cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Freewheelin’ Bob Dylan
Coveromslag
Coveret er et fotografi av Dylan og hans kjæreste på den tiden, Suze Rotolo. Bildet var tatt av Columbia Records fotograf Don Hunstein på hjørnet av Jones Street og West 4th Street i Greenwich Village, New York City – bare et par meter unna der hvor paret bodde på den tiden. Forholdene bak bildet er beskrevet av Rotolo i A Freewheelin' Time: A Memoir of Greenwich Village in the Sixties.
Albrecht Dürer
Albrecht Dürer (født 21. mai 1471 i Nürnberg, død 6. april 1528 samme sted) var en tysk maler, tegner, grafiker, gullsmed og kunstteoretiker. Han regnes som den fremste billedkunstneren i det tyske rike under reformasjonen, og som en av de fremste kunstnere i den vestlige kunsthistorien. Det er hovedsakelig som grafiker at han har oppnådd denne anerkjennelsen.
Liv og arbeid
Dürers far Albrect Dürer d.e. var gullsmed og kom fra en landsby i Ungarn som het Ajtós, slik at han het Ajtósi. Ajtó er det ungarske ordet for dør, så han ble hetende Türer i Nürnberg, noe junior forandret til Dürer. Dette passet bedre med dialekten på stedet.
Dürer var opprinnelig gullsmed, et yrke han lærte seg av sin far. Mellom 1486 og 1490 gikk han i lære hos maleren Michael Wohlgemut, som introduserte ham for Martin Schongauers verker samt det nederlandske maleriet. Wohlgemuts malerverksted lå bare noen få hus fra barndomshjemmet. Mens han arbeidet hos Wolgemut var han blant annet involvert i å illustrere Nürnbergkrøniken.
Etter de tre årene som var obligatorisk læretid, reiste han vest- og sydover på sitt wanderjahr. Han var innom Elsass, og trolig Basel. Da faren skrev til ham og sa han hadde funnet ham en passende brud, kom han hjem. Dürer foretok senere flere reiser i Europa, blant annet til Italia og Nederland. Han fikk under disse utenlandsreisene avgjørende impulser fra den perspektiviske romoppfatningen samt figurmodellering gjennom forkortning. Innflytelsen fra Andrea Mantegna er her tydelig. Dürer formidlet sine opplevelser av kunsten sør i Europa til den tyske kultursfæren og la dermed grunnen for den tyske høyrenessansen.
Fra 1495, da Dürer grunnla sitt eget verksted i Nürnberg, vokste hans framgang og berømmelse. Han stiftet bekjentskap med flere av reformasjonens hovedskikkelser og kom under storfyrsten av Sachsens mesenskap. I 1512 ble han hoffmaler hos keiser Maximilian I og senere hos hans etterfølger Karl V.
Dürer var ung i en overgangstid hvor det gamle middelalderske livssyn kjempet mot alt det nye, mot humanisme og reformasjon. Ungdomstiden som var fylt av angst og uro, satte sitt preg på hans kunst. Som 24-åring laget han kobberstikket «Den fortapte sønn», sønnen bærer Dürers egne ansiktstrekk. Det at han fremstilte seg selv som deltaker i bildene, ble et gjennomgangstema i hans kunst. Tre år senere lager han et storverk over Johannes' åpenbaring. I fattigmannsboken Biblia pauperum illustrerer han gjennom femten blad Bibelens tekst. Dürer var et dypt religiøst menneske, og skildrer med en gripende kraft og et inntrengende alvor de bibelske fortellingene. Et eksempel er «De apokalyptiske ryttere», et tresnitt fra 1498.
Dürer følte gjennom hele sitt liv en trang til å forstå de nye renessanseprinsippene fra bunnen av, og tilførte dermed den tyske kunsten et nytt innhold. Generasjonene før ham hadde lagt stor vekt på å formidle lidelse og innlevelse i sin kunst. Vi finner dette også hos Dürer, men han tilfører en ny vilje til å se klart. Lidelsen i bilder blir til et objekt for et iakttagende subjekt. Dürer rettet ofte denne iakttagelsen mot seg selv, noe man kan se i hans selvportretter. De mest kjente av disse befinner seg i Louvre (1493), Prado (1498) og Alte Pinakothek, Nürnberg (1500).
Den grundige iakttakelsen finner vi også igjen i hans studier av naturen. De utallige skissene ble til for at han skulle lære seg hvordan elementene sto i forhold til hverandre, og som forstudier til tre- og kobberstikk og malerier.
En rekke av hans arbeider befinner seg i dag i kunstsamlingen Albertina i Wien.
Tubular Bells II
Tubular Bells II er det 15. studioalbumet til den engelske multiinstrumentalisten og låtskriveren Mike Oldfield, utgitt 31. august 1992 av WEA og Reprise Records som direkte etterfølger til Oldfields debutalbum Tubular Bells fra 1973. Etter at kontrakten med Virgin Records var avsluttet i slutten av 1991, signerte Oldfield med Warner og startet arbeidet med en oppfølger til Tubular Bells. Tubular Bells III ble gitt ut i 1998.
