det følgende: «Denne handbok i norsk flora har til føremål å gje rettleiing både til nybyrjarar og til vidarekomne.»
Ifølge forordet er det avbilda 1732 ulike arter og 32 hybrider. I tillegg er det detaljtegninger av frukter og andre plantedeler. Rekkefølgen på plantene er karsporeplanter, nakenfrøete og dekkfrøete med enfrøbladete før tofrøbladete. I denne utgava gis liste over i alt 216 småarter av løvetann (Taraxacum) med utbredelse og 227 småarter av sveve (Hieracium) også med utbredelser.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa inneholder boka følgende elementer: Oversikt over kommuner og byer i Norge, kart over fylkene, forklaringer av en del botaniske begreper, betydning av autor-forkortelser, betydning av latinske slektsnavn og artsnavn, register over norske navn og register over systematiske slektsnavn.
I forordet takker Johannes Lid særlig Rolf Nordhagen, Jens Holmboe, Ove Arbo Høeg og Ivar Jørstad. I tillegg takkes Gustaf Haglund for hjelp med Taraxacum, S.O.F. Omang for hjelp med Hieracium, F. Jebe for hjelp med Rosa og Gunnar Samuelsson med Alchemilla.
Andre utgave, 1952
Andre utgave fra 1952 har også tittelen «Norsk flora». Boka er i lyseblått lerretsbind med hvit skrift og illustrasjon av skogfiol på forsida (en annen illustrasjon enn den som brukes inne i boka). Totalt er det 771 sider. På tittelsida står «Johannes Lid» over tittelen og under står det «Med teikningar av Dagny Tande Lid.»
Totalt er 1860 taksa avbilda (ifølge forordet). I tillegg kommer ca 500 detaljtegninger av frukter og andre plantedeler. Rekkefølgen på plantene er som i første utgave. Denne utgava har lister over småarter av løvetann (Taraxacum) og sveve (Hieracium), i alt listes 234 småarter av løvetann og ca 240 småarter av sveve.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa har boka de samme elementene som første utgave, men i tillegg er det en oversikt over botaniske begreper («botaniske nemningar»).
Bestemmelsesnøklene benytter innrykk for å tydeliggjøre alternativene. Omtale av innførte taksa er satt med mindre skriftstørrelse enn brødteksten.
Hjernens akvedukt
Hjernens akvedukt er en anatomisk struktur i hjernen, som er en liten kanal fra bakre del av tredje ventrikkel inn mot fjerde ventrikkel. Cerebrospinalvæsken dreneres gjennom denne kanal, derav navnet akvedukt. En medfødt misdannelse i dette området, f.eks. akveduktstenose, kan gi drenasjeproblemer og derav obstruktiv hydrocefalus.
Norsk flora
Tredje utgave, 1963
Tredje utgave av floraen omfatter også forekomst og utbredelse av planter i Sverige og har fått navnet «Norsk og svensk flora». Boka er i igjen i lyseblått lerretsbind med hvit skrift, men frontillustrasjonen av gauksyre (Oxalis acetocella) er trykt i ett grønt felt. Forfatternavn og tittel på bokas rygg er trykt på en grønn sirkel. Totalt er boka på 800 sider med angivelse av forfatternavn på front og tillegg for illustratør på tittelsida.
Det totale antallet arter som er omtalt er 2115, ifølge forordet. I tillegg oppgis det at 411 hybrider er omtalt. Antallet illustrasjoner er oppgitt til ca 2000 med et tillegg på 500 detaljtegninger. Selv om denne utgava også omfatter Sverige og dermed nødvendigvis er mer omfattende er ikke boka særlig større i omfang. Dette skyldes, ifølge forordet, at «det nå er nytta ein meir økonomisk prentesats». (Trolig en skrifttype i Times Roman-gruppa.)
Behandlinga av de problematiske slektene løvetann og sveve er her helt annerledes: Av løvetannslekta omtales bare 7 småarter og av sveve 6 småarter. Disse er utvalgt fordi de er karakteristiske og plantegeografisk interessante. Utover dette henvises det til spesiallitteratur.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa har boka de samme elementene som første utgave, men i tillegg er det et par tillegg som er nødvendig for en norsk-svensk utgave: kart over Sverige med inndeling i floraprovinser og register over svenske navn. I tillegg her oversikten over botaniske begreper fått overkriften «Norske ord og nemningar».
Bestemmelsesnøklene benytter innrykk for å tydeliggjøre alternativene. Omtale av innførte taksa er satt med mindre skriftstørrelse enn brødteksten.
Fjerde utgave, 1974
Fjerde utgave fra 1974 har også tittelen «Norsk og svensk flora» og er andre utgave med denne tittelen. ISBN 82-521-0297-2. Et andre opplag kom i 1979. Redaktør var Olav Gjærevoll.
