cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stormen
Magi
Shakespeare er også nøye med å gjøre distinksjonen at Prospero er en rasjonell, og ikke okkult, magiker. Han gjør dette ved i gi en kontrast til Prospero i rollefiguren Sycorax. Sycorax blir sagt å ha dyrket djevelen og vært full av «jordiske og skrekkinnjagende befalinger». Hun var ute av stand til å kontrollere Ariel, for var «for fintfølende» for slike mørke oppgaver. Prosperos rasjonelle godhet gjør ham i stand til å kontrollere Ariel der Sycorax bare kan fange ham i et tre. Sycorax' magi blir ofte beskrevet som destruktiv og forferdelig, der Prosperos blir sagt å være vidunderlig og vakker. Prospero søker å få verden på rett kjøl med sin magi, og når det er gjort, frasier han seg den, og setter Ariel fri.
Dramatisk struktur
Stormen avviker fra Shakespeares andre skuespill i sin observasjon av en strengere, mer organisert, nyklassisisk stil. Den klareste indikasjonen på dette er Shakespeares respekt for de Klassiske enheter i skuespillet: Enhet i Tid, Sted, og Handling. Shakespeares andre skuespill overholdt sjelden de tre enhetene, og fant sted på forskjellige steder milevis fra hverandre og over flere dager eller til og med år. Skuespillets hendelser trer frem i sanntid foran publikum, Prospero erklærer til og med i siste akt at alt har skjedd i løpet av, mer eller mindre, tre timer. All handling er forent i en grunnleggende handling: Prosperos kamp for å gjenvinne sitt hertugdømme; der er også begrenset til ett sted, den fiktive øya, som mange kritikere er enige om at er ment å være lokalisert i Middelhavet. En annen lesning foreslår at det finner sted i Den nye verden, siden deler av det kan leses som en nedtegnelse av Engelsk og Spansk invasjon i Amerika. Atter andre argumenterer for at øya kan representere ethvert land som er blitt colonisert.
Postkolonistisk
I Shakespeares tid ble det fortsatt nye steder på Jorden «oppdaget», og det kom tilbake fra fjerne land spennende «nyheter» om eksempelvis kannibaler i Karibia, fjerne Edens hageer, og tropiske Utopia. Med figuren Caliban (hvis navn er grovt anagrammatisk med det engelske ordet for kannibal) kan Shakespeare ha tilbudt en dybdediskusjon av moraliteten i kolonialisering. Forskjellige synspunkter på dette finnes i skuespillet, med eksempler som inkluderer Gonzalos Utopia, Prosperos slavebinding av Caliban, og Calibans påfølgende forakt. Caliban blir også fremstilt som en av de mest naturalistiske figurene i skuespillet, veldig mye i takt med den naturlige verden (og moderne publikum er kommet til å se han som langt noblere enn sine to venner fra Den gamle verden, Stephano og Trinculo, selv om forfatterens opprinnelige intensjon kan ha vært noe annet). Det er bevis som tyder på at Shakespeare trakk på Montaignes essay Of Cannibals — som diskuterer verdiene til samfunn isolert fra europeisk innflytelse — mens han skrev Stormen.
Fra rundt 1950, med utgivelsen av Psychology of Colonization fra Octave Mannoni, ble Stormen sett mer og mer gjennom brillene av postkolonialsk teori. Denne nye måten å se på teksten utforsket effekten av koloniherren (Prospero) på de koloniserte (Ariel og Caliban). Selv om Ariel ofte blir oversett i disse debattene til fordel for den mer pirrende Caliban, er han uansett en essensiell komponent av dem. Den franske forfatteren Aimé Césaire i skuespillet Une Tempête plasserte Stormen på Haiti, og viste Ariel som en mulatt som, i motsetning til den mer opprørske Caliban, følte at forhandling og partnerskap er veien til frihet fra kolonistene. Fernandez Retamar plasserte i sin versjon av skuespillet på Cuba, og viste Ariel som en rik kubaner (i sammenligning med en Caliban av en lavere klasse) som også må velge mellom opprør og forhandling. Selv om kritikere har foreslått at hans dialog med Caliban i akt to, scene en, inneholder hentydninger om en framtidig allianse mellom de to når Prospero drar, blir Ariel generelt sett av kritikere som en god tjener, sammenlignet med den utspekulerte Caliban — et syn som Shakespeares publikum godt kan ha delt. Ariel blir brukt av noen postkolonialske forfattere som et symbol på deres anstrengelser for å overkomme effekten av kolonisering på deres kultur. Michelle Cliff, for eksempel, en jamaikansk forfatter, har sagt at hun forsøker på kombinere Caliban og Ariel i seg selv for å skape en måte å skrive som representerer hennes kultur bedre. Slik bruk av Ariel i postkolonistisk tanke er langt fra uvanlig; ånden er til og med navnebror med et fagtidsskrift som dekker postkoloniell kritikk.
Feministisk
Stormen har bare en kvinnelig rolle, Miranda. Andre kvinner, slik som Calibans mor Sycorax, Mirandas mor, og Alonsos datter Claribel, blir kun nevnt. På grunn av den svært beskjedne deltagelsen til kvinner i skuespillet i sammenligning med andre av Shakespeares skuespill, har Stormen ikke tiltrukket seg mye feministisk omtale. Miranda blir typisk sett på som fullstendig fratatt frihet av sin far. Hennes eneste plikt er å forbli dydig. Ann Thompson argumenterte for at Miranda, på en måte typisk for kvinner i en kolonistisk atmosfære, har fullstendig internalisert den patriarkiske ordningen på ting, og tenker på seg selv som underordnet sin far.
De mindre prominente kvinnene i skuespillet er også underordnede, ettersom de kun blir beskrevet gjennom mennene i skuespillet. Det meste av det som blir sagt om Sycorax, for eksempel, blir sagt av Prospero. Videre bemerket Stephen Orgel at Prospero aldri har møtt Sycorax; alt han har funnet ut om henne har han fått vite fra Ariel. Ifølge Orgel gjør Prosperos mistenksomhet mot kvinner han til en upålitelig kilde til informasjon. Orgel foreslår at han er skeptisk til kvinnelig dyd generelt, og peker på Prosperos tvetydige kommentar om hans kones trofasthet. ''
Shakespeares dager
Den første registrerte fremførelse av Stormen skjedde på 1. november 1611 da King's Men framførte skuespillet for kong Jakob I og det kongelige hoff på Whitehall Palace på helgemesse. Det var også ett av åtte skuespill av Shakespeare som ble framført på hoffet i løpet av vinteren 1612–1613 som en del av festivitasen rundt bryllupet mellom prinsesse Elisabeth og kurfyrste Fredrik V av Pfalz. Det finnes ikke flere registrerte offentlige fremføringer før Restaurasjonen; men i sitt forord til Dryden/Davenant versjonen fra 1667, skriv William Davenant at Stormen hadde blitt fremført på Blackfriars Theatre. Nøye vurdering av scenehenvisninger i skuespillet støtter dette, og antyder sterkt at skuespillet ble skrevet med Blackfriars Theatre heller enn Globe Theatre i tankene.