Albumet kom på 1.-plass på listene i Storbritannia, i likhet med forgjengeren. Det er Oldfields tredje album på topp i Storbritannia etter Tubular Bells og Hergest Ridge.
Bakgrunn
Før komponeringen begynte, hadde han et gjenhør med materialet på originalalbumet og kartla sammensetningen av forskjellige fargeklanger i de enkelte seksjonene. Han signerte en kontrakt på to album med Rob Dickins, styreleder for den britiske divisjonen Warner Music. Oldfield berømmet ledelsen i Warner for å uttrykke interesse for musikken hans og de tilbød konstruktive forslag som ville hjelpe salget uten at han skulle føle seg bundet av dem, i motsetning til det han hadde opplevd den siste tiden hos Virgin.
På Tubular Bells 45-årsjubileumsstevne i Storbritannia 9. juni 2018 uttalte Tom Newman at da Horn ble hentet, begynte han straks å insistere på at instrumentene skulle sekvenseres i stedet for å spilles for hånd. Dette førte til en større krangel mellom Newman og Horn.
Sammenligning med Tubular Bells
Tubular Bells II følger delvis den musikalske strukturen fra den første Tubular Bells. Temaene til den originale Bells ble omarbeidet og spilt med stort sett nye instrumenter. Resultatet er et album som har samme type tematiske variasjoner, men som fremdeles er ny musikalsk. Noen temaer kan sees på som varianter av temaer hentet fra de opprinnelige Bells, mens noen andre deler av Tubular Bells II ikke har mye til felles med temaene til det originale albumet bortsett fra deres generelle stemning eller følelse.
I motsetning til Tubular Bells er det et tilbakevendende tema som først høres på slutten av «Sentinel» og som dukker opp igjen gjennom albumet, selv om det er mest åpenbart på slutten av «The Bell». En gjengivelse av dette tilbakevendende temaet ble også brukt som ekstranummer på alle Tubular Bells II Live-konsertene 1992 og 1993. I motsetning til den opprinnelige avslutningen, «The Sailor's Hornpipe», er «Moonshine» en original komposisjon av Oldfield.
I 1998 kom nok en oppfølger, Tubular Bells III, og i 2003 spilte Oldfield inn en helt ny versjon av den originale Tubular Bells, utgitt som Tubular Bells 2003.
Seremonimester (Master of Ceremonies)
Introduksjonen av instrumentene på slutten av første halvdel av albumet ble gjort av den britiske skuespilleren Alan Rickman, selv om hans rolle bare ble kreditert som «a strolling player» («Strolling player» var omreisende teatergrupper i Tudor-perioden i England, de opptrådte i låver og på gårdsplassene på vertshus. «Strolling player» ble bannlyst i 1572) fordi det ennå ikke var bestemt hvem som skulle ha stemmen når plateomslaget ble trykket. Seremonimester på premierekonserten i Edinburgh var John Gordon Sinclair.
Titlene på sporene
Noen av sportitlene på albumet er hentet fra Arthur C. Clarkes noveller, inkludert «The Sentinel» og «Sunjammer». Andre sportitler er referanser til science-fiction eller rom-relatert, som «Dark Star» og «Weightless». Dark Star er også tittelen på en sci-fi-film av John Carpenter som ble utgitt samme år som den opprinnelige Tubular Bells.
Oldfield har av og til kalt noen av sporene på albumet med andre navn i intervjuer, for eksempel en gang da han fremførte «Red Dawn» på BBC Radio 2 kalte han det «Russian». Tittelen «Russian» ble også senere gitt til et tilsvarende stykket på den nye versjonen av de opprinnelige Tubular Bells, Tubular Bells 2003.
Plateomslag
Tubular Bells II bruker igjen det bøyde metallrøret (rørklokker) som albumbilde. Røret har en gylden farge på en mørkeblå bakgrunn i motsetning til Tubular Bells' grå / sølvfargede rør over et blått hav- / himmel-landskap. Både bildene til Tubular Bells og Tubular Bells II ble produsert av Trevor Key.
Sporliste
Alle sanger skrevet og komponert av Mike Oldfield.
Konserter
Tubular Bells II 20th Anniversary Tour og Tubular Bells II Live.
Albumet hadde premiere med en konsert ved Edinburgh Castle 4. september 1992 med John Gordon Sinclair som seremonimester. Den nordamerikanske premieren ble arrangert i Carnegie Hall i New York City 1. mars 1993; en verdensturné fulgte deretter. Etter dette spilte ikke Oldfield konserter på nesten fem år, før premieren på Tubular Bells III i 1998 og deretter hans Then & Now Tour i 1999.
Hitlister og salgstall
Kritikernes mottakelse av albumet var blandet, selv om det nådde nummer 1 på albumlistene i en rekke land. Mat Snow beskrev i Q Magazine albumet som en «mer konsistent, men mindre melodiglade musikalske sekvenser enn TBI» og var begeistret for «produsent Trevor Horns magiske støv».