Boka er i mellomblå innbinding med hvit skrift og illustrasjon av et blad av platanlønn på forsida. Totalt er det 808 sider. På tittelsida står «Johannes Lid» over tittelen og under står det «Med teikningar av Dagny Tande Lid» og «Andre utgåva». Forordet til denne utgava er underskrevet av Olav Gjærevoll som er hovedansvarlig for utgivelsen. Imidlertid går det fram av Gjærevolls forord at mesteparten av utgava var ferdig fra Johannes Lids hånd da han døde høsten 1971. Andre medarbeidere som nevnes i forordet er Gunvor Knaben, Torstein Engelskjön, Danielsen, Jon Kaasa og Ola Skifte. Spesiell takk gir Gjærevoll til Kjell Ivar Flatberg.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa inneholder boka følgende elementer: Oversikt over bygder og byer i Norge, kart over Norge med inndeling i fylker, kart over Sverige med inndeling i floraprovinser, norske forklaringer av en del botaniske begreper, betydning av latinske slektsnavn og artsnavn, register over norske navn, register over svenske navn og register over systematiske slektsnavn. Liste over autorer er altså tatt ut.
Bestemmelsesnøklene benytter innrykk for å tydeliggjøre alternativene. Omtale av innførte taksa er satt med mindre skriftstørrelse enn brødteksten.
Femte utgave, 1985
Femte utgave av floraen inkluderer også forekomst og utbredelse av planter i Finland og har navnet «Norsk, svensk, finsk flora». Boka kom ut i 1985 (ISBN 9788252122077) og det kom et andre opplag i 1987 som er trykt på annet papir og derfor litt tjukkere. Boka er denne gangen i mørkeblått bind med sølvskrift. Frontillustrasjonen er av kjøttnype og denne gjentas på bokryggen. På tittelsida står det «Ny utgåve ved Olav Gjærevoll» i tillegg til Johannes og Dagny Tande Lid. Totalt er boka på 837 sider.
Forordet nevner ingenting om hvor mange arter som er omtalt. Rekkefølgen på plantegruppene endres i og med denne utgaven slik at tofrøbladete kommer før enfrøbladete. Behandlinga av de problematiske slektene løvetann og sveve følger fjerde utgave.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa har boka kart over norske fylker og svenske og finske floraprovinser, oversikt over botaniske termer og lister over latinske slekts- og artsnavn med betydning. Nytt i denne utgava er 680 små kart med utbredelser. I tillegg er det register over norske og svenske navn og latinske slektsnavn. Det er ingen finske navn i boka. Lista over norske kommuner og byer er fjerna med begrunnelse i at kommunestrukturen er mye forandra siden disse listene ble utarbeida.
Bestemmelsesnøklene benytter innrykk for å tydeliggjøre alternativene. Omtale av innførte taksa er satt med mindre skriftstørrelse enn brødteksten.
En rekke botanikere takkes i forordet: Bengt Jonsell, Torstein Engelskjøn, Kjell Ivar Flatberg, Gunvor Knaben og Bjørn Sæther. Hovedmedarbeider var Reidar Elven som ifølge Gjærevoll har lagt ned et svært stort arbeid.
Sjette utgave, 1994
Med sjette utgave fra 1994 (ISBN 8252137547) er tittelen tilbake til Lids originale, «Norsk flora». Boka er i lyseblått pappbind med hvit skrift. Forside-illustrasjonen er av issoleie (en annen figur enn den som brukes inne i boka) og en detalj av denne illustrasjonen er også brukt på bokryggen. På tittelsida står «Johannes Lid» og «Dagny Tande Lid» over tittelen og under står det «6. utgåva ved Reidar Elven». På kolofonsida står det at dette er 6. utgave av «Norsk flora». Totalt er boka på 1088 sider, de 74 første nummerert med romertall. Dette er det første boka som også har med planter fra Svalbard, Bjørnøya og Jan Mayen.
Totalt er ca 2930 taksa omtalt og behandla i bestemmelsesnøklene. Det er ca 2530 ulike arter og rundt 400 underarter eller varieteter. Illustrasjonene er hentet fra tidligere utgaver og fra andre verk som Dagny Tande Lid har illustrert. Kun et fåtall tegninger er laget av andre enn henne. Disse tilleggsillustrasjonene er laget av Reidar Elven, Anne Elven og i ett tilfelle av Hilkka Falkseth. Nytt i denne utgava er strektegninger laget av Anne Elven som illustrerer lista over morfologiske trekk. Rekkefølgen på plantene er endret i og med denne utgava: karsporeplanter, nakenfrøete og dekkfrøete med tofrøbladete før enfrøbladete.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa inneholder boka følgende. Før hovednøkkel kommer en innledning med «bruksveiledning» som forteller om hva floraen dekker, hva som beskrives om de enkelt plantene og om innsamling av planter. I tillegg kommer 30 sider med forklaring av botaniske begreper. Etter planteomtalene kommer betydning av latinske slektsnavn og artsnavn, liste over sjeldne og sårbare planter, register over norske navn og register over systematiske slektsnavn. I tillegg har denne utgava familieregister på norsk og latin på henholdsvis første og siste perminnside.
Sjuende utgave, 2005
Sjuende utgave fra 2005 (ISBN 9788252160291) har også tittelen «Norsk flora». Boka er i lysegrønt plastbind med svart og hvit skrift og illustrasjon av bergfrue på forsida og illustrasjon av bergjunker på bokryggen. Totalt er det 1230 sider. På tittelsida står «Johannes Lid» og «Dagny Tande Lid» over tittelen og under står det «7. utgåva» og «Redaktør: Reidar Elven». På kolofonsida står det at teksten er utarbeida av Reidar Elven i samarbeid med Torbjørn Alm, Tore Berg, Jan Ingar I. Båtvik, Eli Fremstad og Oddvar Pedersen. Illustrasjoner av Dagny Tande Lid, Annegi Eide, Anne J. Elven, Svetlana Voronkova med flere.
