cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Hispania
Etymologi
Selv om «Hispania» er det latinske rotordet for dagens moderne navn Spania, erstattes spansk for «hispanicus» eller «hispanisk», eller Spania for Hispania, tidvis av historikere i en mer generell kontekst av en felles historie for Den iberiske halvøya, men det er anakronistisk og kan være villedende da grensene til det moderne Spania ikke var sammenfallende med den romerske provinsen Hispania eller det vestgotiske kongeriket av samme navn som etterfulgte det. Landets grenser har vært skriftende, og omfatter ikke området av dagens Portugal. Det latinske begrepet Hispania ble ofte benyttet i antikken og høymiddelalderen som et geografisk navn for hele Den iberiske halvøy, men dets moderne beslektede ord Spania og spansk har i økende grad blitt knyttet kongeriket Spania alene etter at kongeriket Castilla ble forent i union med kongeriket Aragón på 1400-tallet under de katolske monarkene.
Førromerske historie
Den iberiske halvøy har lenge vært befolket, først av tidlige mennesker, slike som homo erectus, homo heidelbergensis og homo antecessor. I den paleolittiske perioden (den eldste steinalder) kom neandertalere inn i Iberia og tok til sist tilflukt fra de større innvandringene av moderne mennesker (homo sapiens). På 40 000-tallet f.Kr., i sen-paleolittiske tid og i siste istid, skjedde den første store bosetning i Europa av moderne mennesker. Disse var nomadiske jegere og samlere som kom fra steppene i Sentral-Asia. Da istiden nådde sin største utbredelse, i løpet av 30 000-tallet f.Kr., søkte disse menneskene sørover til Iberia fra sørlige Frankrike. I tusenårene som fulgte døde neandertalerne ut og lokale kulturer av moderne mennesker blomstret. De framstilte førhistorisk kunst som siden er blitt oppdaget i L'Arbreda-grotten og i helleristninger i Côadalen (langs grensen mellom dagens Spania og Portugal)
I den mesolittiske perioden, begynnende på 10 000-tallet f.Kr., skjedde allerød-interstadialen. Det vil si en varmeperiode hvor isen smeltet og trakk seg tilbake, og minsket de harde vilkårene i istiden. De spredte befolkningsgruppene i Iberia (etterkommerne av Cro-Magnon-mennesket) utvandret og befolket hele vestlige Europa. I denne perioden oppsto den azilianske kultur i sørlige Frankrike og nordlige Iberia (til munningen av elven Douro, foruten også mugukulturen i Tajodalen.
I løpet av 1000-tallet f.Kr., i bronsealderen, kom den første bølgen av innvandring til halvøya av mennesker som snakket et indoeuropeisk språk. Disse ble senere på 600- og 400-tallet f.Kr. fulgt av andre som snakket et keltisk språk, en avart av indoeuropeisk. Urbane kulturer utviklet seg i sørlige Iberia, slik som i Tartessos, påvirket kulturelt av den fønikiske koloniseringen av middelhavskysten av Iberia. Disse to prosessene definerte Iberias kulturelle landskap; middelhavet mot sørøst, og en kontinental i nordvest.
Språk
Latin var det offisielle språket i Hispania under Romerrikets mer enn 600 år lange styre, og ved rikets slutt i Hispania i tiden rundt 460 e.Kr., hadde alle de opprinnelige iberiske språkene, unntatt forgjengeren til dagens baskiske språk, dødd ut. Selv etter Romas fall og invasjonen av de germanske vestgoterne og sveberne, ble latin snakket av bortimot hele befolkningen. Det er mulig at det var flere lokale språk, inkludert de germanske språkene, som ble praktisert, men latin fungerte som et fellesspråk for alle, og da i en fellesform kjent som vulgærlatin. De regionale endringene av denne formen for latin hadde allerede begynt og førte til sist til de moderne iberoromanske språken, og som blant annet ga opphavet til katalansk, galisisk, portugisisk og spansk (kastiljansk).
Kartagiske Hispania
Etter Kartagos nederlag for romerne i den første punerkrigen (264 f.Kr.–241 f.Kr.), forsøkte Kartago å utjevne sitt tap av Sicilia ved gjenoppbygge et kommersielt rike i Hispania.
Hoveddelen av punerkrigene, som ble utkjempet mellom kartagere (punere) og romere, ble utkjempet på Den iberiske halvøya. Kartago ga kontrollen over Iberia og mye av dets rike til Roma i 201 f.Kr. som en del av fredsavtalen etter nederlaget i andre punerkrig (218–201 f.Kr.). Roma fullførte ved å erstatte kartagerne som den dominerende makten i områdene ved Middelhavet. Ved den tid hadde romerne overtatt det kartagiske navnet, romaniserte det først som Ispania, en betegnelse som senere fikk en H, ganske likt hva som skjedde med Hibernia, og gjort til flertall som Hispaniæ.
Romerske Hispania
De romerske hærene invaderte Hispania i 218 f.Kr. og benyttet landet som trening for offiserer og som et sted for utprøving av taktikk under krigene med kartagerne, ibererne, lusitanerne, galleserne og andre. Det var ikke før i 19 f.Kr. at den romersk sterke leder Augustus (styrte 27 f.Kr. – 14 e.Kr.) var i stand til å fullføre erobringen av Iberia. Fram til da hadde store områder av Hispania vært selvstendig.
I tiden etter Augustus, gikk romaniseringen raskt i en del regioner, men meget langsomt i andre. Romerske skikker, språk, religion, lover, og det generelle romerske levevis vant innpass hos den opprinnelige befolkningen som også utgjorde et mindretall av romerske innvandrere. Til sammen dannet dette en særskilt hispano-romersk kultur. Romersk sivilisasjon var langt mer teknologisk avansert enn tidligere kulturer på halvøya. Det var flere betydningsfull framgangsmåter som romerne utprøvde i Hispania for sine besittelser. Blant disse var: Opprettelsen av infrastruktur som bedret både kommunikasjonene og muligheten til å kontrollere befolkningen. Forbedringer grunnet denne infrastrukturen i byene og den generelle urbaniseringen, drevet av offentlige tjenester, som til da var ukjent på halvøya, som akvedukter, kloakkanlegg, romerske bad, amfiteatre, og lignende. Opprettelsen av bosetningskolonier som belønning for pensjonerte soldater og opprettelsen av gods for omfattende landbruksproduksjon, eid av rike familier som enten kom fra Roma eller stedegne familier som raskt tilpasset seg romerske skikker og språk.