Lázaro Vargas
Lázaro Vargas Álvarez (født 18. januar 1964), cubansk baseballspiller som deltok i de olympiske leker 1992 i Barcelona og 1996. Vargas ble olympisk mester i baseball under sommer-OL 1992 i Barcelona. Han var med på det cubanske laget som vant den første olympiske baseballturneringen foran Kinesisk Taipei og Japan. Cuba vant finalen mot Kinesisk Taipei med 11-1.
Fire år senere, under sommer-OL 1996 i Atlanta vant han sin andre olympiske gullmedalje i baseball. Cuba vant finalen mot Japan med 13-9.
Oliver Schjerven Steigan
Oliver Schjerven Steigan (født Olsen 9. mai 1914 på Grorud i Østre Aker, død 10. juli 1998, Lørenskog, Akershus) var en norsk filmprodusent og botaniker.
I’m a Pilgrim
«I'm a Pilgrim» er en amerikansk salme, skrevet av George F. Root (melodi) og Mrs. Maxwell (tekst).
Oliver Schjerven Steigan
Liv og virke
Oliver Steigan arbeidet lenge som konsulent i Statens filmsentral. Steigan var sønn av gårdbruker og slakterimester Hans Sigvart Olsen (Veitvedt) og Marie Olava Schjerven. Han ble den 9. september 1944 gift med Helga Borgny Schjelderup Dynna (Bibbi Steigan, 1917–1971), som han møtte gjennom arbeid for XU. Han er far til Pål Steigan.
I’m a Pilgrim
Norsk versjon
Den norske tittelen er «Alt min Fader vet».
Oliver Schjerven Steigan
Liv og virke
Han var på trettitallet medlem av Clarté, Mot Dag og AUF (til 1938) og var aktiv i Arbeidernes idrettsforbund og Arbeiderfoto. Gjennom Østensjø AUF hadde han kontakt med det kommunistiske miljøet som senere ble en del av kretsen rundt Peder Furubotn. Gjennom solidaritetsarbeidet for den spanske republikken hadde han før krigen god kontakt med Asbjørn Sunde.
Steigan var stud. real. da han ble arrestert av Gestapo 21. mars 1942, og var på Grini til han i 1943 ble overført til en fangeleir i Bardufoss. Etter løslatelsen fra fangenskap, på dagen for vielsen i 1944, endret han etternavn fra Olsen til Steigan, et navn han selv konstruerte.
I perioden 1949–1970 medvirket Steigan i en rekke produksjoner av korte og lengre filmer, for det meste av dokumentarisk art. Blant disse nevnes Heimen og tunet (1952, manus og regi ved Steigan), Storgarden (1954), Etruskernes gåte (1957), Makrellfiske (1960) og Psychedelia blues (1969, regissør Nils-Reinhardt Christensen). Han var dessuten medregissør av den siste Stompa-filmen, Stompa til sjøs (1967, regissør Nils-Reinhardt Christensen).
Deretter underviste han teknikere i NRK, blant annet i optikk og farge. Han skrev også flere lærebøker innen filmfaget.
Skillepinne (vev)
En skillepinne er en bestanddel av en vevstol. Skillepinnene benyttes for å skille over- og undertråder fra hverandre før renningstråden kommer fram til arbeidsområdet. Dette er bedre forklart i artikkelen vevstol.
Fylkesvei 5710
Fylkesvei 572 (Fv572) går mellom Dyrstad og Svelgen i Bremanger kommune i Sogn og Fjordane. Veiens lengde er 8,1 km.
Trondheim bys hederspris
Trondheim bys hederspris er en pris som ble opprettet i 2017, og erstattet den eldre æresborgertittelen.
Greg Gall
Greg Gall (født 29. desember 1965 i Tampa, Florida) er trommeslager i det amerikanske death metal-bandet Six Feet Under (band). Han spiller ikke som de fleste andre trommeslagerne i samme sjanger (blast beats), men spiller heller en mer tradisjonell form for tromming, men dette går fremdeles fort. Han er kjent for å ha et enormt tempo på basstrommepedalene.
Gall er gift og har et barn, og svogeren hans er bassisten Terry Butler som spiller i samme band som Gall.
Eschede-ulykken
Eschede-ulykken var en togulykke som fant sted den 3. juni 1998 i nærheten av den nedersaksiske landsbyen Eschede i Celle kommune. Ved ulykken omkom 101 mennesker og 88 ble sterkt skadet. Det var den verste hurtigtogulykken i historien.
Onsdag den 3. juni 1998 var ICE 884 «Wilhelm Conrad Röntgen» på vei fra München til Hamburg. Ved landsbyen Eschede var hastigheten omkring 200 km/t. Cirka 2 km før Eschede brøt en defekt hjulring på forreste vogns tredje aksel sammen, og ved en etterfølgende sporveksel ved innkjørselen til Eschede sporet toget av kl. 10.49. Det forreste lokomotivet ble revet løs fra resten av toget og fortsatte nesten uskadet gjennom Eschede, før det automatisk ble bremset.