Totalt er 2880 taksa omtalt og behandla i bestemmelsesnøklene. Dette er første utgave som er utgitt etter at begge de to opprinnelige forfatterne er døde, Dagny Tande Lid døde i 1998. Dette har ført til endringer med hensyn på illustrasjonsbruk som er hovedårsaken til at denne utgava er på nesten 150 sider mer en forgjengeren. Det er, ifølge forlaget, 2995 illustrasjoner i alt. Omtrent 380 nye illustrasjoner er kommet til: av nye planter, nye tegninger av tidligere behandla taksa og nye detaljtegninger. Rekkefølgen på plantene er som forrige utgave: karsporeplanter, nakenfrøete og dekkfrøete med tofrøbladete før enfrøbladete.
I bestemmelsesnøklene benyttes igjen innrykk for å tydeliggjøre alternativene. Omtale av innførte taksa er satt med mindre skriftstørrelse enn brødteksten.
I tillegg til hovednøkkel og beskrivelser av taksa inneholder boka følgende. Før hovednøkkel kommer en «bruksveiledning» som forteller om hva floraen dekker, hva som beskrives om de enkelt plantene og om innsamling av plnater. I tillegg kommer 30 sider med forklaring av botaniske begreper og kart over Norge med fylkesinndeling. Etter planteomtalene kommer betydning av latinske slektsnavn og artsnavn, liste over sjeldne og sårbare planter, register over norske navn og register over systematiske slektsnavn.
Långvattnet (Krokom)
Långvattnet er en innsjø i Oldfjällen i Krokom kommune, Jämtland, Sverige. Den ligger mellom Stensjön og Korsvattnet, nord for Jänsmässholmen.
Långvattnet ligger innenfor Oldflån-Ansättens naturreservat.
Jonathan Espolin Johnson
Jonathan Espolin-Johnson, født 1972, er en norsk skuespiller som er best kjent fra filmene "Varg Veum- I Mørket Er Alle Ulver Grå (Cinemiso), Deadwater, tv-seriene Third Watch (NBC), Det tredje øyet (Rubicon, TV 2), Hjem, Øyevitne og Kampen for tilværelsen (NRK). Espolin-Johnson medvirket også i teateroppsetningen av La den rette komme inn på Rogaland Teater og Bestevenner''.
I 1996 flyttet Espolin-Johnson til New York for å ta skuespillerutdannelse, først på Lee Strasberg Theater Institute, deretter to år på Atlantic Theater Acting School. Fra 1999 til 2005 studerte han ved The Cherry Lane Theater i West Village i New York. Deretter flyttet han til Hollywood i Los Angeles, hvor han studerte ved The Beverly Hills Playhouse. Frem til 2007 studerte Johnson ved The Elephant Theater.
Johnson har spilt i fem spillefilmer, hatt gjesteroller i de amerikanske TV-seriene Sex og Singelliv og Den tredje vakten, spilt i over 20 kortfilmer samt femten teaterproduksjoner. I filmen Deadwater fra 2007 spilte Espolin Johnson løytnantskommandør Alberts.
Johnson er nå bosatt i Oslo og har medvirket i både tv og reklamer. Han fikk sin norske spillefilmdebut i 2008 i kinofilmen Sammen med Fridtjov Såheim. Han spiller også i kinofilmen Bestevenner fra 2009.
Johnson er barnebarn av programlederen i barne-TV «Onkel Lauritz».
Tauba-moskeen
Tauba-moskeen er en moské som ligger på Dortheavej i Københavns Nordvest-kvarter.
Moskeen tilhører det danske Islamisk Trossamfund som er et sunni-samfunn.
Rockin’ Rendezvous
Rockin' Rendezvous er en musikk-EP av den norske rockesangeren Rocke-Pelle, utgitt i 1958. Dette er hans første plateutgivelse. EP-en inneholder hans to første singler; «Tennessee Toddy»/«A Teenage Love Affair» og «Goodnight My Love»/«Gonna Shake This Shack Tonight». Begge singlene var utgitt tidligere samme år.
Delelinjen i Barentshavet
Delelinjen i Barentshavet er delelinjen i Barentshavet mellom norsk og russisk sektor. Den 15. september 2010 undertegnet utenriksministrene Jonas Gahr Støre og Sergej Lavrov en bindende avtale om delelinje og samarbeid i Barentshavet mellom Norge og Russland, under en seremoni i Murmansk. Undertegnelsen ble overværet av statsminister Jens Stoltenberg og Russlands president Dmitrij Medvedev. Avtalen trådte i kraft 7. juli 2011, etter at avtalen var godkjent av de to landenes nasjonalforsamlinger og på den 30. dag etter at ratifikasjonsdokumentene var utvekslet på Akershus slott.