Restaurasjonen og 18. århundre
Adaptasjoner av skuespillet, ikke Shakespeares original, dominerte fremførelseshistorien til Stormen fra restaurasjonen til midt 1800-tallet. Alle teater ble stengt av den puritanske regjeringen i interregnum under Det engelske samveldet. Ved restaurasjonen av monarkiet i 1660, ble to patentkompanier — King's Company og Duke's Company — etablert, og det eksisterende teatrikalske repertoire delt mellom dem. William Davenants Duke's Company hadde rettighetene til å framføre Shakespeares Stormen, men skuespillet ble ansett som upassende for restaurasjonens publikum, og i 1667 ble det sterkt beskåret og tilpasset av Davenant og John Dryden og gitt tittelen The Tempest or, The Enchanted Island. Dryden og Davenant la til figurer og handlinger: Miranda har en søster ved navn Dorinda; og Caliban en søster som også heter Sycorax. Som en parallell til Shakespeares Miranda/Ferdinand-handling, har Prospero en fostersønn, Hippolito, som aldri har sett en kvinne. Hippolito var en populær bukserolle, en mann spilt av en kvinne, populær hos teaterstyrere for muligheten til å vise frem skuespillerinnens ben. Forskeren Michael Dobson har beskrevet Enchanted Island som «det mest jevnlig fornyede skuespill under hele restaurasjonen» og som etablerte bedre og flere roller for kvinner.
I 1674 skrev Thomas Shadwell om Dryden og Davenants Enchanted Island som en opera, selv om «opera» i restaurasjonens teater ikke hadde den samme betydning som i dag, og istedet henviste til et skuespill med sanger lagt til, nærmere i stil til moderne musikkteater. Teatergjengere i restaurasjonen ser ut til å ha oppfattet versjonen til Dryden/Davenant/Shadwell som Shakespeares original: Samuel Pepys, for eksempel, beskrev det som «et gammelt stykket av Shakespeare» i sin dagbok. operaen var ekstremt populær, og Pepys syntes den var «full så mye bra mangfold at jeg kan ikke være mer fornøyd av bortimot en komedie». Prospero i denne versjonen er svært forskjellig fra Shakespeares: Eckhard Auberlen beskriv ham som «redusert til statusen av en Polonius, som en svært hektisk far, bestemt på å beskytte dyden til sine to seksuelt naive døtre samtidig som han planla fordelaktige dynastiske ekteskap for dem.» Enchanted Island var tilstrekkelig suksessrik til å framprovosere en parodi, The Mock Tempest, skrevet av Thomas Duffett for King's Company i 1675. Den åpnet med noe som kan hørtes ut som en storm, men viser seg å være en opptøyer i et bordell.
Tidlig på 1700-tallet dominerte versjonen til Dryden/Davenant/Shadwell teaterscenen. Ariel ble, med to unntak, spilt av en kvinne, og uten unntak av en grasiøs danser og framragende sanger. Caliban var en komikerrolle, spilt av skuespillere «kjent for deres klossete figurer». I 1756 satte David Garrick opp en annen operatisk versjon, en «three-act extravaganza» («utstyrsrikt i tre akter») med musikk av John Christopher Smith.
Stormen var en av de viktigste skuespillene i repertoaret til romantikkens teater. John Philip Kemble satte opp en versjon som var nærmere Shakespeares original, men som likevel beholdt Dorinda og Hippolito. Kemble ble mye latterliggjort for å insistere på arkaisk uttale av Shakespeares tekster, inkludert «aitches» for «aches». Det ble sagt at tilskuere «packed the pit, just to enjoy hissing Kemble's delivery of 'I'll rack thee with old cramps, / Fill all they bones with aches'.» Romantikken etablerte moten med overflødige kulisser og kostymer, noe som kom til å dominere Shakespeareoppsetninger til langt ut på 1800-tallet.
I 1757, et år etter debuten til hans operatiske versjon, fremførte David Garrick en sterkt forkortet utgave av Shakespeares manus på Theatre Royal Drury Lane, og det ble stadig satt opp på nytt med suksess.
1800-tallet
Det var ikke før William Charles Macreadys innflytelsesrike produksjon i 1838 at Shakespeares tekst gjenopprettet sin autoritet over de omskrevne versjonene som hadde vært populære i mesteparten av de to foregående århundrene. Fremførelsen ble spesielt beundret for George John Bennetts fremførelse som Caliban: den ble beskrevet av Patrick MacDonnell i An Essay on the Play of The Tempest utgitt i 1840 som «opprettholdt i hans sinn, en sterk motstand til det tyranniet som holdt ham i slaveriets trelldom»
Viktoriansk tid markerte høyden av bevegelsen som senere ville bli beskrevet som «billedlig»: basert på praktfulle kulisser og visuell oppvisning, sterkt forkortede tekster som ga rom for langvarige scenebytter, og omfattende sceneeffekter. I Charles Keans oppsetning i 1857 av Stormen ble Ariel flere ganger sett synke ned i en ildkule. De 140 scenemedarbeiderne angivelig ansatt på denne produksjonen ble beskrevet av Literary Gazette som «usett... men beklageligvis ikke uhørt». Hans Christian Andersen så også denne produksjonen og beskrev Ariel som «isolert av den elektriske strålen», med henvisning til effekten av en buelampe rettet mot skuespillerinnen som spilte rollen. Neste generasjons produsenter, som blant annet William Poel og Harley Granville-Barker, gikk tilbake til en slankere og tekstbasert stil.
I slutten av 1800-tallet og begynnelsen av 1900-tallet ble det Caliban, ikke Prospero, som ble betraktet som stjernen i Stormen, og det var denne rollen som ambisiøse teatersjefer som var skuespillere valgte for seg selv. Frank Benson studerte til rollen ved å se på apekatter og bavianer på zoologisk hage: på scenen hang han opp-ned fra et tre og vrøvlet.