Togets tredje vogn støtte sammen med bropilarene på en veibro, og dette sammenstøtet fikk den fjerde vognen til å løfte seg og treffe broen på en måte som fikk den til å bryte sammen.
Brodekket falt ned over bakerste del av femte vogn og knuste denne fullstendig, og de etterfølgende vognene, 6 til 12, ble presset sammen sidelengs mot broen og ble svært skadet, mens det bakerste lokomotivet sporet av og kjørte inn i vrakhaugen.
Ulykken førte til at myndighetene i flere europeiske land så nærmere på flere tog. I Tyskland ble alle lignende toghjul skiftet ut i løpet av et par uker, mens i Frankrike ble det innledet en undersøkelse av TGV-togene, som ICE-teknologien er inspirert av.
Eksterne lenker
ICE
Smørsopp
Smørsopp (Suillus luteus) er en sopp som danner sopprot med furu og forekommer i furuskoger i hele Norge. Smørsoppen har brun hatt, gule trange rør og hvit stilk med ring.
Oxilus
Oxilus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Smørsopp
Hatten er fuktig, men blir ekstra slimete i fuktig vær. Smørsopp er en utmerket matsopp. Ringen og slimlaget (huden) på hatten bør fjernes, gjerne like efter plukking, da det blir skikkelig seigt i panna.
Oxilus
Utseende
Middelsstore (ca. 12 millimeter), lange og tynne, mørke trebukker. Antennene er lengre enn kroppen og sagtakkede. Hodet er forholdsvis stort, bredere enn pronotum, som er sylindrisk med en kraftig tann midt på hver sidekant, mye lengre enn bredt. Dekkvingene er smale og parallellsidige, beina ganske lange.
Smørsopp
Det finnes også en ringløs smørsopp (Suillus granulata), noe lysere brun (nesten oransje) i hatten. Brukes som smørsopp.
Oxilus
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i det østlige og sørlige Afrika inkludert Jemen.
Familiealbum
Familiealbum er et musikkalbum med Rune Larsen, utgitt i 1979.
Viking (andre betydninger)
Viking kan vise til:
Edward Eyre
Edward John Eyre (født 5. august 1815 i Whipsnade, Bedfordshire, død 30. november 1901) var en britisk utforsker og oppdager av det australske kontinentet, koloniadministrator og omstridt guvernør på Jamaica.
Eyre, var under sine ekspedisjoner sammen med sin kompanjong Aboriginal Wylie, den første europeer som noen gang krysset kysten av Australbukta og Nullarbor-sletta over land i 1840-1841, på en nesten 2000 kilometer tur til Albany i Vest-Australia.
Fra 1854 var han guvernør av flere britiske kolonier i Karibia. Etter Morant Bay-opprøret på Jamaica i 1865 fikk Eyre flere hundre innfødte pisket og drept, noe som i hjemlandet resulterte i krav om at Eyre skulle bli arrestert og stilt for retten for drap på svarte innfødte slaver på de karibiske øyene. To ganger ble Eyre stilt for retten etter tiltalte om mord, men tiltalte ble aldri rettskraftige.
I 1970 ble Edward Eyre hedret med et frimerke med hans portrett utgitt av Australia Post.
Eyresjøen og Eyrehalvøya i Sør-Australia er oppkalt etter han.
Harold Alexander
Harold Rupert Leofric George Alexander (født 10. desember 1891 i London, død 16. juni 1969 i Slough) var en britisk offiser og 1. jarl Alexander av Tunis. Han tjenestegjorde i begge verdenskrigene og var senere både generalguvernør i Canada og forsvarsminister.
Første verdenskrig
Alexander var sønn av James Alexander, 4. jarl av Caledon og ble utdannet ved Harrow School og Sandhurst. Han startet sin militære tjeneste som offiser i 1911 i Irish Guards. Under første verdenskrig kjempet han på vestfronten i British Expeditionary Force, først som 22 år gammel løytnant og troppsjef, etter hvert avanserte han og ble den yngste oberstløytnant i British Army. Han ble såret to ganger, og da krigen var over hadde han avansert til brigader.
Etter krigens slutt tjenestegjorde han hovedsakelig i utlandet, blant annet i Det baltiske landvernet, bestående av baltiske tyskere i Latvia under den russiske borgerkrigen, hvor han lyktes i å drive de bolsjevikiske styrkene ut av provinsen Latgale. Etter dette tjenestegjorde han i Tyrkia og i Gibraltar før han vendte tilbake til England hvor han ble lærer ved stabsskolen i Camberley.