Hispania ble først delt inn i tre adskilt styrte provinser og i 9 provinser ved 300-tallet. Hispania var i over 500 år en del av kosmopolitisk verdensrike som var knyttet sammen av lov, språk, og romerske veier. Men virkningen av Hispania for nyankomne var også stor. Julius Cæsar skrev i sitt verk Gallerkrigen at soldater fra andre legion hadde blitt hispanisert og anså seg selv som hispanicus.
Hispania ble delt inn i to provinser i 197 f.Kr., hver av dem styrt av en pretor: Hispania Citerior («Nærmere Hispania») og Hispania Ulterior («Fjernere Hispania»). De lange erobringskrigene varte i to århundrer, og kun ved tiden til Augustus greide romerne å få kontroll over Hispania Ulterior. Senere i århundret ble Hispania delt i tre provinser.
Under romersk styre ble det oppført broer og akvedukter. Romerrett ble innført. Keiserne Hadrian, Trajan og Theodosius kom fra Hispania. Kristendommen ble den dominerende religionen under Konstantin. Seneca den eldre, Seneca den yngre, Lucius Junius Moderatus Columella og Lucius Cornelius Balbus (konsul) kom fra provinsen Hispania Baetica. Marcus Fabius Quintilianus kom også fra Hispania.
Administrasjonen av romersk Hispania
I løpet av de første stadiene av romaniseringen ble Den iberiske halvøya delt i to av romerne i administrativ hensikt. Den som lå nærmest Roma ble kalt for Citerior (i nord), og den fjerneste ble kalt for Ulterior (i sør). Denne inndelingen tok i liten grad hensyn til de store geografiske variasjonen i landet. Grensen mellom begge var en slyngete linje som strakte seg fra Cartago Nova (Cartagena) og til det kantabriske hav (spansk: Mar Cantábrico), den sørligste delen av Biscayabukta.
Hispania Ulterior besto av hva som i dag er Andalusia, Portugal, Extremadura, León, en stor del av det tidligere Gamle Castilla (Castilla la Vieja), Galicia, Asturias, og Baskerland.
Hispania Citerior besto av den østlige delen av tidligere Gamle Castilla, og av hva som i dag er Aragón, Valencia, Catalonia, og en betydelig del av Nye Castilla (Castilla la Nueva).
I 27 f.Kr. delte generalen og politikeren Marcus Vipsanius Agrippa Hispania i tre deler ved å dele Hispania Ulterior i Baetica (hovedsakelig Andalusia) og Lusitania (inkludert Gallaecia og Asturias) og knyttet Cantabria og Baskerland til Hispania Citerior.
På 200-tallet innførte keiser Caracalla en ny inndeling som kun varte kortvarig. Han delte Hispania Citerior på nytt i to deler og opprettet de nye provinsene Provincia Hispania Nova Citerior og Asturiae-Calleciae. I året 238 ble den forente provinsen Tarraconensis eller Hispania Citerior etablert på nytt.
På 200-tallet under soldatkeiserne ble Hispania Nova (nordvestlige hjørnet av Spania) delt ut fra Tarraconensis som en liten provins, mens hjemmet til den eneste faste legionen i Hispania, Legio VII Gemina. Fra og med Diokletians reform tetrarkiet i 293 ble det nye dioecesis Hispaniae den ene av fire dioecesis, styrt av en vicarius, fra det pretorianske prefekturet Gallia (som besto av provinsene Gallia, Germania og Britannia etter avskaffelsen av keiserlige tetrarkiet. Disse dioceser, med hovedstad i Emerita Augusta (dagens Mérida), besto av fem iberiske provinser (Baetica, Gallaecia and Lusitania, hver av dem under en guvernør kalt for consularis; og Carthaginiensis, Tarraconensis, hver under en praeses), Insulae Baleares og den nordafrikanske provinsen Mauretania Tingitana.
Kristendommen ble introdusert i Hispania allerede på 100-tallet og ble populært i byene på 200-tallet. Det var mindre framgang ute på landet før mot slutten av 300-tallet, og på den tiden var kristendommen blitt en offisiell religion i Romerriket. En del avvikende sekter som ble fordømt som kjetteri oppsto i Hispania, mest kjent er priscillianisme, navngitt etter Priscillianus (død 385) som ble leder av en asketisk bevegelse med trekk av lekmenn. De fleste lokale biskoper forble lydige overfor paven. Biskopene hadde offisiell sivil så vel som kirkelig status i det sen riket og fortsatte å utøve deres autoritet for å opprettholde orden da den sivile regjeringen brøt sammen på 400-tallet. Biskopenes kirkeråd ble et viktig virkemiddel for å samordne stabilitet under invasjonen av vestgoterne.
Roma fortsatte å dominere området fram til sammenbruddet for riket i vest. Den iberiske befolkningen vendte seg til vestgoterne, et germansk folk, for beskyttelse da Roma ikke lenger klarte å opprettholde legioner for å vokte området.
Kevin Doyle
Kevin Edward Doyle (født 18. september 1983 i Adamstown i County Wexford i Irland) er en irsk tidligere fotballspiller. Han spilte i 2014 for Queens Park Rangers, på lån fra Wolverhampton Wanderers FC. Han kom til Wolves fra Reading i 2009, hvor han spilte siden 2005. Før dette spilte han i Cork City FC og St Patrick's Athletic FC, begge i Irland. Han har spilt 26 landskamper for og scoret seks mål. Det første landslagsmålet kom mot i EM-kvalifiseringa 2006.
Astra-ekspedisjonen
«Astra»-ekspedisjonen var i perioden 1969–1974 en ekspedisjon som produserte sildemel og sildolje utenfor kysten av Vest-Afrika ved hjelp av fabrikkskipet «Astra» og et større antall fiskefartøy, -de fleste norske. «Astra» var bygget i 1947 som det norske hvalkokeriet «Thorshavet» for Thor Dahls Rederi i Sandefjord, men var i september 1969 solgt til Astra Overseas Fishing Ltd. i Nassau, et selskap eid av Thor Dahl og svenske Astrea. Kokeriet ble så ombygd til fabrikkskip for produksjon av sildemel og sildolje ved Framnæs Mekaniske Værksted i Sandefjord.
Ringnotsnurpere
Fangsten utenfor Vest-Afrika ble besørget av ringnotsnurpere, de fleste norske. Disse bunkret og provianterte typisk i Las Palmas.