1900-tallet
I en fortsettelse på tradisjonen fra slutten av1800-tallet, hadde Herbert Beerbohm Tree i 1904 på seg pels og tang for å spille Caliban, med hår til hoftene og en apeaktig fremtoning, noe som antydet et primitivt delvis dyr, delvis menneske. Denne «Missing Link» i evolusjonen var en framstilling av Caliban ble normen i produksjoner helt fram til Roger Livesey som i 1934 var den første skuespilleren som spilte rollen med svart sminke. I 1945 spilte Canada Lee rollen på Theatre Guild i New York, og etablerte en tradisjon av svarte skuespillere i rollen, inkludert Earle Hyman i 1960 og James Earl Jones i 1962.
Peter Brook regisserte en eksperimentell produksjon på Round House i 1968, der teksten var «bortimot fullstendig oppgitt» til fordel for pantomime. Ifølge Margaret Croydons anmeldelse var Sycorax «framstilt av en enorm kvinne som kunne øke ansiktet og kroppen sin til stadig større proporsjoner – et fantastisk symbol på det groteske ... [som] brått ... ga et forferdelig brøl, og Caliban, med en svart genser over hodet, dukket fram mellom beina hennes: Ondskapen er født.»
Til tross for den eksisterende tradisjonen med svarte skuespillere som spilte Caliban opp mot en hvit Prospero, fant ikke kolonitolkninger av skuespillet veien på scenen før sent på 1970–tallet. Oppføringer i England regissert av Jonathan Miller og av Clifford Williams framstilte eksplisitt Prospero som en koloniherre. Millers produksjon ble også beskrevet, av David Hirst, som å fremstille «det tragiske og uunngåelige nedbrytningen av en mer primitiv kultur som resultatet av europeisk invasjon og kolonialisering.» Miller utviklet denne tilnærmingen i sin produksjon i 1988 på Old Vic i London, med Max von Sydow i hovedrollen som Prospero. Denne brukte en blandet rollebesettning bestående av hvite skuespillere som menneskene og svarte skuespillere som spilte åndene og skapningene på øya. Ifølge Michael Billington: «von Sydows Prospero ble en hvit overherre som manipulerte en opprørsk svart Caliban og en samarbeidende Ariel som ivrig etterlignet faktene til øyas inntrengere. Kolonimetaforen ble presset gjennom til dens logiske konklusjon slik at til sist samlet Ariel opp bitene av Prosperos forlatte bemanning og, overvåket av innfødte fylt med ærefrykt, samlet dem sammen ved å holde hans tryllestav høyt hevet foran en handlingslammet Caliban. Stormen krevde brått en ny politisk dimensjon uforutsett av Shakespeare.»
Psykoanalytiske tolkninger har vist seg å være vanskeligere å avbilde på scenen. Gerald Freedmans produksjon på American Shakespeare Theatre i 1979 og Ron Daniels' Royal Shakespeare Company produksjon i 1982 forsøkte begge å framstille Ariel og Caliban som motstridende aspekter av Prosperos psyke. Ingen av disse ble betraktet som helt vellykkede: Shakespeare Quarterly, i en anmeldelse av Freedmans produksjon, kommenterte at «Freedman gjorde ingenting på scenen som gjorde en slik forstilling klart som et hvert publikum ikke hadde hørt før.»
I 1988 spilte John Wood Prospero for RSC, og la vekt på rollefigurens menneskelige kompleksitet. Anmelderen i Financial Times beskriver ham som «en avsindig scenemester på en teatralsk øy hengende mellom brennende raseri ved hans egenmektige tilraning og utøylet lystighet ved hans alternative, oppløste makt.»
Japanske teaterstiler har blitt benyttet til Stormen. I 1988 og på nytt i 1992 bragte Yukio Ninagawa sin versjon av Stormen til Storbritannia. Den ble iscenesatt som en prøve på et nohdrama, men brukte også elementer som var i strid med konvensjonene for nohteateret. I 1992 presenterte Minoru Fujita en Bunrakuversjon (japansk dukketeater) i Osaka og på Tokyo Globe.
Sam Mendes regisserte i 1993 en produksjon for Royal Shakespeare Company der Simon Russell Beales Ariel var åpenlyst misfornøyd med kontrollen utøvet av Alec McCowens Prospero. Det skapte kontrovers at i de tidlige fremføringene spyttet Ariel på Prospero da han fikk sin frihet. En helt annen effekt ble oppnådd av George C. Wolfe i utendørsproduksjon ved New York Shakespeare Festival i 1995 der valget av Aunjanue Ellis som Ariel mot Patrick Stewarts Prospero som ladet produksjonen med erotiske spenninger. Produksjoner på 1900-tallet har gradvis øket fokuset på seksuell (og noen ganger homoseksuell) spenning mellom figurene, inkludert Prospero/Miranda, Prospero/Ariel, Miranda/Caliban, Miranda/Ferdinand og til og med Caliban/Trinculo.
Stormen ble fremført på Globe Theatre i 2000 med Vanessa Redgrave som Prospero, som spilte rollen hverken som mann eller kvinne, men med «autoritet, menneskelighet og humor som vaktsom foreldre til både Miranda og Ariel.» Publikum respekterte Prospero, men Jasper Brittons Caliban «var deres mann» (i Peter Thomsons ord), til tross for at han spyttet fisk på tilskuerne, og valgte ut enkelte av dem for ydmykende konfrontasjoner. Innen utgangen av 2005 hadde BBC Radio sendt over 300 Shakespeare fremføringer i sin historie, og Stormen var den mest populære av dem med 21 framføringer.
Musikk
Stormen har vist seg å være mer populær som et emne for komponister enn alle andre av Shakespeares skuespill. Forsker Julie Sanders tilskriver dette en «oppfattet ‘musikalitet’ eller lyrikk» i skuespillet.
To sanger Stormen som kan ha vært brukt under framførelser i Shakespeares livstid har overlevd. Disse er «Full Fathom Five» og «Where The Bee Sucks There Suck I» i utgivelsen fra 1659 av Cheerful Ayres or Ballads, der de blir tilskrevet Robert Johnson, luttspilleren for Jakob I. Det har vært vanlig gjennom skuespillets historie at produsentene bestilte samtidige arrangement av disse to sangene, foruten også «Come Unto These Yellow Sands».
Stormen har også påvirket sanger skrevet innenfor folkemusikktradisjonen, for eksempel versjoner av «Full Fathom Five» ble spilt inn av Marianne Faithfull for Come My Way i 1965 og av Pete Seeger for Dangerous Songs!? i 1966. The Decemberists' sang «The Island: Come and See/The Landlord's Daughter/You'll Not Feel The Drowning» blir antatt å være basert på historien om Caliban og Miranda.