Bakgrunn
De norsk-russiske forhandlingene startet i 1970, men det ble raskt klart at de to landene hevdet henholdsvis midtlinje og sektorlinje som prinsipp. Det omstridte området ble ved avtale av 1975 unntatt for lete- og utvinningsaktivitet for olje og gass. Det oppstod også tidlig uenighet om fiske i det omstridte området, som målte 175 000 km². I 1978 ble det for første gang inngått avtale om fiske i deler av dette omstridte området, kalt «Gråsonen». Gråsoneavtalen ble fornyet hvert år 1978-2009.
I 1988 ble det oppnådd et gjennombrudd i forhandlingene, da Norge og Sovjetunionen ble enige om å trekke en linje mellom midtlinjen og sektorlinjen. Men da Sovjetunionen gikk i oppløsning utover 1991 ble det ikke oppnådd noen endelig avtale, og det tok fem år før reelle forhandlinger ble gjenopptatt i Moskva den 5. desember 2005. Dette ble trolig tilskyndet av partnerskapsutviklingen rundt det framtidige Shtokman-feltet. Et første gjennombrudd kom med en 70 km lang delelinje ut Varangerfjorden den 8. juni 2007, mens resten av delelinjen ble offentliggjort 27. april 2010 etter intense forhandlinger.
Delelinjen i Barentshavet delte det omstridte havområdet i to tilnærmet like store deler, den ligger midt mellom russernes vestlige sektorlinje og nordmennenes østlige midtlinje.
I fremmedlegionens vold
I fremmedlegionens vold (originaltittel: Legione straniera) er en italiensk spillefilm fra 1952 regissert av Basilio Franchina med Irene Galter og Alberto Farnese i hovedrollene.
Handling
Den italienske matros Alberto tror han er sveket av sin forlovede og roter seg i Oran opp i en affære med cabaretsangerinnen Cherie. Han kommer også opp i et slagsmål, blir mistenkt for mord og slipper fra det ved å gå inn i fremmedlegionen. Irene og hans lille bror reiser etter og broren kommer til en utpost hvor Alberto er. Utposten blir overfalt og broren dør som en helt etter å ha signalisert etter unnsetning. Alberto blir såret og mister en arm, men blir gjenforenet.
Europeiske rekorder i svømming
De Europiske rekorder i svømming blir ratifisert av Europas styrende organ i svømming, LEN. Alle rekorder er oppnådd i finaler hvis ikke annet er spesifisert. Rekorder med en asterisk (*) etter tiden indikerer at de er oppnådd siden den siste europarekordlisten fra LEN. Rekorder med et pluss (+) ved siden av er også gjeldende verdensrekorder.
Leszek Kołakowski
Leszek Kołakowski (født 23. oktober 1927 i Radom i Polen, død 17. juli 2009 i Oxford i Storbritannia) var en polsk filosof og idehistoriker. Han var best kjent for sine kritiske analyser av marxisme, særlig hans trebindsverk, Main Currents of Marxism. Han ble tildelt Den hvite ørns orden av Polen i 1997.
Liv og virke
Leszek Kołakowskis foreldre var Jerzy Kołakowski som var forlagsmann og hans mor var Lucyna Pietrusiewicz. Grunnet Tysklands okkupasjon av Polen fikk han ikke noen formell grunnutdanning, men studerte selv i tillegg til leksjoner i det illegale skolesystemet. Etter Andre verdenskrigs slutt studerte han ved Universitetet i Łódź og i 1953 mottok han en doktorgrad fra Universitetet i Warszawa, avhandlingen var om filosofen Baruch Spinoza. Han var professor og formann for Warszawa Universitets seksjon for filosofihistorie fra 1959 til 1968.
I sin ungdom var Leszek Kołakowski en veslevoksen intellektuell og ble en ivrig kommunist. I perioden 1947-1966 var han medlem av Det polske forente arbeiderparti (Polens kommunistparti). Hans potensial for partiet gjorde at han fikk en reise til Sovjetunionen, der så han stalinismen på nært hold og ble en «revisjonistisk» marxist. Dette ledet etterhvert til at han mistet sin stilling ved universitetet og han ble ekskludert fra det polske kommunistpartiet.
I 1968 fikk han et gjesteprofessorat ved McGill University i Montréal i Canada.
Larisa Sadilova
Larisa Igorevna Sadilova (Лариса Игоревна Садилова; født 1963) er en russisk regissør og manusforfatter.
Mohamed Abdel Hamed
Mohamed Abdel Hamed (født 1. november 1959) er en egyptisk volleyballspiller.
Han representerte Egypt under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor han ble nummer 10.
VM i fotball 1998
VM i fotball 1998 ble spilt i Frankrike. Turneringen ble vunnet av vertslandet, som slo 3–0 i finalen. Dette var Frankrikes første VM-tittel, og de ble dermed det sjuende landslaget (etter, , , Brasil, , og ) som ble verdensmester.
Turneringsformatet var endret fra forrige VM. Antall lag i sluttspillet ble utvidet fra 24 til 32. De 32 lagene spilte i 8 kvalifiseringsgrupper og de to beste lagene i hver gruppe gikk videre til cupspillet.
Davor Suker fra ble toppscorer med seks mål.
deltok for tredje gang i VM, og kvalifiserte seg til 8.-delsfinalen hvor laget ble slått ut av Italia.