Ved innledningen til andre verdenskrig
I 1937 ble han utnevnt til generalmajor og inntrådte i tjeneste ved Den britiske ekspedisjonsstyrken BEF igjen, hvor han ble sjef for den britiske 1. divisjon i 1940. Alexander hadde det overordnede ansvaret for Operasjon Dynamo, evakueringen fra Dunkerque og etter dette ble han utnevnt til generalløytnant og ble overført til Burma som sjef for 1. armékorps. Japans stridskrefter var så overmektige han britene ble tvunget tilbake til India.
Nord-Afrika og Italia
I august 1942 ble Alexander og Bernard Montgomery sendt til Nord-Afrika for å avløse general Claude Auchinleck. Alexander var øverstkommanderende for de allierte styrkene i Midtøsten og var slik Montgomerys overordnede ved kampene der. De kom begge vel overens og løste i fellesskap oppgavene slik at det tyske Afrikakorpset kapitulerte den 12. april 1943 for de da forente styrkene fra ørkenkrigen og de framrykkende styrkene etter Operation Torch.
Etter disse suksessene ble Alexander utnevnt til Dwight Eisenhowers stedfortreder og ble samtidig overordnet for de allierte styrkene i Italia.
Ved andre verdenskrigens avslutning
Alexander var vel ansett både blant britiske og amerikanske offiserer, og var Eisenhowers første valg for å lede styrkene i Operation Overlord. Winston Churchill besluttet imidlertid at Alexander skulle fortsette å lede kampene i Italia og Alexander inntok Roma 4. juni 1944, og mottok senere den tyske kapitulasjonen i Italia 29. april 1945. I 1944 ble Alexander utnevnt til feltmarskalk.
Etter krigen: generalguvernør i Canada og forsvarsminister
I 1946 ble Alexander til Viscount Alexander av Tunis.
I perioden 1946–1952 var Alexander den siste britiske generalguvernør i Canada, hvor han var meget populær og vel ansett av befolkningen, mye på grunn av sine karismatiske egenskaper og gode kommunikasjonsevner. I 1952 ble han av Winston Churchill kalt tilbake til Storbritannia for å bli britisk forsvarsminister. Da hadde han allerede vært nesten et år utover den vanlige fem-årsperioden som generalguvernør. Etter sin tjeneste i Canada ble hans adelskap forhøyet til ''1. jarl av Tunis''.
Utmerkelser
Alexander ble hedret med en rekke ordener og utmerkelser. Utnevnelsen til ridder av Hosebåndordenen i 1946 var den fremste av disse. Han ble også tildelt Order of Merit og ble utnevnt til ridder storkors av Order of the Bath, ridder storkommandør av Indias stjerneorden, ridder storkors av Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden og ridder storkors av Royal Victorian Order. Alexander ble dekorert med Distinguished Service Order og Military Cross.
Alexander ble utnevnt til medlem av Det kongelige råd for Canada.
Ambulansepersonell
Ambulansepersonell en fellesbetegnelse på alt personell som tjenestegjør på en ambulanse.
Krav til ambulansepersonell er i dag hjemlet i akuttmedisinforskriften. "'Ambulansebiler som yter ambulansetjenester skal være bemannet med minst to personer, hvorav minst én skal ha autorisasjon som ambulansearbeider. Der det er bare én ambulansearbeider, må den andre personen ha autorisasjon eller lisens som helsepersonell og nødvendig ambulansefaglig kompetanse. Begge personene skal ha førerkort for kjøretøyklassen og kompetansebevis for førere av utrykningskjøretøy.'"De fleste som jobber i ambulansetjenesten i Norge i dag har fagbrev og autorisasjon som ambulansearbeider. . Mange har tatt videre høgskoleutdanning som nasjonal paramedic. Disse benytter tittelen paramedic.
Ambulansepersonell med bachelor i paramedisin kan også søke om autorisasjon som ambulansearbeider. Det er 17. september 2021 kommet forslag fra regjeringen om opprettelse av egen autorisasjon for paramedisinere.
Slush
Slush er en blanding av vann og fruktsirup med konsistens som issørpe, som også kan ses på som en type «snø med smakstilsetning» og som selges i kiosker og utslagsteder. Slush Puppie, Slush-njoy.no og wero er tre kjente slushmerker i Norge. Slush kan tappes fra spesielle slushmaskiner.
Ambulansepersonell
Sykepleiere kan på visse vilkår også søke om autorisasjon som ambulansearbeider, ved å dokumentere relevant praksis og tilleggsutdannelse.
Ambulansepersonell som ikke har autorisasjon som ambulansearbeider jobber som ambulanseassistent. Disse har som oftest annen helsefaglig bakgrunn, som for eksempel medisinstudenter eller sykepleiere.
Opplæring og spesifikke krav til bakgrunn for å jobbe som vikar kan variere i de forskjellige helseforetak.
Draupner
Draupner kan vise til:
De nederlandske Antiller under Panamerikanske leker 1963
De nederlandske Antiller under Panamerikanske leker 1963. De nederlandske Antiller deltok i de fjerde Panamerikanske leker som ble arrangert i São Paulo mellom 20. april og 7. mai 1963. De kom på tolvteplass med fire sølv og to bronsemedaljer.