Blant de som har skrevet bakgrunnsmusikk til Stormen er:
Minst 46 opera eller semi-opera basert på Stormen eksisterer. I tillegg til versjonene av Dryden/Davenant og Garrick nevnt i avsnittet 1700-tallet over, produserte Frederic Reynolds en operatisk versjon i 1821, med musikk av Henry Bishop. Andre opera basert på Stormen før 1900-tallet, inkluderer Fromental Halévys La Tempesta (1850) og Zdeněk Fibichs Bouře (1894).
Orkesterverk for konsert inkluderer Pyotr Ilyich Tchaikovskys fantasi The Tempest (1873), Fibichs symfoniske dikt Bouře (1880), John Knowles Paines symfoniske dikt The Tempest, Arthur Honeggers forspill for orkester (1923), og Egon Wellesz' Prosperos Beschwörungen (fem verker 1934-36).
Ballettsekvenser har blitt brukt i mange framføringer av skuespillet siden restaurasjonen.
Ludwig van Beethovens 1802 Piano Sonata No. 17 i D moll, Op. 31, No. 2, ble gitt undertittelen «Stormen» på et punkt etter Beethovens død ettersom da han ble spurt om betydningen av sonaten, skal Beethoven ha sagt Les Stormen». Men denne historien kommer fra hans bekjentskap Anton Schindler, som ofte ikke er til å stole på.
Litteratur og kunst
Percy Bysshe Shelley var en av de tidligste poetene som ble påvirket av Stormen. Hans With a Guitar, To Jane identifiserer Ariel med poeten og sangene hans med poesi. Diktet bruker enkel diksjon for å formidle Ariels nærhet til naturen og «etterligner den enkel skjønnheten i Shakespeares opprinnelige sanger» Etter utgivelsen av Darwins teori om evolusjonen begynte forfattere å stille spørsmål ved menneskehetens plass i verden og dens forhold til Gud. En forfatter som utforsket disse tankene var Robert Browning, som i sitt dikt Caliban upon Setebos (1864) satte rollefiguren fra Shakespeare til å kontemplere teologiske og filosofiske spørsmål. Den franske filosofen Ernest Renan skrev et drama, Caliban: Suite de La Tempête, i 1878. Dette viser en kvinnelig Ariel som følger Prospero tilbake til Milano, og en Caliban som leder et kupp mot Prospero, og etter at det lykkes aktivt imiterer dydene til sin tidligere mester. W. H. Audens lange dikt The Sea and the Mirror tar for av en refleksjon av hver av de støttende rollefigurene i Stormen på sine opplevelser. Diktet tar et Freudiansk perspektiv, og ser Caliban (og hans langdryge bidrag i form av et prosadikt) som Prosperos libido.
Caliban hadde innflytelse på flere verker i afrikansk litteratur på 1970–tallet, inkludert verker av Taban Lo Liyong i Uganda, Lemuel Johnson i Sierra Leone, Ngugi wa Thiong'o i Kenya, og Do You Love Me, Master? av David Wallace fra Zambia. Et lignende fenomen oppsto sent 1900-tallet i Canada der flere forfattere produserte verker inspirert av Miranda, inkludert The Diviners av Margaret Laurence, Prospero's Daughter av Constance Beresford-Howe og The Measure of Miranda av Sarah Murphy. Andre forfattere har femininisert Ariel (som i Marina Warners novelle Indigo) eller Caliban (som i Suniti Namjoshis diktsekvens Snaphots of Caliban).
På midten av 1700-tallet begynte Shakespeares skuespill, inkludert Stormen, å dukke opp som emne for malerier. Rundt 1735 malte William Hogarth sitt maleri A Scene from The Tempest: «en barokk, sentimental fantasi preget av stilen til Van Dyck og Rembrandt» Maleriet er basert på Shakespeares tekst, og inneholder ingen representasjon av secenen eller av den tidens (Davenant-Drydens sentrerte) scenetradisjon. Henry Fuseli, i et maleri på kommisjon for Boydell Shakespeare Gallery (1789) brukte Leonardo da Vinci som modell for sin Prospero. Disse to fremstillingene av skuespillet på 1700-tallet indikerer at Prospero ble ansett som dets moralske senter: folk som så Hogarth og Fuselis malerier villa ha akseptert Prosperos visdom og autoritet. John Everett Millais' Ferdinand Lured by Ariel (1851) er blant de prerafaelittiske maleriene basert på skuespillet. Sent på 1800-tallet hadde kunstnere en tendens til å fremstille Caliban som et darwiniansk «manglende mellomledd», med fiskeaktige eller apeaktige egenskaper, som vist i Noel Patons Caliban.
Charles Knight produserte Pictorial Edition of the Works of Shakespeare i åtte bind (1838–43). Verket forsøkte å oversette innholdet i skuespillene til malerisk form. Dette inkluderte ikke bare handlingen, men også bilder og metaforer: Gonzalos linje om«fjellklatrere hengende som okser» er illustrert med et bilde av en sveitsisk bonde med struma. I 1908 produserte Edmund Dulac en utgave av Shakespeare's Comedy of The Tempest med en vitenskapelig handlingsoppsummering og kommentarer fra Arthur Quiller-Couch, overdådig innbundet og illustrert med 40 akvareller. Illustrasjonene fremhevet den eventyrlige kvaliteten til skuespillet og unngikk dets mørke side. Av de 40, er bare 12 direkte avbildninger av handlingen i skuespillet; de andre er basert på handling som skjer før skuespillet begynner.
Film
Stormen dukket først opp på skjermen i 1905. Charles Urban filmet stormsekvensen av Herbert Beerbohm Trees versjon på Her Majesty's Theatre for en 2½-minutters flicker,, der individuelle bilder ble håndfarget lenge før fargefilm ble oppfunnet. I 1908 regisserte Percy Stowe en Stormen med spilletid på litt over ti minutter, som nå er en del av British Film Institutes kompilasjon Silent Shakespeare. Mye av handlingen foregår på Prosperos øy før stormen som åpner Shakespeares skuespill. Minst to andre stumfilmversjoner, en av dem av Edwin Thanhouser, vet vi har eksistert, men er nå gått tapt. Handlingen ble adaptert for westernfilmen Yellow Sky, regissert av William A. Wellman i 1946.