ǁ
ǁ er en bokstav av det latinske alfabetet som markerer en lateral klikk. Den brukes i det internasjonale fonetiske alfabetet med denne verdien, samt en del afrikanske språk, der denne lyden inngår.
VM i fotball 1998
Deltakende land og seeding
Rankingen var basert på hvordan laget hadde gjort det i VM 1986 (16,6%), VM 1990 (33,3 %) og VM 1994 (50 %) samt FIFA-rankingen for 1995, 1996 og 1997 pr desember hvert år. Rankingnummer i parentes.
Siden det var to flere lag i pot 3 enn pot 4, måtte to av disse komme i samme gruppe, på forhånd bestemt å være gruppen til Brasil eller Argentina (for å hindre tre europeiske lag i samme gruppe). Norge ble sist trukket ut fra pot 3, og havnet dermed i samme gruppe som Skottland, i Brasils gruppe.
ǁ
I Unicode kodes den som U+01C1 (&#X1C1;).
VM i fotball 1998
Deltakende land og seeding
Kvalifiseringmessig hadde Europa 14 plasser + arrangørlandet til dette mesterskapet for første (det var første mesterskap med 32 lag) og siste gang: Etter mesterskapet ble dette satt ned til 13 plasser, mens Asia gikk fra 3,5 til 4,5 plasser.
Fire nasjoner var i VM for første gang:, , og
Ulefossovn
Ulefossovn er jernovner for vedfyring som produseres på Ulefos Jernværk, på tettstedet Ulefoss i Nome kommune i Telemark. Produksjonen av ovner ved jernverket startet allerede i 1690, og er fremdeles (2006) i produksjon. I 1952 startet Ulefos Jernværk produksjon av gategods (kumlokk m.v.) og det erstattet gradvis ovnene som hovedprodukt..
Ulefos Antikkovn ble produsert på Ulefoss til 2021. Den var en kopi av modell fra 1766 og hadde to og tre etasjer med røykuttak på toppen. Ovnene er utstyrt med katalysator som fører til at uønskede utslipp er sterkt redusert i forhold til vanlige vedovner. Motivet på siden av ovnen er laget av den danske treskjæreren Henrich Bech i 1766. Det fremstiller Iris billedgjort med regnbuen som en bro mellom himmelen og jorden samt budbringeren mellom gudene og menneskene.
ǂ
ǂ er en bokstav av det latinske alfabetet som markerer en palatal klikk. Den brukes i det internasjonale fonetiske alfabetet med denne verdien, samt en del afrikanske språk, der denne lyden inngår.
Norges Sildesalgslag
Norges Sildesalgslag er en landsomfattende salgsorganisasjon for pelagiske fiskeslag, i første rekke sild, makrell og kolmule. Markedsplassen eies og drives av norske fiskere, og er i dag Europas største markedsplass når det gjelder førstehåndsomsetning av pelagisk fisk. Salget foregår via elektronisk auksjon. Norges Sildesalgslag har adgang til å fastsette minstepriser samt leverings- og betalingsbetingelser for fisken som omsettes. Det driver også markedsføring både i hjemmemarkedet og på eksportmarkedene. Driften av Sildelaget dekkes av en avgift som fiskerne betaler av all omsetning.
De viktigste fiskeslagene som omsettes gjennom Sildelaget er sild og makrell, som i all hovedsak går direkte til konsum. Lodde fra Barentshavet er dessuten de siste årene gjenopptatt som et viktig konsumfiske. Også hestmakrell har de siste årene i alt vesentlig gått til konsum. Kystbrisling brukes til hermetikk. Andre fiskeslag, som havbrisling, tobis, kolmule, øyepål og lodde fra fjernere farvann, omsettes til fiskemel- og fiskeoljeindustrien.
Norges Sildesalgslag tar hånd om fangstene til ca. 100 norske ringnotfartøyer, 70 trålere og mellom 700 og 800 mindre kystfartøyer. I tillegg kommer de utenlandske fartøyer som velger å levere sine fangster i Norge. Fartøyene som omsetter sine fangster gjennom Sildelaget er spredt langs hele kysten fra svenskegrensen i sør til russegrensen i nord, og opererer i hele det nordøstlige Atlanterhav. Myndighetene holdes fortløpende oppdatert om fangstdata for kvoteoppfølging og pelagisk sektor utgjør en betydelig andel av Norges neste største eksportnæring – fiskeri og havbruk.
Årlig omsettes det om lag 2 millioner tonn pelagisk fisk gjennom NSS. Dette tilsvarer 2–2,5 % av all villfisk i verden. Førstehåndsverdien av det som omsettes gjennom Sildelaget avhenger av markedet; i 2014 utgjorde det knapt 6,5 milliarder kroner. Administrerende direktør pr. 3.8. 2015 er Paul Magnus Oma.
Historikk
Noregs Sildesalslag ble dannet i 1936 som en sammenslutning av Storsildlaget, som fra 1927 hadde organisert sildefiskerne nord for Stadt, og Stor- og vårsildlaget i sør. I 1966 gikk Islandssildfiskernes Forening og Sild- og Brislingfiskernes Salslag inn i Noregs Sildesalslag.