Stian Amadeus Antonsen
Stian Amadeus Antonsen (født 5. mars 1984) er tidligere leder av Skeiv Ungdom (2008–2009), og i 2011 ble han kåret til en av landets ti mektigste homofile menn av nettstedet Gaysir.no. Antonsen har bred erfaring fra diverse frivillige verv i ulike organisasjoner, og er i dag mellom annet bydelsrepresentant for SV i bydel Gamle Oslo og nestleder i styret til Wikimedia Norge. Som lokalpolitiker har Antonsen vært særlig opptatt av barns oppvekstvilkår og sosial boligpolitikk.
Fjell i Hordaland
Dette er en liste over de 24 høyeste fjellene i Hordaland med en primærfaktor på minst 50 meter.
Stian Amadeus Antonsen
Antonsen er selv fosterbarn, og har også vært en aktiv talsperson for barnevernsbarn i Norge.
Antonsen har en master fra London School of Economics, og har yrkeserfaring som internasjonal politisk rådgiver i LNU, som politisk rådgiver i Stiftelsen Dam, og jobber i dag som politisk rådgiver i SAIH. Antonsen har vært engasjert i en rekke ulike solidaritetsorganisasjoner, blant annet som styreleder i Fellesrådet for Afrika. Antonsen har også i perioder bodd i Sør-Afrika og Zimbabwe, og har engasjert seg særlig i kampen for et demokratisk Zimbabwe.
Spellemannprisen 1994
Spellemannprisen 1994 var den tjuetredje utgaven av Spellemannprisen. Utdelingsseremonien fant sted lørdag 4. mars 1995 i Håkons hall på Lillehammer. Øystein Sunde ble Årets spellemann. Sunde ble dermed den eneste soloartisten som har fått denne utmerkelsen to ganger; første gang var under 1989-utdelingen. I tillegg ble han kåret til Årets spellemann som medlem av Gitarkameratene under 1990-utdelingen. Anne Grete Preus ble årets store vinner med tre priser for albumet Millimeter.
Hans Hovenhet Hestehoven
Hans Hovenhet Hestehoven er en orden som tildeles av Studentsamfunnet i Ås. Ordenen ble innstiftet i 1924 etter å ha vært diskutert siden 1914. Navn og statutter ble vedtatt i 1929 og i 1938 ble ordenen utdelt første gang.
Spellemannprisen 1994
Det var en større omlegging av klassene foran utdelingen. Sjangerklassene pop, rock, vise, roots & country og underholdning forsvant, og ble erstattet av de sjangernøytrale klassene årets kvinnelige artist og årets mannlige artist, årets gruppe, årets album og årets låt. Klassen beste plateomslag var tilbake etter å ha blitt delt ut forrige gang under 1989-utdelingen, mens klassene kammermusikk og orkestermusikk hadde blitt slått sammen til klassisk musikk/samtidsmusikk. Det ble ikke delt ut noen pris i åpen klasse. For å kåre Årets spellemann ble det for første og eneste gang benyttet publikumsavstemning i kombinasjon med en jury.
Germán Mesa
Germán Mesa (født 12. mai 1967 i Havanna), cubansk baseballspiller som deltok i de olympiske leker 1992 i Barcelona og 2000 i Sydney.
Hans Hovenhet Hestehoven
Historikk
Da studentene i Ås drøftet sin egen orden i 1924 tok de som de øvrige studentsamfunn utgangspunkt i zoologi; Oslo-studentene hadde valgt grisen med Hans Majestet Den Gyldne Gris, mens Trondheim-studentene hadde valgt sauen med De Sorte Faars Ridderskab. Ås-studentene valgte en del av hesten og lot navnet samtidig få en dobbeltklang av ugrasbiologi: Hestehoven ble ordenssymbolet i Ås. Navnet og statuttene ble vedtatt i 1929.
Ordenspromosjon
Den første ordenspromosjonen ble gjennomført i 1938.
Spellemannprisen 1994
Øvrige nominerte
Kvinnelige artist:
Germán Mesa
Mesa ble olympisk mester i baseball under Sommer-OL 1992 i Barcelona. Han var med på det cubanske laget som vant den første olympiske baseballturneringen foran Kinesisk Taipei og Japan. Cuba vant finalen mot Kinesisk Taipei med 11-1.
Åtte år senere, under OL 2000 i Sydney, vant han en sølvmedalje i baseball. Cuba tapte finalen til USA med 0-4.
Spellemannprisen 1994
Øvrige nominerte
Mannlige artist:
Hans Hovenhet Hestehoven
Ordenspromosjon
Hestehovens spesielle prinsipp bygger på straffen som belønning: Hans Hovenhet forutsetter at «alle» har fremragende fortjenester av en slik art at en viss straff er berettiget. Straffeutmålingen kan variere, men det finnes bare to alternativer: Galgen eller Hestehoven. Av det siste alternativ finnes tre grader: Storkors, Kommandør og Ridder. Av det første alternativ finnes det naturlig nok bare én grad.