Science fiction-filmen Forbidden Planet fra 1956 har byttet ut flere av delene med elementer fra science fiction. Øya er erstattet av planeten Altair IV, og skutene med romskip. Vitenskapsmannen Morbius (Walter Pidgeon) og hans datter Altaira (Anne Francis) er magikeren Prospero og Miranda. Vitenskap spiller samme rolle som magi, og Sycorax representeres av den utdødde rasen Krell. Mens Sycorax i skuespillet er mor og opphavet til Caliban, som i filmen fremstilles som «monsteret fra id», en projeksjon av Morbius' underbevissthet, har monsteret i den nye versjonen blitt gitt liv av Krell gjennom teknologien rasen har etterlatt seg. Ariel blir representert av den hjelpsomme «Robbie the Robot». I begge versjonene innleder datteren et kjærlighetsforhold til en av mannskapet og reiser sammen tilbake til sivilisasjonen for å begynne et nytt liv sammen. Samtidig frasier faren seg all makt han har tilegnet seg i sin eksil, om enn med noe forskjellig utkomme.
Douglas Brode mener det bare har vært en «framføring» på skjerm av Stormen siden stumfilmens æra: han beskriver alle andre versjoner som «variasjoner». Den ene framførelsen er Hallmark Hall of Fame versjonen fra 1960, regissert av George Schaefer, med Maurice Evans, Lee Remick and Roddy McDowall. Kritiker Virginia Vaughan lovpriset den som «lett som en suffle men betydelig nok som hovedmåltidet».
Den kulturelle fortjenstorden (Monaco)
Den kulturelle fortjenstorden (fransk: Ordre du Mérite Culturel) er en monegaskisk orden innstiftet 31. desember 1952 av fyrst Rainier III til belønning av fortjenester av kunst, litteratur og vitenskap i Monaco eller som har fremmet fyrstedømmets kulturelle og intellektuelle anseelse. Ordenen tildeles både monegaskere og utenlandske borgere. Den kulturelle fortjenstorden rangerer som fjerde og siste i Monacos ordensvesen, etter Den hellige Carls orden, Kroneordenen og Grimaldiordenen. Regjerende fyrste er stormester.
Stormen
Film
I 1980 produserte Derek Jarman en homoerotisk Stormen som brukte Shakespeares språk, men som var mest bemerkelsesverdig for sine avvik fra Shakespeares original. En scene viser en korpulent og naken Sycorax (Claire Davenport) som ammer sin voksne sønn Caliban (Jack Birkett). Filmen hadde sitt klimaks med at Elisabeth Welch gaulet ut sangen Stormy Weather. De sentrale fremførelsene var Toyah Willcox' Miranda og Heathcote Williams' Prospero, en «mørk, deprimert figur som tar glede i å utnytte begge sine tjenere.»
Den kulturelle fortjenstorden (Monaco)
Inndeling
Den kulturelle fortjenstorden er inndelt i tre grader:
Stormen
Film
Paul Mazurskys tilpasning av Stormen i moderne språkdrakt i 1982 med Philip (Prospero) som en desillusjonert arkitekt i New York som trekker seg tilbake til en ensom gresk øy med sin datter, behandlet åpenlyst de seksuelle spenningene i rollefigurenes isolerte eksistens. Rollefiguren som motsvarer Caliban, gjeteren Kalibanos, spør Philip hvem av dem som skal ha sex med Miranda. John Cassavetes spilte Philip, Raúl Juliá Kalibanos, og Molly Ringwald Miranda. Susan Sarandon spiller Ariel-figuren, Philips lettkjedete kjæreste Aretha. Filmen er blitt kritisert som «altfor langtekkelig og bablete», men også lovpriset for sin gode humor, spesielt i en sekvens der Kalibanos' og geitene hans danser til Kander og Ebbs New York, New York.
Den kulturelle fortjenstorden (Monaco)
Insignier
Ordenstegnet for Den kulturelle fortjenstorden består av en medaljong med Rainier IIIs ukronede monogram omgitt av «PRINCIPAUTÉ DE MONACO» (Fyrstedømmet Monaco) og årstallet «1952». Dette er igjen omgitt av en sirkel av ruter, som i Monacos riksvåpen, og utenfor dette igjen en laurbærkrans. Reversen bærer innskriften «ARTS / LETTRES / SCIENCES» (kunst, litteratur, vitenskap) over tre linjer til høyre i øvre del, sammen med motiver knyttet til kunst, litteratur og forskning. Medaljongen er kronet og opphengt i et rødt bånd med en stripe frittstående hvite ruter i midten. Rødt og hvitt er fargene i Monacos riksvåpen og flagg. Medaljongen er i gull for kommandører, i sølv for offiserer og i bronse for riddere.
Stormen
Film
John Gielgud har skrevet at å spille Prospero i en film av Stormen var hans livs ambisjon. I årenes løp kontaktet han Alain Resnais, Ingmar Bergman, Akira Kurosawa, og Orson Welles for å regissere. Til sist tok Peter Greenaway på seg prosjektet, og regisserte Prospero's Books (1991) med «den 87 år gamle John Gielgud og en imponerende mengde nakenhet» i hovedrollen. Prospero blir gjenoppfunnet som forfatteren av Stormen, og framførte replikkene til de andre rollefigurene, i tillegg til sine egne. Selv om filmen fikk anerkjennelse som innovativ i dens bruk av datagrafikk for å skape visuelle tablå, noe som resulterte i «visuell kompleksitet uten sidestykke», var kritikernes respons til filmen ofte negative: John Simon kalte den «billig og pretensiøs».
Den kulturelle fortjenstorden (Monaco)
Tildeling
Den kulturelle fortjenstorden kan tildeles borgere av Monaco, så vel som utlendinger.
Stormen
Film
Nærmere ånden av Shakespeares original, ifølge kritikere som Brode, var Leon Garfields forkortede utgave av skuespillet for S4Cs 1992 Shakespeare: The Animated Tales serie. Den 29 minutter lange produksjonen, regissert av Stanislav Sokolov og med Timothy West i hovedrollen som stemmen til Prospero, brukte stop-motion dukker for å fange den eventyrlige kvaliteten i skuespillet. Disneys animerte spillefilm Pocahontas er blitt beskrevet som en «politisk korrigert» utgave av Stormen. En annen ukonvensjonell variant, i henhold til Brode, ble framstilt for NBC i 1998: Jack Benders The Tempest hadde Peter Fonda i hovedrollen som Gideon Prosper, en slaveeier fra sørstatene som ble jaget fra plantasjen av sin bror rett før den amerikanske borgerkrigen. En magiker som har lært kunsten sin fra en av slavene, brukte Prosper magi til å beskytte sin tenåringsdatter og hjelpe unionshæren.
Vektløfting under Sommer-OL 1896
Vektløfting under Sommer-OL 1896. Det var sju utøvere fra fem nasjoner som konkurrerte i to disipliner, tohåndsløft og enhåndsløft. Viggo Jensen fra Danmark ble olympisk mester i tohåndsløft med Launceston Elliot på andreplass. I enhåndsløftkonkurransen ble rekkefølgen mellom de to omvendt.