Den første puljen på 11 ringnotsnurpere forlot Bergen i januar 1970. Dette var:
Senere kom disse til (ikke komplett):
«Astra»s forlis
14. april 1974 ca. kl.07.03 om morgenen ble «Astra» pårent av det Singapore-registrerte lasteskipet «Karonga» utenfor kysten av Guinea-Bissau i pent vær og god sikt. «Karonga» traff «Astra i maskinrommet og fabrikkskipet fikk store skader. 1 mann omkom i kollisjonen, maskinist Bjørn Bang Kristiansen. Besetningen på 98 gikk over i ringnotsnurperene «Harto» og «Stormy» og ble brakt til Dakar. To dager senere sank «Astra». Fisket måtte dermed avsluttes og de norske fiskebåtene gikk hjem til Norge.
Damingpalasset
Damingpalasset, eller Daminggong, (kinesisk: 大明宫, pinyin: Dàmínggōng) var det keiserlige palass for Tangdynastiet (618–907) i Chang'an, nåtidens Xi'an, i Kina. Det ligger på Longshou-sletten (龙首原) nord for Xi'an.
Beskrivelse
Palasset var det dyreste i Kinas historie og var 4,5 ganger større enn Den forbudte by som senere ble anlagt i Beijing. Fra da det ble ferdigbygd i år 664 ble Kina styrt av 17 keisere fra Damingpalasset i 240 år, innen det ble ødelagt og til sist helt oppgitt i år 904.
Byggingen ble påbegynt i 8. år av Zhenguan-æraen under keiser Taizong (634). Siden keiser Gaozongs tid (regj. 649-683) var det hovedresidens for keiserne.
Palasset var det største av de tre store palassanlegg i Chang'an: Daming-palasset lå i øst, Taijipalasset i vest og Xingqingpalasset i sør.
Daming-palassets rester (Daming gong yizhi) ble i 1961 oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner (1-156).
I dag er man i gang med en gjenoppbygning av Damingpalasset.
Flemming Haraldsen
Flemming Haraldsen (født 19. november 1989) er en norsk fotballspiller som spilte for Sarpsborg 08 Fotballforening til og med sesongen 2009. Han spiller per 2012 for Ullerøy IL.
Berat Jusufi
Berat Jusufi (født 1. januar 1981) er en tidligere norsk fotballspiller som spiller for Moss Fotballklubb. Hans posisjon på banen er back. Jusufi kom til klubben fra Sarpsborg 08 i 2014.
Jusufi var med på opprykk til Tippeligaen 2011 med Sarpsborg 08, og kom på "Årets lag" i 1. divisjon i kåringen til Tips.
Jusufi ble hentet til klubben av treneren Kai Andersen, som hadde trent Yven i 1994-sesongen. Samme sesong berget Sparta såvidt plassen i 4. divisjon, med bare Skjeberg og Ørje bak seg på tabellen. Sammen opplevde Andersen og Jusufi å ta klubben fra bunnen av 4. divisjon til 1. divisjon. Da Jusufi debuterte i Tippeligaen hadde han spilt i de fem høyeste divisjonene uten å bytte klubb, og slettet da rekorden til André Flem og Lars Joachim Grimstad, som spilte i de fire øverste divisjonene med Stabæk.
Jusufi har i sine 18 år i klubben vært med på fem opprykk, hatt et hundretall lagkamerater og overlevd tre navnebytter. Da han kom til klubben het den IL Sparta, men dette ble senere endret til FK Sparta Sarpsborg, Sarpsborg Sparta FK og til slutt Sarpsborg 08 FF.
Høsten 2013 kunngjorde Jusufi at han ønsket å trappe ned, og klubben besluttet umiddelbart å frede hans draktnummer 9. Selv den siste sesongen tok Sarpsborg 08 1,38 poeng pr kamp med Jusufi på banen, et poengsnitt ingen andre spillere var i nærheten av.
Bittacidae
Bittacidae er en gruppe (familie) av insekter som hører til den lille ordenen skorpionfluer (Mecoptera). Skorpionfluer har hodet trukket ut i en snabel eller et nebb. Denne karakteristiske hodefasongen gjør det lett å skille en skorpionflue fra andre insekter. Med ca. 170 beskrevne arter er dette den mest artsrike gruppen av skorpionfluer etter Panorpidae.
Liv og utvikling
De voksne insektene er rovdyr som fanger små insekter ved hjelp av bakbeina. De er særlig kjent for son paringsatferd: hannene fanger byttedyr som de tilbyr hunnen og som hun spiser under paringen (hannen tar gjerne en bit, også). Hannen henger etter frambeina fra et strå eller en kvist og holder byttet fram med mellombeina. Enkelte ganger kan andre hanner late som de er hunner for å stjele byttet som blir frambudt. Larvene lever for det meste av døde insekter, men kan også spise dødt plantemateriale. Bittacidae finnes særlig i løvskog, og går ikke særlig høyt opp i fjellene.
Utbredelse
Familien er utbredt i alle verdensdeler bortsett fra polområdene, men mangler i Nord-Europa. De er de eneste skorpionfluene som forekommer i Afrika.
Thomas Ziegler
Thomas Ziegler (født 24. november 1980 i Arnstadt) er en tidligere profesjonell tysk landeveissyklist. Han syklet for det tyske laget T-Mobile Team, før han la opp etter 2007-sesongen, bare 26 år gammel. Fra og med 2008 driver han en sykkelbutikk i Hannover.
Engelsk 1. divisjon 1936–37
'''Engelsk 1. divisjon 1936–37''' var den 45. sesongen i Football League. Manchester City vant sin første ligatittel.
== Tabell ==
Opprykk
De to dårligste klubbene i 1. divisjon rykket automatisk ned til 2. divisjon og de to beste klubbene i 2. divisjon rykket automatisk opp til 1. divisjon.
Engelsk 2. divisjon 1936–37:
Leonid Korotkov
Leonid Viktorovitsj Korotkov (russisk: Леонид Викторович Коротков) (født 19. januar 1965 i Zavitinsk, Russland) var den russiske oblasten Amurs guvernør, noe han har vært siden 8. april 2001. Korotkov ble gjenvalgt 26. februar 2005 og satt til 10. mai 2007. Han er gift, og har to sønner og en datter.
Bernard Francis Law
Bernard Francis Law (født 4. november 1931 i Torreón i Mexico, død 20. desember 2017 i Roma ) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Boston 1984–2002, og måtte gå av fra denne stillingen etter at det kom frem at han ikke hadde tatt affære mot prester som hadde begått seksuelle overbrep mot ungdommer og barn.