I 1989 ble laget omorganisert i Norges Sildesalgslag ved at Norges Makrellag og Feitsildfiskernes Salgslag sluttet seg til. Det forente Norges Sildesalgslag representerer dermed omsetningsleddet for all pelagisk fiske i Norge. Dette fisket har fortsatt sitt tyngdepunkt i Skagerrak og Nordsjøen.
Vincent Gérard
Vincent Gérard (født 16. desember 1986 i Woippy i Moselle) er en fransk håndballspiller.
Den Selskabelige Diskussionsforening
Den Selskabelige Diskussionsforening var en av landets første diskusjonsforeninger for kvinner, stiftet i Horten 4. mars 1896. Foreningen eksisterer fortsatt og heter i dag Horten Diskusjonsforening.
Stifting av foreningen
Initiativet til å starte foreningen kommer fra fotograf og kvinnesaksforkjemper Marie Høeg, som tidligere har bodd i Finland og har fått inspirasjon fra kvinnesaksarbeid der. Den 4. mars 1896 inviteres Hortens kvinner inn i fotostudio hun driver sammen med Bolette Berg for stiftelse av foreningen. 40 personer dukker opp, og 19 av disse skriver under som med-stiftere av “Den Selskabelige Diskussionsforening”. Marie Høeg ble på stiftelsesmøtet valgt til foreningens første formann, en post hun forble i inntil Høeg og Berg flyttet sitt fotostudio til Kristiania i 1903.
Navnet Den Selskabelige Diskussionsforening ble valgt for at det på omverden skulle virke som en ufarlig møteplass, da kvinnesak var et omdiskutert tema i denne perioden.
Formål
I 1880- og 90-årene ble det stiftet en rekke foreninger landet over, med kvinnesak og kamp for stemmerett som formål. Formålsparagraften da foreningen ble stiftet lød som følger: “Foreningens formaal er at samle kvinder til diskussion om tidens spørgsmaal, særlig de, som angaar kvindens stilling.” Diskusjonsforeningen skulle være et sted hvor kvinner læres opp til å ta ordet offentlig, som et motsetning til datidens ideal om at kvinner skulle tie i forsamlinger. Målet med dette var å sikre at når kvinner når kvinner fikk stemmerett, vil de også være forberedt på å delta i samfunnsdebatten. For å få flere kvinner til å ytre seg skriftlig ble det også opprettet en egen avis, “Kvindsjå”, hvor alle kunne publisere anonymt. Kampen for stemmerett var blant de viktige temaene i foreningens første år, men foreningen var også en arena for å diskutere rasisme, husarbeid, oppdragelse, kultur, mote, offentlig planarbeid m.m.
Diskresjon omkring hva som foregikk og hvem som deltok var viktig i lang tid, og i den første perioden ble møter kun informert om ved hjelp av bud og personlig brev. Først i 1910 begynte foreningen å annonsere møtetidspunkt i avisen Gjengangeren. Det var også i 1910 foreningen skiftet navn til Horten Diskusjonsforening.
Kilperik I
Kilperik I (født ca. 539, død september 584) var en frankisk konge av Soissons (eller Neustria) fra 561 og til sin død i 584. Han tilhørte merovingerdynastiet som en av sønnene til den frankiske kongen Klotar I og den ene av hans hustruer, Aregund. Da han ble konge for sin del av Frankerriket var hans tid preget av bortimot konstant krigføring med sine brødre, særlig broren Sigibert. Etter begges død ble striden fortsatt av deres respektive ektefeller, Sigeberts hustru Brunhilda, og Kilperiks hustru Fredegund.
Deling av riket
Umiddelbart etter farens død forsøkte Kilperik å besette det meste av farens rike. Han tok kontroll over skattekisten som var samlet i den kongelige byen Berny og dro inn i Paris. Hans brødre tvang ham imidlertid til å akseptere farens deling av riket. Kilperik ble sittende igjen med Soissons, sammen med byene Amiens, Arras, Cambrai, Thérouanne, Tournai og Boulogne. Da Karibert I døde i 567, og han ikke hadde mannlige arvinger som kunne overta, ble hans rike og besittelser fordelt mellom de gjenværende brødrene. De kom ikke til enighet om Paris, og ble til sist enige om å holde Paris i fellesskap. De inngikk en overenskomst om å dele skatteinntektene fra Paris i tre like deler, og avla løfte om at ingen av dem skulle besøke byen uten de to andres samtykke. Også byen Senlis 50 km nord for Paris forble udelt.
Krig mellom brødrene
Forholdet til brødrene forble anspent. Kilperik havnet i krig med Sigebert, som han lenge hadde hatt et anstrengt forhold til. Sigibert beseiret ham og marsjerte til Soissons hvor han også beseiret Kilperiks eldste sønn Teudebert og fengslet ham. Kilperik samlet sine folk og umiddelbart invaderte Sigeberts nye landområder, men ble beseiret på nytt. Kilperik allierte seg med broren Guntram i 573, men deretter endret Guntram posisjon, og Kilperik tapte på nytt krigen.