Medaljer
Utøverne har blitt godskrevet medaljene i ettertid av Den internasjonale olympiske komité. Under de første olympiske lekene var det kun vinneren som fikk medalje og han fikk sølvmedalje.
Erik Heiberg
Erik Oscar Heiberg (født 24. januar 1916 i Oslo, død 30. desember 1996 i Oslo) var en norsk forretningsmann og seiler som deltok i De olympiske leker 1952 i Helsingfors.
Etter ett år ved Treiders handelsskole jobbet han ved Borregaard i Sarpsborg, før han tok post ved engelske firma. Etter to år ved en handelshøgskole i tyske Köln studerte han ved Norges Handelshøyskole i Bergen med eksamen avlagt 1940. Han var også en tid eier og daglig leder i Teknisk forlag. I 1971 var han redaktør for Idrettens leksikon på nevnte forlag.
Familie
Han var av slekten Heiberg, sønn av Oscar Heiberg (1882–1938) og Agnes (May) Meier (1892–1988). Faren var fra 1920-tallet eier av Strand gård i Lyngdal i Flesberg som farfaren Axel Heiberg hadde ervervet. Erik ble først gift med Ruth Olsen (1926–1967) og i 1971 med Randi Thidemansen, f. Mourud (1936–2014). Broren Gert Didrik (født 1912) ble den som tok over på slutten av 1950-tallet. I 1962 overtok Erik eiendommen Søre Vatnebryn i Flesberg, mest til fritidsbruk.
Vedvev
Vedvev (Xylem) er det ene av de to typer karvev som transporterer vann og næringsstoffer rundt i karplanter. Navnet kommer av det greske ordet xylon, som betyr «ved». Den andre typen rørkar er silvev (floem).
1. Marg,
2. Protoxylem,
3. Vedvev (Xylem I),
4. Silvev (Phloem I),
5. Bastfiber (Sclerenchyma),
6. Cortex,
7. Epidermis.]]
Vedvevet består av døde celler, og har store karåpninger. Det finnes to typer vedvev - vedrør og trakeider. Alle karplanter har trakeider, men vedrør oppstod tidlig i evolusjonshistorien til blomsterplantene. Vedvevet frakter både vann og oppløste mineraler rundt i hele planten, ikke bare i forvedet plantevev. Vedvevet sitter innerst mot margen i stilken eller grenen, og overlever selv om barken fjernes. Silvev, på den annen side, består av levende celler like innenfor barken, og kan ikke frakte rent vann rundt. Silvevet tar seg av transport av næringsstoffer, sevje, ulike typer sukker, og stoffer som dannes under fotosyntesen.
Det er to krefter som bidrar til å føre vannet rundt i vevet: Røttene kan suge til seg vann på grunn av osmose (bortsett fra hos planter som vokser i så salt miljø at osmosen virker omvendt vei – da må plantene ta opp vannet ved aktiv transport, dvs. de må bruke energi på å pumpe vannet aktivt inn i røttene). Osmosen skaper et overtrykk i rotcellene. Og fordampingen av vann fra overflaten av stilk og blader fører til et tilsvarende, svakt undertrykk i celleveggene som trekker vann opp fra rot og stammer.
Vedvevet er evolusjonært sett gammelt. Fossile planter med vedvev er kjent fra silur omkring 400 millioner år siden.
Verdensmesterskapet i snooker
Verdensmesterskapet i snooker, eller World Snooker Championship, er verdensmesterskapet i snooker for profesjonelle. Turneringen spilles i Crucible Theatre i Sheffield i England. Her har det blitt spilt hvert år siden 1977.
Turneringen har blitt spilt siden 1927, bortsett fra under annen verdenskrig og i perioden 1958-1963.
Det deltar 32 spillere, hvorav de 16 høyest rankede spillerne er direktekvalifisert. De øvrige spillerne må spille kvalifisering for å komme med.
VM-øyeblikk
1979: Terry Griffiths blir første og inntil 2005 eneste spiller som vinner VM etter å ha kvalifisert seg til turneringen.
1980: Cliff Thorburn fra Canada blir andre spiller fra utenfor De britiske øyer som vinner VM. Den første var australske Horace Lindrum i 1952.
1982: Alex Higgins vinner sin første VM-tittel på 10 år.
1983: Cliff Thorburn gjør det første 147-breaket i VM-historien, men taper finalen 18-6.
1985: Dennis Taylor slår Steve Davis i tidenes antagelig beste snookermatch. Taylor lå 8-0 under men vant til slutt 18-17 etter en ekstremt nervepirrende kamp på den siste sorte ballen, med 18.5 millioner seere (britisk seerrekord) etter midnatt.
1986: Outsideren (150-1) Joe Johnson vinner VM-finalen.
1990: Stephen Hendry blir tidenes yngste verdensmester, 21 år gammel.
1992: Jimmy White gjør et maksimum break på 147, men taper ti partier på rad i finalen.
1994: Jimmy White taper sin sjette VM-finale etter en hjerteskjærende bom under en gedigen sjanse til å avgjøre finalen.
1997: Ronnie O'Sullivan gjør tidenes raskeste 147-break (5 min. 20 sek.), og Ken Doherty stopper Stephen Hendrys serie med VM-seire.
1998: John Higgins blir kjent i snookerverdenen med sin første VM-tittel og førsteplass på rankingen.
2000: Mark Williams blir den første venstrehendte verdensmesteren.
2001: Ronnie O'Sullivan vinner sitt første VM.
2002: VM-finalen avsluttes med et nervepirrende siste parti hvor Stephen Hendry hindres i å ta sin åttende VM-tittel, Peter Ebdon får revansje for VM-finalen 1996.
2003: Ronnie O'Sullivan blir eneste spiller med to 147-break i VM, og Mark Williams vinner sin andre VM-tittel mot en Ken Doherty (verdensmester 1997) i storform.
2005: Shaun Murphy vinner VM etter å ha kvalifisert seg til turneringen, som første spiller siden Terry Griffiths i 1979.
2006: Hongkongs Marco Fu kommer til semifinalen, og Graeme Dott (finalist i 2004) vinner VM som første turnering.
2007: John Higgins vinner sin andre VM-tittel, ni år etter forrige gang.
2008: Ronnie O'Sullivan vinner sin tredje tittel, men må dele prisen for høyeste break med finalemotstander Ali Carter, etter at de begge klarer et maksimum break. Det er første gang i turneringens historie at det blir spilt to maksimum break.