Bakgrunn
Faren ble postert stadig nye steder, og Bernard fikk sin skolegang i New York, Florida, Georgia og i Barranquilla i Colombia, og avsluttet High School i Saint Thomas i U.S. Virgin Islands. While in high school he was employed by The Virgin Islands Daily News.
Etter å ha tatt utdannelse ved Harvard University i Cambridge, der han tok avskutningseksamen i middelalderhistorie, følte han et prestekall. Han begynte da på et presteseminar i Los Angeles i California. I 1955 flyttet han over til det pavelige kollegiet Josephinum i Worthington i Ohio.
Prest
Etter prestevielsen i 1961 virket han i bispedømmet Natchez-Jackson. Han var kapellan i to år ved St. Paul's Catholic Church i Vicksburg i Mississippi, der han redigerte The Mississippi Register, bispedømmets avis. Han innehadde en rekke andre verv i bispedømmet fra 1963 til 1968. I 1968 fikk han tittelen monsignore.
Biskop
Pave Paul VI utnevnte ham til biskop av Springfield-Cape Girardeau i 1973.
Erkebiskop, kardinal
Etter å ha vært regnet som USAs fremste katolske leder i en årrekke, ble han innblandet i den store pedofiliskandalen som rammet den katolske kirken i landet i 2002. Avisen The Boston Globe nøstet opp historien omkring presten John Geoghan, som ble dømt for å ha misbrukt en rekke barn over en periode på over 30 år. Det kom frem at Law allerede i 1980-årene kjente til hans pedofile legning og troverdige anklager om overgrep. Kardinalens reaksjon på dette var å flytte presten fra den ene menigheten til den andre, uten å advare noen, sørge for psykiatrisk behandling eller straffe ham på noen måte.
Etter en periode med stort press mot Law beklaget han sin handlemåte, men avviste kravet om at han måtte gå av. Mot erkebispedømmet Boston forelå det på et tidspunkt rundt 450 sivile søksmål fra mennesker som hevder at de i sin ungdom var blitt seksuelt misbrukt av katolske prester.
Et særlig graverende kasus var en senere avsatt prest, Paul Shanley, som kun var blitt forflyttet gang på gang innen Boston, til tross for sterke indikasjoner på at noe var galt, og til tross for at han i 1979 hadde vært med på å stifte og senere støtte opp om North American Man-Boy Love Association (NAMBLA). I 2002 sendte kardinal Bernard Law en skriftlig unnskyldning til biskop Gerald Barnes av San Bernardino i California, for at han i 1990 hadde anbefalt Shanley til tjeneste der. Den gangen ble han gransket for flere sannsynlige voldtekter av en ung gutt. Han hadde ikke visst om beskyldningene mot Shanley, ellers ville han aldri ha anbefalt ham, skrev han i brevet. Fra dokumentene går det imidlertid frem at beskyldningene mot Shanley gikk tilbake til 1960-tallet.
Intet fremkom som tydet på at Shanley hadde forgrepet seg den korte tiden han var i det nye bispedømmet, men der var man så rasende da de ble klar over hva slags mann de var blitt anbefalt at man gikk offentlig ut og sa at eventuelle søksmål fra mulige ofre ville i ettertid utløse erstatningskrav fra San Bernardino til Boston.
Etter et møte med pave Johannes Paul II sent 2002 leverte han inn sin avskjedssøknad, som raskt ble innvilget. Den norsk-amerikaske biskop William S. Skylstad, som var presudsent for den amerikanske bispekonferanse, kalte hans fratreden «et viktig skritt i helbredelsesprosessen» etter misbruksskandelene («an important step in the healing process»)
Bernard Francis Law trakk seg først tilbake til et nonnekloster i nærheten av Washington, D.C. Etter noe tid ble han imidlertid kalt til Roma, og gitt stillingen som erkeprest i basilikaen Santa Maria Maggiore.
Kardinal Law var under 80 år gammel da pave Johannes Paul II døde, og var derfor stemmeberettiget ved konklavet 2005. Etter pavens død fikk Law, i egenskap av sin stilling som erkeprest i Maria Maggiore, i oppgave å feire en av de ni offisielle messene i sørgetiden for Johannes Paul II.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Detlev Buck
Detlev Buck (født 1. desember 1962 i Bad Segeberg) er en tysk skuespiller, manusforfatter, produsent og filmregissør.
Cishoutempelets pagode
Cishoutempelets pagode (kinesisk: 慈寿寺塔, pinyin: Císhòu Sì Tǎ), opprinnelig kjent som Yong'anwanshou-pagoden (永安万寿塔, Yǒng'ān Wànshòu Tǎ), er en kinesisk pagode fra 1500-tallet av stein og teglstein. Den ligger inntil det buddhistiske Cishoutempelet i Balizhuang («de åtte Lis landsby»), en forstad til Beijing i Kina. Pagoden er oktogonal av form, og om lag 50 m høy, med rike utskjæringer, tretten lag av møner og et lite tårn.
Cishoupagodaen ble bygd i 1576 under Ming-dynastiet (1368–1644), på oppdrag av enkekeiserinnen i den unge Wanli-keiserens (1572–1620) tidlige regjeringsår. Cishoupagoden var inspirert av en nokså lik pagode, Tianningtempelets pagode utenfor Guang'anmen i Beijing.
Stilen på mønene ligner pagoder som ble reist under Liao-dynastiet og Jin-dynastiet. Selv om det omliggende Cishoutempelet er blitt ødelagt, står den opprinnelige Ming-pagoden uskadet, om enn tydelig merket av tidens tann, ikke minst ved svært synlige skader på relieffene på den ytre fasaden.
Teglstensfundamentet er formet som en sumerupidestall og er dekorert med relieffer av Buddha, lotusblader og annet. Øvre del av pagoden har avbildninger av kinesiske musikkinstrumenter som for eksempel guqin. Stilistiske dougong-støtter – som er vanlige i kinesiske trebygg – er utskåret mellom pagodens etasjer.
Kalemegdan
Kalemegdan (kyrillisk: Калемегдан) er en festning med et tilliggende parkområde i Beograd, Serbias hovedstad. Navnet Kalemegdan, som brukes både på festningen og på hele parkområdet, stammer fra to tyrkiske ord, kale (festning) og megdan (felt, område). Tyrkerne kalte også høyden hvor festningen ligger for Fićir-bajir: åsen for ettertanke.