Rundt 567 giftet Sigibert seg med Brunhilda, datter til den vestgotiske kong Atanagild i Hispania. Ekteskapet innebar en dynastisk allianse som Kilperik ikke kunne overse. Han hadde allerede kvittet seg med sin første kone, Audovera, og hadde tatt en tjenestekvinne kalt Fredegund som sin frille. Han skal deretter ha sendt fra seg Fredegund og giftet seg med Brunhildas søster Galswintha i Rouen i 567 for såldes å inngå samme strategiske allianse og antagelig av broderlig rivalisering. Omstendighetene antyder et komplekst årsaksforløp. Atanagild hadde ingen sønner, og ved å gifte sin to døtre til to frankiske konger er det mulig at han ønsket å involvere merovingerdynastiet i etterfølgelsen på den vestgotiske tronen. Med to døtre gift vurderte han antagelig at muligheten til en dattersønn som kunne overta tronen. Hans egen død i 567 endret forløpet, og det ble ytterligere vanskeliggjort ved at Galswintha en kort tid senere ble funnet kvelt i sin seng en morgen. Få dager senere giftet Kilperik seg med Fredegund.
I 578 sendte Kilperik en hær for å bekjempe den bretonske herskeren Varok II av Bro Gwened (et historisk rike i Bretagne) som hadde gjort opprør. Den frankiske hæren besto av enheter fra Poitou, Touraine, Anjou, Maine, og Bayeux. De fra Bayeux var saksere som havnet i et slag med Varok som varte i tre dager før han ga seg og aksepterte en fredsavtale. Han sendte en sønn eller en slektning fra seg som gissel og godtok å betale en årlig tributt. Varok kom uansett til å bryte sin ed, men for en tid var Kilperiks herredømme over bretonerne relativ sikker som påvist av den italienske poeten Venantius Fortunatus' feiring av dem i et dikt.
I september 584 kom Kilperik tilbake fra en jakttur ved sitt kongelige gods ved Chelles og ble myrdet, stukket til døde av en ukjent overfallsmann, muligens på ordre av Fredegund, men Gregorius av Tours knyttet henne ikke direkte til dette drapet, og det kan like gjerne ha vært av en annen da det var mange som hadde grunner til å se ham drept.
Omdømme
Hovedkilden til Kilperiks historie er Gregorius av Tours' historieverk Historia Francorum. Gregorius hadde ingenting annet enn forakt for kongen. Han var «Nero og Herodes av vår tid», en konge preget av vold og svik. I henhold til Gregorius ødela han mange kirker og førte urettferdige anklager mot sine undersåtter kun for å stjele deres eiendommer. Kilperiks «gud var i hans vom» og han praktiserte alle former for laster og utsvevelser. I henhold til Gregorius skal Kilperik ha erklært for sine dommer «Om noen er ulydige mot mine ordrer skal han bli straffet med å få sine øyne revet ut.»
Selv om Gregorius har gitt et ensidig fordømmende bilde av kongen, er han ikke den eneste kilden, og andre historiske bevis har gitt et mindre brutalt og mer sammensatt bilde. Venantius Fortunatus skrev en panegyrisk lovprisning av kongen for hans autoritet og for hans talenter, og selv Gregorius innrømmet at Kilperik hadde en del litterært talent og nevnte at han skrev to bøker med poesi, modellert på Caelius Sedulius, komponerte salmer og andre stykker for messen. Kilperik skrev også en bok om teologi på Kristi lære og hadde en framstilling av treenigheten, som Gregorius av Tours fordømte, men hvor Kilperik reelt sett var forløper til den sekulære stat. Han la flere greske bokstaver til alfabetet for å reflektere uttalen av frankisk bedre. Han forsøkte også å bearbeide salisk lov for å redusere de verste effektene på kvinners rettigheter.
Den fordømmende beskrivelsen av Kilperik hos Gregorius har bidratt til et forvrengt inntrykk av merovingermonarkene som den gallisk-frankiske kirkes svøpe. Bevis fra Gregorius' egen redegjørelse og fra andre samtidskilder avslører at Kilperik og Fredegund var sjenerøse beskyttere av geistlige personer, institusjoner og religiøse kulter. Senere historikere har ikke akseptert konklusjonen til samtidens kronikører, da i første rekke Gregorius, og Kilperiks posthume omdømme.
Familie
Kilperik første ekteskap var med Audovera. Han fikk fem barn med henne:
Hans korte andre ekteskap med Galswintha ga ingen barn.
Kulturell referanse
En operette basert Kilperik, kalt Chilpéric ble skrevet av komponisten Hervé, framført i Paris i 1864.
Max Jakobson
Max Jakobson (født 30. september 1923 i Viborg, død 9. mars 2013 i Helsingfors ) var en finsk diplomat, som var en sentral arkitekt for den finske nøytralitetspolitikken på 1960-tallet.
Jakobson startet sin karriere som journalist, blant annet for BBC. Han arbeidet for det finske utenriksdepartementet i årene 1953-1974 og var blant annet Finlands FN-ambassadør og ambassadør i Sverige.
Jakobson var en av de den finske presidenten Urho Kekkonen stolte på, men han var også synlig i politikken i Mauno Koivisto og Martti Ahtisaari sine presidentperioder. I 1970 prøvde Kekkonen å få Jakobson valgt som generalsekretær for FN. Initiativet gikk ikke gjennom, særlig fordi Sovjetunionen var mot det. Seinere har det kommet frem at også USA var skeptisk til Jakobsson som generalsekretær.