2009: John Higgins blir verdensmester for tredje gang.
2010: Neil Robertson blir andre australske verdensmester gjennom tidene. Den første var Horace Lindrum i 1952.
2016: Ding Junhui blir første asiater i en VM-finale.
Fylkesvei 4456
Fylkesvei 4456 går mellom Braut og Erga i Klepp. Veiens lengde er 5,4 km og heter Brautvegen.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 250.
Utrechtse Vecht
Utrechtse Vecht er en ca. 42 km lang nederlandsk elv som renner gjennom provinsene Utrecht og Noord-Holland. Den har sin opprinnelse fra Kromme Rijn via Stadsbuitengracht (vollgraven) ved Weerdsluis i byen Utrecht og munner ut i IJsselmeer ved Muiden i Noord-Holland. Underveis til IJsselmeer passerer den stedene Zuilen, Maarssen, Nijenrode, Breukelen, Nieuwersleuis, Loenen (alle i kommunen Stichtse Vecht fra 2011), og Weesp.
Historie
Elven ble til rundt 600 f.Kr. og munnet da ut i Ur-IJ. I Romerrikets tid var den kjent som Fectio, og takket den av fra Oude Rijn ved den romerske festningen kalt Fectio.
Algeciras
Algeciras er en havneby i Andalucía i Sør-Spania, beliggende omkring 15 kilometer fra Den iberiske halvøyas sørligste punkt og om lag 10 kilometer fra Gibraltar. Algeciras, som har omkring 110 000 innbyggere, har en av verdens mest trafikkerte havner med mye trafikk til og fra Afrika. Det går ferger regelmessig til Tanger i Marokko og den spanske eksklaven Ceuta på den andre siden av Gibraltar-stredet.
Utrechtse Vecht
Historie
I middelalderen var Vecht en viktig rute for skipsfarten mellom Zuiderzee, som var porten til Nord-Europa og Rhinen som var porten blant annet til dagens Tyskland. I Dorestad, og i senere tid byen Utrecht, blomstret økonomien takket være denne forbindelsesruten.
I det 17. århundre, Nederlands Gouden Eeuw, ble landsteder (ned.: buitenplaats eller buiten) bygget for rike handelsmenn fra Amsterdam. Mange av disse ble solgt og revet under den økonomiske katastrofen som fant sted i begynnelsen av det 19. århundre, men noen få, som Gunterstein i Breukelen og Goudestein i Maarssen finnes fremdeles.
Algeciras
Navnet Algeciras kommer fra arabisk al-jazīra (halvøya), som også er opphavet til navnene Alger og Al-Jazeera.
Algeciras har spilt en betydelig rolle som havneby helt siden antikken. Under Napoleonskrigen ble flere sjøslag utkjempet her med styrkene basert i det britiske Gibraltar tvers over bukta.
Utrechtse Vecht
Strømretning
Vecht er en av de få elvene der vannet av og til (delvis) renner motstrøms. Dette skjer fordi IJsselmeers vannstand er mye høyere enn Vechts ved slusen i Muiden. Bare ved meget store regnmengder strømmer elvevannet på vanlig vis til munningen.
Ved Nigtevecht slippes renset kloakkvann fra fire renseanlegg langs elven ut i Amsterdam-Rijnkanalen. Vannet som kommer fra Muiden, sørger her for det mottrykket som er nødvendig for å få dette til.
Den kommersielle skipsfarten bruker ikke lengre Vecht, men Amsterdam-Rijnkanalen som grovt sett er gravet parallelt med elven. Ved Nigtevecht krysser Vecht Amsterdam-Rijnkanalen og via Smal Weesp, en naturlig elv som renner gjennom Weesp, og denne kanalen er Vecht forbundet med elven Gein. Vecht er dessuten forbundet med Hilversums Kanaal med en sluse ved Nederhorst den Berg.
Øksnes Vestbygd
Tradisjonelt har fiske og jordbruk, oftest i kombinasjon, vært viktigste næringsvei i Øksnes Vestbygd, og fram til andre verdenskrig var øyene i Øksnes Vestbygd den sentrale delen av kommunen. De siste tiårene har øyene i området blitt stadig mer avfolket, og i dag er de fleste øyene helt fraflyttet. Bare Skogsøya og Dyrøya og Lille Langøya har noen få fastboende igjen. Ingen av øyene er knyttet til «fastlandet» (Langøya) med bruer, og transporten til øyene skjer med hurtigbåt. Hurtigbåten går fremdeles daglig fra Myre og Skjelfjord, men anløper nå bare Tunstad og Barkestad fast. Flere andre steder anløpes imidlertid ved behov.
Øksnes Vestbygd er et eldorado for padlere om sommeren, og naturen og de gamle fiskeværene trekker flere tusen turister hver sommer. Selv om det er få fastboende igjen, er det fremdeles aktivitet på flere av stedene i området sommerstid. På Skogsøya er en leirskole i full drift, Skipnes og Finnvågan (Finvåg) har gjestegård og rorbuer, og handelsstedet i Tinden holdes fremdeles åpent for turister, selv om væreier Skjalg Halmøy døde i 2002.
Dronning Sonja har besøkt Øksnes Vestbygd flere ganger. Etter en tur i 1994 uttalte hun:
Øyer i Øksnes Vestbygd
«Lille» Langøya må ikke forveksles med den mye større Langøya i Vesterålen. «Lille» Langøya ligger i Øksnes Vestbygd mellom Dyrøya og «store» Langøya.
Fibonaccitall
Fibonacci-tallene, også skrevet fibonaccitallene og kalt Fibonacci-rekken og liknende, er en serie tall der hvert ledd (fra og med det tredje) er lik summen av de to foregående og forholdet mellom to påfølgende tall er lik det gylne snitt. Tallrekka er oppkalt etter den italienske matematikeren Leonardo Fibonacci (cirka 1175–1235). Historisk er også navnet Lames tall brukt etter den franske matematikeren Gabrielle Lame. I matematikk er et fibonaccitall et tall i den uendelige følgen
Følgen kalles for Fibonacci-følgen. Bortsett fra de to første startverdiene 0 og 1 framkommer leddene i følgen ved å summere de to forrige leddene. Formelt kan dette uttrykkes som
Fibonaccitallene kan også finnes ved å ta utgangspunkt i Pascals trekant og forskyve alle radene slik at hver rad begynner én posisjon lengre til høyre enn raden over. Da vil den venstre delen se slik ut: Summen (Σ) av hver enkelt rekke er et fibonaccitall.