Beliggenhet
Festningen Kalemegdan ligger på en landtunge utformet av elvene Sava og Donau, nordvest for dagens sentrum av Beograd, Serbias hovedstad. Fra festningens murer 125,5 moh er det utsyn til Savas munning i Donau, Krigsøya (serbisk: Veliko ratno ostrvo) beliggende ved elvens utløp og bydelene Zemun og Novi Beograd på motsatt side av Sava. Kalemegdan grenser også til bydelene Dorćol (nord og nordøst), Stari Grad (gamlebyen) i øst og Kosančićev Venac i sør. Sammen med de nærliggende boligområdene utgjør Kalemegdan en bydel (mesna zajednica) i Beograd, med en befolkning på 2 676 i 2002.
Historie
Høydedraget med strategisk utsikt til Savas munning i Donau har vært bebodd siden førhistorisk tid. Arkeologiske funn i det øvre platået av festningen tyder på at de første bosettingene skjedde i neolittisk tid. Festningen har hatt en stor strategisk betydning i mer enn to tusen år. Det antas således at festningen i historisk tid har vært åsted for rundt regnet 115 slag og at deler av den og byen omkring har vært ødelagt og blitt gjenoppbygget ikke mindre enn 40 ganger.
Singidunum
Den keltiske Scordisci-stammen under ledelse av Batant slo seg ned her i det tredje hundreåret før Kristus. Kelterne påtraff illyriske og trakiske stammer. Dermed oppsto stedsnavnet Singidunum av det illyriske og trakiske stammenavnet Singi og det keltiske dunum (by). Det er imidlertid antatt at denne byen var lagt til Karaburma, et område noe lengre øst i Beograd.
Romersk militærleir
Romerne etablerte en militærleir omtrent på det stedet hvor festningen nå ligger, sannsynligvis mellom år 6 og år 11 etter Kristus. Byen ble forsvart av den fjerde flaviske legionen. Under Hadrian (117-138) fikk Singidunum et visst selvstyre (municipium). Status som fri romersk koloni fikk Singidunum mellom 211 og 279. Etter delingen av Romerriket i 395 ble Singidunum lagt til Det østromerske riket.
Folkevandringstiden
I folkevandringstiden var krysningspunktet for de to store vannveiene Sava og Donau et uunngåelig møtested for de folkegruppene som var under forflytning. Huneren Attila trengte igjennom til Balkan i 441 og ødela bl.a. Singidunum. Ifølge legenden ligger Attila begravd der hvor Sava renner ut i Donau.
Bysantinsk innflytelse
Bysantinerne kalte byen Singidon. Den bysantinske keiseren Justinian I foretok ombygninger av festningen rundt år 535 etter Kristus. Fra det sjette til det niende århundre gjennomlevde festningen og byen stadige angrep og okkupasjoner av hhv avarer, bysantinere og serbere.
Bysantinere, ungarere, bulgarere og korstogsfarere i Beograd
Ifølge den bysantinske keiseren og historikeren Konstantin Porphyrogenitus (Konstantin VII) kom serberne over Singidunum på sin vei til balkan. Det kan ikke sikkert fastslås når serberne bygde sin by på stedet. Navnet Beograd betyr på de fleste slaviske språk hvit by eller hvit festning. Den eldste kjente skriftlige kilde hvor navnet Beograd forekommer er i et brev 16. april 878 fra pave Johannes VIII til den bulgarske prins Boris.
Gjennom det niende og tiende århundre var Beograd under bulgarsk styre og i det 11. og 12. århundre under bysantinsk herredømme.
Den ungarske Istvan (Stefan) 2. ødela festningen i 1127 og bygde en ny festning i bydelen Zemun på motsatt side av Sava. Festningen i Zemun ble imidlertid ødelagt i 1154 av den bysantinske keiseren Manuel I Comnenus (1143–1180) og deretter gjenreist på den høyden hvor den ligger i dag.
I 1189 ble Beograd senter for Fredrik I Barbarossa av Det tysk-romerske rikes korstogshær under det tredje korstoget.
Kong Béla I av Ungarn overdro i det 11. århundre festningen til Serbia som en bryllupsgave (hans sønn giftet seg med den serbiske prinsessen Jelena), men Kalemegdan forble likevel i realiteten ungarsk, bortsett fra i perioden 1282-1319.
Serbisk mellomspill i den ungarske perioden
Videre inn i det 13. århundre var Beograd i hovedsak under ungarsk herredømme, bortsett fra årene 1282 – 1319. Den serbiske kongen Dragutin regjerte over Beograd fra 1282 til sin død i 1316. Hans yngre bror Milutin overtok festningen til 1319 da ungarerne igjen overtok herredømmet. Ungarerne beholdt sitt herredømme over Beograd til begynnelsen av det 15. århundre.
Beograd blir hovedstad i Serbia
Etter slaget om Ankara i 1402 fikk Stefan Lazarević (ca. 1377-1427) tittelen som despot av den bysantinske keiseren. Samtidig ga den ungarske kong Zsigismund ham herredømme over Beograd. Slik ble Beograd i 1404, for første gang hovedstad i den serbiske staten. Under despoten Stefan Lazarevic ble det på Kalemegdan oppført veldige festningsverk som vernet øvre så vel som nedre by. Innenfor festningsmurene ble det bygget et slott, krigshavnen ved Saves bredder ble utvidet og Beograd utviklet seg til en ekspansiv middelalderby.
Det tyrkiske Beograd
Tyrkerne angrep Beograd første gang i 1440. Anført av Sultan Mehmed II (Erobreren) angrep tyrkiske styrker festningen på nytt i 1456. Festningen sto imidlertid imot etter store kamper på elvene og på bakken, og Beograd fikk tilnavnet «Antemurale Chrstianitatis», «Kristenhetens mur».
Sultan Suleyman den store klarte imidlertid å innta Kalemegdan i 1521. I den tyrkiske perioden som fulgte og varte i mer en to hundre år, ble det ikke foretatt større utvidelser av festningen. Byområdet foran festningen fikk sitt nåværende tyrkiske navn Kalemegdan (kale = by, megdan = felt, område). Høyden hvor festningen ligger, ble samtidig kalt Fićir-bajir: åsen for ettertanke. Bare to byggverk er bevart fra den tyrkiske perioden: fontenen utført av Mehmed-pasha Sokolovic (andre halvpart av det sekstende århundre) og Damad Ali-Pashas grav (turbeh) fra det attende århundre.