Jakobson var soldat i den finske fortsettelseskrigen i 1942-1943 på det karelske neset, i feltartilleriets II divisjon.
Per Olav Tiller
Per Olav Tiller (født 2. juli 1926, død 5. desember 2010 ) var en norsk barnepsykolog, pionér innen feltet barneforskning og forfatter. Han er tidligere professor ved NTNU og Cornell University, og har vært knyttet til bl.a. Institutt for anvendt vitenskapelig forskning og Norsk senter for barneforskning, samt hatt forskningsopphold ved en rekke læresteder utenfor Norge. Han ble utdannet cand. psychol. ved Universitetet i Oslo i 1950.
Tillers forskning på fraværende fedre i sjømannsfamilier på 1950-tallet var banebrytende innen forskning på fedre.
I tillegg til en rekke psykologifaglige bøker og artikler har Tiller skrevet kulturhistoriske bøker og skjønnlitteratur. Han debuterte som kriminalforfatter i 2005 med Blodig Biedermaier, eller Toftan-mysteriet.
Han har mottatt Kongens fortjenstmedalje i gull og Dronning Mauds Minnes pris for sin innsats innen barnepsykologisk forskning.
Han er bror av samtidskunstneren Lars Tiller.
Haiyang kjernekraftverk
Haiyang kjernekraftverk (海阳核电站) er et kjernekraftverk under utbygging i byfylket Haiyang i provinsen Shandong i Kina.
Byggingen startet i juli 2008, og anlegget er planlagt å starte produksjon av elektrisk kraft i 2014. Anlegget vil bestå av i alt seks reaktorer på 1.250 MW hver. For tiden (2013) er det installert to reaktorer med i alt 2.500 MW effekt. Ved kjernekraftverkets ferdiggjørelse vil den maksimale effekten være på om lag 6 600 MW. Det vil da være det tredje største kjernekraftverket i verden, etter Kashiwazaki-Kariwa kjernekraftverk og Qinshan kjernekraftverk dersom man tar hensyn til dets produksjonskapasitet.
Se også
Liste over verdens største kjernekraftverk
Tyana
Tyana eller Tyanna (gammelgresk: Τύανα; hettitisk: Tuwanuwa) var en oldtidsby i den anatoliske provinsen Kappadokia, i dagens tyrkiske Kemerhisar, Niğde-provinsen. Byen var hovedstaden til et luvisktalende nyhettittiske kongerike i det 1. årtusen f.Kr.
Tidlig sivilisasjon
Tyana er den byen som ble referert til i hettittiske arkiver som Tuwanuwa. I løpet av den hettittiske perioden rundt 1500 f.Kr. var Tuwanuwa blant de fremste bosetningene i regionen sammen med Hupisna, Landa, Sahasara, Huwassana og Kuniyawanni. Den sørsentrale regionen i Anatolia ble omtalt som «nedre land» i hettittiske kilder og dens befolkningen var hovedsakelig luvisktalende.
Som følge av at det hettittiske riket kollapset ble Tuwanuwa/Tuwana en betydningsfull by i de uavhengige nyhettittiske kongerikene. Det er usikkert om det var underlagt Tabalriket lengre nord, men det er sikkert at ved slutten av 700-tallet f.Kr. var det et uavhengig kongerike under en hersker som het Warpalawa (i assyriske kilder omtalt som Urballa). Han figurer i flere hieroglyfiske luviske inskripsjoner som er avdekket i regionen, inkludert et uthogd monument i fjellet ved Ivriz. Warpalawa er også nevnt i assyriske tekster under navnet Urballa som den første i en liste av de som har betalt tributt til den assyriske konge Tiglat-Pileser III og senere i et brev fra Sargon II. Warpalawa ble antagelig etterfulgt av sin sønn Muwaharani. Hans navn figurer i et annet monument funnet i Niğde.
Greske og romerske perioder
I gresk legende ble byen først kalt for Thoana ettersom Thoas, en trakisk konge, var dens grunnlegger. Den var lokalisert i Kappadokia ved foten av Taurusfjellene og i nærheten av de kilikiske portene.
Xenofon nevner den i sin bok Anabasis under navnet Dana som en stor og framgangsrik by. Den omliggende sletten var kjent som Tyanitis. Byen var det påståtte fødestedet til den kjente filosofen Apollonios fra Tyana fra 100-tallet e.Kr. Den romerske poeten Ovid plasserte fortellingen om Filemon og Baukis i dens nærhet.
I henhold til Strabon var byen også kjent som «Eusebeia ved Taurus». Under den romerske keiseren Caracalla ble byen Antoniana colonia Tyana. Etter å ha alliert seg med dronning Zenobia av Palmyra, ble den angrepet og erobret av Aurelianus i 272, men han ville ikke at hans soldater plyndret den, etter sigende for at nevnte Apollonios kom til ham og tryglet for at byen ble spart.
Senromerske og bysantinske perioder
I 372 delte keiser Valens provinsen Kappadokia i to, og Tyana ble hovedstaden og metropolis for Cappadocia Secunda. I senantikken var byen også kjent som Christoupolis (gresk: Χριστούπολις, «Kristusbyen»).