Den som har gjort helt spesielle fortjenester for Studentsamfunnet blir ført fram for Hovretten, som settes umiddelbart før Urpremieren på revyen under UKA i Ås. Ordenskollegiet består av Hans Hovenhets aller Hovneste embetsmenn; Cantzler, Ceremonimester og Stoer Mester. Retten består dessuten av en aktor og en forsvarer, og selv om det under rettergangen kan være vanskelig å skille mellom anklage og forsvar, så avgir Hans Hovenhets Ærværdige Stoer Mester alltid en klar dom.
Spellemannprisen 1994
Øvrige nominerte
Folkemusikk/gammaldans:
Hans Hovenhet Hestehoven
Ordenspromosjon
Det er gjennomført 30 ordenspromosjoner fram til 2016, og Hestehoven er tildelt i alt 156 personer og institusjoner, blant annet:
Harald V ble tildelt Storkors av Hestehoven i audiens på Slottet som matrikkel nr 150 i det år Studentsamfunnet i Ås fylte 150 år 2014.
Spellemannprisen 1994
Øvrige nominerte
Jazz:
Klassisk musikk/Samtidsmusikk:
Barneplater:
Beste låt:
Årets album:
Beste nykommer:
Årets spellemann
Anne Sofie Wanstrup
Anne Sofie Wanstrup (født 1987) er en dansk skuespiller. Hun ble utdannet fra Den Danske Scenekunstskole i 2017.
Steve Swanson
Steve Swanson er sologitarist i det amerikanske death metal-bandet Six Feet Under (band). Han tok over for Allen West som sluttet i 1997. Swanson tok over i februar 1998. Før dette var Swanson med i Massacre sammen med bassist i Six Feet Under, Terry Butler.
Swanson er gift og har en sønn.
Tidlig i desember 2008 ble 6 gitarer, en Mesa Boogie Dual Rectifier, en Line Six-forsterker og en Hewlett Packard-laptop stjålet fra huset hans.
British Museum
British Museum er et av verdens største og mest berømte museer. Det ligger på Great Russell Street i Camden i London og ble grunnlagt i 1753 av Hans Sloane. Museet åpnet 15. januar 1759. British Museum eier om lag 7 millioner gjenstander, deriblant Rosettastenen og verker av Albrecht Dürer. British museum er Storbritannias eldste, største og mest populære museum. Det er et enormt oppbevaringssted for skatter fra hele verden, deriblant egyptiske mumier, samuraisverd, vikingvåpen og greske statuer.
British Museum ble etablert i 1753, hovedsakelig basert på samlingene til legen og vitenskapsmannen Hans Sloane. Museet ble første gang åpnet for offentligheten 15. januar 1759 i Montagu House i Bloomsbury, på stedet der dagens museumsbygning ligger. I løpet av de neste 250 årene har museet blitt utvidet flere ganger, hovedsakelig som et resultat av det britiske imperiets ekspansjon. Utvidelsene førte til at flere andre faglige avgreninger ble opprettet. Den første ble Natural History Museum, museets avdeling for naturhistorie i South Kensington i 1887. En del objekter i samlingen, mest kjent er Parthenonskulpturene som ble tatt fra Parthenontempelet i Athen, er kunstobjekter som er kontroversielle og som er blitt krevd tilbakelevert til sitt opphavsland av den greske stat.
Fram til 1997, da British Library, tidligere sentrert i Round Reading Room, ble flyttet til et nytt sted, var British Museum unikt ved at det huset både et nasjonalt museum med oldtidsgjenstander og et nasjonalt bibliotek i samme bygning. Museet er en ikke-departemental institusjon som er støttet av det britiske departementet for kultur, media og sport, og det er gratis inngang til museet, som med alle andre nasjonale museer i Storbritannia. Siden 2002 har Neil MacGregor vært museets direktør. I 2010 donerte John Sainsbury 25 millioner britiske pund til museet for å støtte finansieringen av en utvidelse i stor skala.
Grunnleggeren Hans Sloane
Selv om British Museum i dag er et museum for kunst- og kulturobjekter og historiske oldtidsgjenstander, ble det grunnlagt som et «universalt museum». Dets opprettelse lå i testamentet til legen og naturforskeren Hans Sloane (1660–1753). I løpet av sitt liv hadde Sloane samlet svært mange sjeldenheter og rariteter, og siden han ikke ville at samlingen skulle deles opp og bli spredt etter sin død, testamenterte han den til kong Georg II av Storbritannia til nasjonen, til den betydelig summen 20 000 pund.
På sin tid besto Sloanes samling av rundt 71 000 objekter, inkludert rundt 40 000 trykte bøker, 7 000 manuskripter, omfattende naturhistoriske prøver som besto av rundt 337 hefter med tørkede planter, trykk og tegninger, blant annet av Albrecht Dürer, foruten oldtidsgjenstander fra oldtidens Egypt, Hellas, Midtøsten, Asia og Sør- og Nord-Amerika.