Det barokke Kalemegdan
Da østerrikerne tok over Kalemegdan i 1688, startet de straks byggingen av en moderne festning etter planene til ingeniøren Andrea Cornaro. Tyrkerne kom imidlertid tilbake to år senere og overtok festningen igjen. Under beleiringen traff en tyrkisk bombe et av tårnene i nedre by. Dette medførte brann i kruttlageret og dette eksploderte med en voldsom kraft. Hele festningen til despoten Stefan Lazarevic ble ødelagt og mer enn tusen mennesker mistet livet. Ingeniør Cornaro ble deretter engasjert av tyrkerne og byggingen av festningen fortsatte.
Østerrikerne okkuperte igjen festningen fra 1717. Under ledelse av oberst Nicolaus Doxat De Morez ble festningen utbygget til et av de sterkeste militære forsvarsanlegg i Europa. Etter Beogradavtalen av 1739 overlot østerrikerne Beograd til tyrkerne uten kamp og ødela som en del av avtalen de nylig oppførte forsvarsverkene.
Østerrikerne kom tilbake og overtok Beograd i oktober 1789. Etter freden ved Svisjtov i 1791 som innebar slutten på de siste krigene mellom østerrikerne og tyrkerne forlot østerrikerne Beograd for siste gang.
Kalemegdan i nyere tid
Janitsjarene kontrollerte byen og områdene omkring fra begynnelsen av det nittende århundre. Det første serbiske opprøret ledet av Karađorđe Petrović fant sted i 1804. Opprørerne fikk herredømme over byen fra 1806 og festningen i 1807. Tyrkerne gjenvant herredømmet over festningen i 1813 til 1867. De forlot da byen og overlot festningen formelt til serberne. Etter dette ble festningens militære betydning stadig mindre til dagens situasjon, der området tjener som park og rekreasjonsområde.
Bruken av festningen i dag
Navnet Kalamegdan omfatter i tillegg til festningen også et omkringliggende parkområde. Parken ble anlagt i 1880-årene på ordre på ordre fra fyrst Mihailo Obrenović. Beograds første byplanlegger Emilijan Josimović sto for utførelsen av planene.
Kalemegdan er kanskje den mest populære parken i Beograd, både blant fastboende og turister. Parken og festningen inneholder veier på kryss og tvers i åpne solfylte områder så vel som i skyggefulle partier under store løvkroner. Vakre parkanlegg med statuer av fremstående personer i serbisk og jugoslavisk kulturhistorie setter sitt preg på området. Flere steder kan man nyte en storslått utsikt over de to elvene Sava og Donau og landet omkring byen. Kalemegdan rommer i sitt indre også flere kilometer lange korridorer og katakomber. Disse gjenstår i stor grad fremdeles å utforske. For dagens Beograd som i likhet med mange andre storbyer lider under støyen og avgassene fra en stor biltrafikk, fremstår Kalemegdan som en virkelig oase.
Kalemegdan (festning og park) blir vanligvis inndelt i fire deler:
Donji Grad (nedre by)
kyrillisk Доњи Град, omfatter åsen mot elvene fra seiersmonumentet Pobednik(seiersmonumentet) utført av Ivan Meštrović. Nord for festningen ligger Nebojsatårnet (Kula Nebojša) («den fryktløses tårn»), som ble gjort til museum over den greske revolusjonære Rigas Feraios. Tyrkerne kvalte Rigas Feraios i tårnet og kastet ham i Donau. Donji Grad og naboområdet Savamala blir oversvømmet ved stor vannføring i elvene og Kula Nebojša ble sterkt ødelagt under den store flommen i 2006. Ortodokse kirker som Ružica (tidligere østerriksk våpenlager) og Sveta Petka finnes også innenfor dette området.
Gornji Grad (øvre by)
kyrillisk Горњи Град, ligger på høyden av Kalemegdan og er laget som en park, med vakre promenader og seierssøylen (Pobednik), den romerske brønnen (Rimski bunar) (renovert av østerrikerne i 1720 ), observatoriet og planetariet, tennis og basketballbaner etc.
Mali Kalemegdan (lille Kalemegdan)
kyrillisk Мали Калемегдан, omfatter den østlige delen og avgrenses av boligbebyggelsen i Beograd. Den nordlige delen av Mali Kalemegdan omfatter Beograd Zoo, åpnet i 1936 og kunstpaviljongen Cvijeta Zuzorić.
Veliki Kalemegdan (store Kalemegdan)
kyrillisk  Велики Калемегдан, omfatter det søndre hjørnet av Kalemegdan, med geometriske promenader, militærmuseet, forst- og jaktmuseet og monumentet reist til ære for Frankrike.
Per Sverre Rannem
Per Sverre Rannem (født 2. juni 1943) er en norsk politiker (Ap). Rannem var ordfører i Steinkjer kommune fra 1999 til 2007, i 2003 valgt ved direkte ordførervalg. Rannem har yrkesbakgrunn fra bankvesenet.
Lars Kristian Jegersberg
Lars Kristian Jegersberg (født 1. februar 1880 i Kristiansand, død 30. oktober 1959 i Drøbak) var en norsk offiser som var artillerikaptein og personalsjef på Oscarsborg festning den 9. april 1940 da «Blücher» ble torpedert.
Han var fastlønt sersjant ved Oscarsborg med Svelvik 14. januar 1902 og garnisonerende furer ved Underoffiserskolen 15. januar 1917. Fra 1. januar 1930 var han kaptein og festningsintendant ved Oscarsborg med Svelvik.
Jegersberg hadde sin utdannelse fra festningsartilleriets underoffiserskole på Oscarsborg. Han var også ordfører i 1920 og viseordfører i Drøbak, samt sjef for kommunerevisjonen.
Lars Kristian Jegersberg var svært aktiv innenfor frimurerlosjen, samt aktiv i Det norske Misjonsforbund.
Hovedtyngden av forfedrene til kaptein Jegersberg kom fra Oddernes, nå Kristiansand kommune i Agder.
Det Nyttige Selskab
Det Nyttige Selskab er en av Norges eldste frivillige organisasjoner, stiftet 11. oktober 1774 av embetsmenn og borgere i Bergen, etter initiativ av Jens Boalth (1725–1780). Det Nyttige Selskabs formål var «at ophjælpe Industri, Almueoplysning, Agerdyrkning og Fiskeri». Selskapets motto var Lyser og Nytter og selskabet var et tidstypisk uttrykk for opplysningstidens tro på fremgang gjennom praktiske tiltak til gagn for næring og kultur i by og land. Selskabet støtter i dag tiltak innen byoppgaver med tyngdepunkt på arkitektur og estetikk.