Liste over fibonaccitall
De første fibonaccitallene er
Eksplisitt form for fibonaccitall
Fibonaccitallene kan uttrykkes eksplisitt, det vil si uten bruk av rekursjonsformelen. Den lukkete formen er kjent som Binets formel
selv om den ble først utledet av de Moivre. Her er φ forholdstallet i det gyldne snitt, definert ved
Forholdet mellom påfølgende fibonaccitall
Forholdet mellom to påfølgende fibonaccitall nærmer seg forholdstallet i det gylne snitt som grenseverdi:
Grenseverdien ble først påvist av Johannes Kepler.
Historie
Fibonaccitallene ble først beskrevet av den indiske matematikeren Pingala, født ca. år 500 f. Kr. Han beskrev de grunnleggende idéene bak Fibonnacifølgen. I den moderne verden er likevel fenomenet best kjent på grunn oppdagelsene gjort av Leonardo Fibonacci (1170–1250), fra Pisa i Nord-Italia. Han beskrev økningen i en noe idealisert kaninbestand (antall par kaniner) etter n måneder hvis følgende kriteria blir møtt:
Formelen ovenfor passer til kaninproblemet fordi hvis vi i måneden n har a kaniner og i måneden n+1 har b kaniner, så vil vi i måneden n+2 ha a+b kaniner. Dette fordi vi vet at hver kanin hovedsakelig føder en ny kanin hver måned (eller egentlig at hvert par føder et annet par, men det er akkurat det samme) og det betyr at alle a kaniner føder et tilsvarende antall a kaniner som vil bli kjønnsmodne etter to måneder, som er nøyaktig i måneden n+2. Det er derfor vi har bestanden ved tidspunktet n+1 (som er b) pluss bestanden ved tidspunkt n (som er a).
I den norske artikkelen von Brasch mfl. 2013 vises det hvordan Fibonaccifølgen på to måter kan kobles til økonomifaget. For det første kan den kobles direkte til økonomiske teorier, som for eksempel en sentralbanks rentesetting, konsument- og investeringsadferd. For det andre kan den brukes som måleinstrument for å tallfeste økonomiske parametre. Den norske populærvitenskapelige fremstillingen bygger i hovedsak på resultatene i von Brasch mfl. 2012.
Perl-script for utskrift av følgen
my ($i, $j) = (1, 1); for { print("$i\n"); ($i, $j) = ($i, $i+$j); }
Java-kode for å beregne fibonaccitall nummer n
public static int fib(int n) { if (n < 2) { return n;   } else { return fib(n - 1) + fib(n - 2); }	}
Python-kode for å beregne fibonaccitall nummer n
def fib(n): return n if n in (0,1) else fib(n-1)+fib(n-2)
Yitzhak Navon
Yitzhak Navon (født 9. april 1921 i Jerusalem, død 7. november 2015 samme sted) var en israelsk politiker. Han var i perioden 19. mai 1978 til 5. mai 1983 Israels femte president.
Salmer fra kjøkkenet
Salmer fra kjøkkenet er en svensk-norsk svart komediefilm fra 2003 regissert av Bent Hamer. I samarbeid med Jörgen Bergmark skrev han også manus og produserte filmen. Hovedrollene ble spilt av Joachim Calmeyer og Tomas Norström.
Willie Banks
William Augustus Banks III (født 11. mars 1956 på Travis Air Force Base, California) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver.
Willie Banks var i verdenstoppen i tresteg i en årrekke. 16. juni 1985 satte han verdensrekord med 17,97 under det amerikanske mesterskapet i Indianapolis.
Han deltok i OL i 1984 og 1988, og i VM i 1983 og 1987.
Banks huskes som en av de mest markante personlighetene på friidrettsbanen. Han var den første som begynte å klappe i hendene for å få publikum til å trampeklappe. Han holdt verdensrekorden i tresteg inntil Jonathan Edwards forbedret den med én centimeter i 1995 til 17,98 m.
Salmer fra kjøkkenet
Filmen ble første gang vist 15. januar 2003 på Tromsø Internasjonale Filmfestival. I den engelskspråklige verden ble filmen lansert med tittelen Kitchen Stories.
Inspirasjon
Bent Hamer ble svært inspirert etter å ha lest bøker fra etterkrigstiden som undersøkte og observerte den svenske husmors effektivitet på kjøkkenet, og lekte med tanken på undersøkelser gjort på menn. Dette ledet ham til å skape filmen Salmer fra kjøkkenet.
Yitzhak Navon
Navon var den første israelske presidenten som ble født i Jerusalem. Alle tidligere presidenter ble født i Det russiske keiserdømmet og gjennomførte aliyah til Israel.
Bakgrunn
Yitzhak Navon var sønn av Yosef og Miryam Navon, og nedstammet fra en sefardisk rabbinerslekt. På farssiden nedstammet han fra spanske jøder som var kommet til Tyrkia etter utvisninger av jøder fra Spania i 1492. Familien (Baruch Mizrahi-familien eller Al Mashraki) flyttet til Jerusalem i 1670. På morssiden nedstammet han fra den marokkansk-jødiske kabbalist Chaim ibn Attar, som emigrerte til Palestina og slo seg ned i Jerusalem i 1742.
Under sin høyere skolegang ble han godt fortrolig med islamske og arabiske tekster. Han underviste i hebraisk litteratur i noen år. Navon ble med i Haganahs enhet for arabisk etterretning som virket i det skjulte i Jerusalem. Han avlyttet også British Army. Han behersket flytende arabisk, hebraisk, ladino, fransk og engelsk.
Berguedà
Berguedà er et comarca i Catalonia, hvis hovedstad er Berga.
Yitzhak Navon
Bakgrunn
Senere ble han sendt av den israelske utenrikstjenesten til Uruguay og Argentina for å bistå med jakten på nazister.
Berguedà
Det grenser i nord til Baixa Cerdanya, i øst til Ripollès og Osona, i sør til Bages, og i vest til Solsonès og Alt Urgell.
Yitzhak Navon
Politiker
I 1951 ble Navon ansatt som politisk sekretær for Israels første statsminister, David Ben-Gurion. Året etter ble han utnevnt til Ben-Gurions byråsjef. Han forble i denne stillingen under statsminister Moshe Sharett også. I 1963 ble Navon utnevnt til avdelingsleder i departementet for utdanning og kultur. To år senere ble Navon valgt inn i parlamentet Knesset. Etter å ha sittet som president i en periode ble Navon valgt inn i Knesset i 1984, og han fungerte som minister for utdanning og kultur frem til 1990. Han forble medlem av Knesset frem til 1992, hvoretter han forlot politikken for godt.
Berguedà
Berguedà har 41 488 innbyggere og et areal på 1 184,89 km².