Norge, mitt Norge! (album)
Norge, mitt Norge – Norwegian Songs, vol. 1 er et musikkalbum utgitt av Njål Sparbo. Musikkalbumet ble utgitt 28. november 2005 og inneholder tradisjonsrike norske sanger som «Millom bakkar og berg», «Norge, mitt Norge» og «Ja, vi elsker dette landet».
DNV Fuel Fighter
DNV Fuel Fighter er en elbil som blir utviklet i Norge som et studentprosjekt ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Den ble bygd for å delta i Shell Eco Marathon, en konkurranse hvor målet er å kjøre så drivstoffeffektivt som mulig.
Historikk
Den originale DNV Fuel Fighter ble utviklet av ti studenter fra NTNU, som en del av deres masteroppgaver i 2009. Bilen fikk navnet sitt etter hovedsponsoren DNV (Det Norske Veritas).
Da den originale DNV Fuel Fighter deltok i Shell Eco-marathon 2009 kjørte alle bilene tre forsøk. På grunn av tekniske problemer fulførte laget bare det siste, men endte opp med å vinne «Urban Concept»-klassen og satte en ny verdensrekord etter å ha kjørt med en effektivitet som tilsvarte 1,246 kilometer på én liter bensin. Avstanden ble regnet ut ved å ta energimengden brukt i form av hydrogen, for så å sammenligne det energimengden i én liter bensin.
Den originale DNV Fuel Fighter vant også prisen for laveste CO2-utslipp i «Urban Concept»-klassen med utslipp av 2.6g/km.
I forberedelsene til Shell Eco-marathon 2010 resulterte arbeidet ikke i at bilen klarte å fullføre et gyldig forsøk.
Etter det mislykkede forsøket i 2010 oppnådde laget bak DNV Fuel Fighter 2011 en andreplass i ”Urban Concept”-brencelle-klassen. Det året kjørte den originale DNV Fuel Fighter med en effektivitet tilsvarende 957 km på én liter bensin.
Elbilteknologien hadde utviklet seg mye siden PureChoice-laget valgte brenncelle-teknologien, og prestisjen til elbilklassen hadde økt. Derfor ble en ny bil bygd for å delta i elbil-klassen: DNV Fuel Fighter 2.
DNV GL Fuel Fighter 2 ble brukt for tredje gang i 2014. Den kom på 3. plass, i klassen «Urban Concept» – Batteri. Dette året deltok laget for første gang i klassen «Prototype» – Batteri og kom på 7. plass.
I arbeidet mot konkurransen i 2015 ble det utviklet en ny bil (DNV GL Fuel Fighter 3) som skulle delta i klassen «UrbanConcept» – Hydrogen som ble gitt navnet «DNV GL Future» samtidig som prototypebilen ble gitt navnet «DNV GL Zero». Den nye bilen fikk ikke noe gyldig resultat, mens prototypebilen nådde 11. plass.
Frem mot konkurransen i 2016 ble DNV GL Fuel Fighter 3 videreutviklet, men den fikk ingen godkjente resultater. Året etter ble en ny bil bygd (DNV GL Fuel Fighter 4) på fem måneder, men den gjennomførte ikke et godkjent løp.
Under konkurransen i 2018 oppnådde «DNV GL Fuel Fighter 4» 2. plass.
Koht
Personer med Koht som etternavn:
National League (liga)
National League er en engelsk fotballiga som består av de tre divisjonene National League, National League North og National League South. National League er det øverste nivået utenfor English Football League.
National League ble opprettet under navnet Alliance Premier Football League i 1979, og var da den første og eneste landsdekkende divisjonen utenfor Football League. Fra og med 1987 har vinneren av National League rykket opp til EFL League Two – under forutsetning av at vedkommende klubb tilfredsstiller ligaens stadionkriterier. Siden 2003 har to klubber rykket opp hvert år.
Historie
Alliance Premier Football League ble grunnlagt i 1979 av de ledende klubbene i Northern Premier League og Southern League. Medlemmene ved grunnleggingen var: Frem til 2004 bestod ligaen av en divisjon, men to regionale divisjoner ble innlemmet i ligaen før 2004-05 sesongen. De nye klubbene ble valgt av en komite og bestod av klubber fra Northern Premier League, Southern League og Isthmian League.
Foreløpig har ingen klubber fra National League nådd det øverste nivået i det engelske ligasystemet. Fire klubber har derimot deltatt i forgjengeren til Premier League, Football League 1. divisjon. Disse er Carlisle United, Grimsby Town, Luton Town og Oxford United. Luton Town og Oxford United er de eneste klubbene som har spilt kamper mot hverandre i samtlige av de fem øverste ligaene i engelsk fotball.
Sponsor
Siden 1984 har ligaen hatt en rekke sponsorer av liganavnet. Det offisielle navnet ble endret i 1986, da Alliance Premier ble til Football Conference og i 2015 da navnet ble endret til National League.
Media
3. juli 2013 inngikk Football Conference og BT Sport en TV-avtale som strakk seg over to sesonger. TV-avtalen gjorde at BT Sport sendte 30 fotballkamper fra Conference hver sesong, hvor fem kamper vil bestå av playoff-sluttspillet. Avtalen hadde en verdi på 300 000 britiske pund. Football Conference har aldri blitt sendt på norsk TV.
Amin
Amin er en funksjonell gruppe organiske forbindelser hvor nitrogen er hovedatom. Byggeformelen ligner mye på ammoniakk, men hydrogenatomene er erstattet med alkyler eller aryler. Amin kategoriseres i primær, sekundær og tertiær amin.
Holandsvika
Navn og beliggenhet
Holandsvika er ei bygd i enden av Drevjadalen i Vefsn, Nordland, vel 15 kilometer nord for Mosjøen. Sør for Holandsvika ligger bygdene Søfting og Skaland.Navnet Holandsvika knyttes til gårdene Holand (Vefsn), som ligger på en høyde i vestskråningen av  Vetfjellet (Veto). Stedsnavnet Holandsvika dekker imidlertid et område som strekker seg langt utenfor Holandsgårdene. Holandsvika regnes å dekke den nederste delen av Drevjadalen, det vil si utløpet av Drevjeelva på sørøstlig side. Området dekker i dag foruten Holand (Vefsn); også Holandssjøen, Laremmen, Myrmo (Vefsn), og Nyland (Vefsn). Den nedlagte jernbanestasjonen «Holandsvika» ligger for eksempel på Nyland (Vefsn), som ligger i den nordlige utkant av det området som dekkes av stedsnavnet Holandsvika.
Nordlandsbanen og fylkesvei 78 går gjennom bygda, der de skiller lag henholdsvis nordover og vestover.
Postkontor og nærbutikker
Holandsvika hadde eget Poståpneri i tidsrommet 1.10.1919, til 15.07.1996, og hadde postnummer 8666. Postkontoret var først knyttet landhandelen til Gunnar Holand, senere overtok landhandler Ottar Holand, før kontoret ble flyttet til samvirkelaget på Nyland i 1963. Postkontoret ble nedlagt i 1996, og postnummeret ble historie.
Næringsliv
Vefsn kommune har besluttet å klargjøre Drevjeleira som fremtidig industriområde, det er derfor påbegynt et arbeide med å dekke dette våtmarksområde med fyllmasse.
Arbor hadde i sin tid en fabrikk i bygda, nærmere bestemt på Nyland (Vefsn). Denne fabrikken er nå nedlagt.
Fiskeri og skipstrafikk
Tradisjonelt har det vært stor aktivitet knytte til fiske og transport i Holandssjøen, som er et begrenset område av strandsonen i Holandsvika. Det skal ha vært mellom 40 og 50 naust og buer på dette lille området i 1850 (GH), og en del av dette skal ha vært utgangspunkt for lofotfiske.
Lokalbåt og senere tankanlegg
Falskmyntnerne i Sachsenhausen
Falskmyntnerne i Sachsenhausen (originaltittel: Die Fälscher) er en østerriksk-tysk dramafilm utgitt i 2007.
Handling
Over 130 millioner britiske pund ble trykket og målet var å slippe sedlene over London med fly i et forsøk på å destabilisere den britiske økonomien. Også andre valutaer skulle forfalskes og spres på samme måte.
To brakker i konsentrasjonsleiren Sachsenhausen ble klargjort for prosjektet og en rekke fanger med spesialkunnskap om falskneri og typografi ble plukket ut fra ulike konsentrasjonsleirer og gitt spesialbehandling som en seng og nok mat.
James Vaughan
Har også spilt kamper for Englands landslag for spillere under 17 år.
Han debuterte på Evertons førstelag i en Premier League-kamp mot Crystal Palace den 10. april 2005. Etter bare tretten minutter scoret han, og ble dermed tidenes yngste målscorer i Premier League, i en alder av 16 år og 270 dager.
Slaget ved Langnes skanse
Slaget ved Langnes skanse mellom norske og svenske styrker i 1814 ved Langnes i nåværende Askim var det siste slaget med tusener av menn der skandinaviske land sto mot hverandre på 1800-tallet. Dette slaget markerte også slutten på Napoleonskrigene i Skandinavia, og begynnelsen på unionstiden, hvor Norge og Sverige var forent i en personalunion.
Krigen i 1814
I Kieltraktaten, som ble inngått etter Napoleons nederlag i folkeslaget ved Leipzig, ble Norge avstått til kongen av Sverige som krigsbytte. Da Riksforsamlingen på Eidsvoll erklærte Norges selvstendighet i maidagene i 1814, ble det krig mellom landene.
På svensk side sto den svenske kronprinsen Carl Johan, krigsveteran fra Napoleonskrigene med vel utrustede hærstyrker på mellom 40- og 50 000 mann og en overlegen flåte. På norsk side sto en lite krigsvant hær på rundt 30 000, under ledelse av den unge og uerfarne norske kongen Christian Frederik.
Krigen sommeren 1814 ble kort. Nordmennene tapte flere slag på Østlandet, og da festningen Fredrikstad falt, øket faren for svensk seier. De norske styrkene reorganiserte seg bak Glomma, og bygget en pongtongbru ved Langnes for å trekke styrkene tilbake. Denne brua ble bygget slik at bruhodet skulle være lett å forsvare.
Langnes
Pongtongbrua krysset Glomma fra sør mot nord over sundet ved Langnes nordvest for Askim, der en landtunge stikker ut i Glomma. Tvers over denne landtungen ligger en liten, naturlig forhøyning (en morene), og bak denne, på østsiden av veien, en liten kolle.
Her la den norske kommandanten, Diderich Hegermann, ut sine styrker for å forsvare brohodet slik at de norske styrkene kunne ta seg over. Langs moreneryggen som krysser neset anla oberst Hegermann en skanse. Han hadde 8 kanoner til rådighet, fire av disse ble lagt på den lille kollen. To bataljoner fra Oplandske regiment og tre divisjoner med skarpskyttere fra Valdres, bemannet skansene.
I dag er deler av skansen pløyet ned i åkeren til Langnes gård, men den lille kollen ligger der ennå, og deler av skansen kan skimtes nede ved elva.
Forpostfektninger
De svenske styrkene besto av flere infanteriregimenter fra Västergötland og Värmland under general Eberhard Ernst Gotthard von Vegesack og oberstløytnant Cederström. Styrken hadde marsjert fram mot det norske bruhodet den 8. august, og flere væpnede patruljer ble sendt fram for å rekognosere. I løpet av natten til 9. august kom de første svenske fortroppene fram til Langnes.
Oberst Hegermann hadde norske patruljer ute for å holde rede på hvor langt den svenske framrykningen hadde kommet, og det var flere trefninger mellom norske og svenske styrker i nattemørket. Det var uvanlig dårlig vær denne natta, og en norsk kaptein som kom i kontakt med en svensk speider overlevde takket være at kruttet i fengpanna på det svenske flintlåsgeværet var vått. Kapteinen drepte den svenske soldaten med sabel og tok geværet; det befinner seg ennå på Forsvarsmuseet på Akershus festning.
Oberst Hegermann forsøkte å utnytte forvirringen det dårlige været skapte. Før grålysningen satte han inn et overraskende angrep mot de svenske troppene, men de disiplinerte og kampvante svenske styrkene slo angrepet tilbake etter det første sjokket. De norske styrkene måtte trekke seg tilbake til skansen i morgentimene.
Svenskene angriper
Utover dagen forsøkte svenskene å drive de norske styrkene ut av skansen. De svenske troppene ble sendt fram i kolonner fra en liten høyde der Langnes holdeplass på Østfoldbanen lå, omtrent en halv kilometer fra skansen.