Etablering (1753)
Den 7. juni 1753 ga Georg II sin formelle godkjennelse til en lov i parlamentet som gjorde det mulig å etablere British Museum. Denne loven la til ytterligere to biblioteker til Sloanes samling: Cotton-biblioteket, samlet av Robert Bruce Cotton, blant annet med verker datert tilbake til elisabethansk tid, og Harleys bibliotek, boksamlingen til jarlen av Oxford. Disse ble slått sammen i 1757 med Royal Library, det kongelige bibliotek som var boksamlingen til ulike britiske monarker. Til sammen hadde disse fire «etableringssamlingene» en rekke verdifulle bøker som er høyt skattet i dagens British Library, blant annet Lindisfarneevangeliene og den eneste bevarte boken med teksten til Beowulf.
British Museum var det første i verden av sin type og en ny form for museum. Det var nasjonalt, og tilhørte således verken kirke eller konge, det var åpent for folk flest, også den «uopplyste» allmennhet, noe som var «uhørt» for enkelte, og dets mål var ambisiøst: å samle på alt. Sloanes samling, som besto av en omfattende blanding av ulike typer objekter, tenderte til å reflektere hans vitenskapelige interesser. Tilleggene med manuskripter fra Cotton og Harley introduserte elementer av litterær og oldstidsinteresse, og betydde at British Museum ble både et nasjonalt museum og et nasjonalt bibliotek.
Kuriosakabinett
Tillitsmannsstyret besluttet å omdanne et herskapshus fra 1600-tallet, Montagu House, som sted for museet. Det ble kjøpt fra familien Montagu for 20 000 pund. Styret hadde vurdert og avvist Buckingham House, et sted som i dag er Buckingham Palace, på grunnlag av kostnader og at det lå uegnet til.
Med anskaffelsen av Montagu House ble de første utstillingsgalleriene og leserom for forskere åpnet den 15. januar 1759. I 1757 ga kong Georg II det gamle kongelige bibliotek og med den retten til en kopi av hver eneste bok som ble utgitt i Storbritannia, således sikret seg at museets bibliotek ville ekspandere i det uendelige. Overvekten av naturhistorie, bøker og manuskripter begynte å minske da museet i 1772 fikk sine første oldtidsobjekter av betydning: William Hamiltons samling av greske vaser. I løpet av få år etter at museet ble etablert begynte det å motta flere gaver, blant annet Thomasons samling av traktater fra borgerkrigen og David Garricks bibliotek av 1000 trykte skuespill.
Makelighet og energi (1778-1800)
Fra 1778 ble en utstilling av objekter fra Stillehavet brakt tilbake fra verdensomseilingene til kaptein James Cook og andre reisende som fascinerte de besøkende med glimt fra tidligere ukjente landområder. Testamenterte gaver bestående av bøker, inngraverte edelsteiner (gemmer), mynter, trykk og tegninger av Clayton Mordaunt Cracherode i 1800 gjorde mye for å øke museets omdømme; men samtidig ble Montagu House i økende grad overfylt og slitt, og det ble åpenbart at det ikke lenger var i stand til å hanske med den økende ekspansjonen av gjenstander.
Museets første betydelige tillegg til dens samling av oldtidsgjenstander siden opprettelsen var fra William Hamilton (1730–1803), britisk ambassadør i Napoli, som solgte sin samling av greske og romerske gjenstander til museet i 1784 sammen med en rekke andre oldtidsobjekter og naturhistoriske prøver. En liste av donasjoner til museet, datert 31. januar 1784, viser til Hamiltons arv bestående av en «kolossal fot fra en Apollo i marmor». Det var den ene av to oldtidsobjekter i Hamiltons samling som var blitt tegnet for ham av Francesco Progenie, en elev av Pietro Fabris, som også hadde bidratt med en rekke tegninger av Vesuv, som Hamilton hadde sendt til Royal Society i London.
Avdeling for oldtidens Egypt og Sudan
British Museum huser verdens største og mest omfattende samling av egyptiske oldtidsgjenstander utenfor Det egyptiske museet i Kairo. En samling av stor betydning for dens variasjon, rekkevidde og kvalitet, og omfatter objekter fra alle perioder fra stort sett hvert eneste sted av betydning i Egypt og Sudan. Til sammen illustrerer de hvert aspekt av kulturen langs Nilen, inkludert Nubia, fra den førdynastiske neolittiske perioden (ca. 10 000 f.Kr.) og fram til den koptisk-kristne tiden (1100-tallet e.Kr.), en tidsperiode som strekker over 11 000 år.
Egyptiske oldtidsobjekter har utgjort en del av samlingene til British Museum helt siden det ble opprettet i 1753 da det mottok 160 egyptiske objekter fra Hans Sloane. Etter nederlaget til de franske styrkene under Napoleon i slaget på Nilen i 1801 ble franskmennene hadde samlet av egyptiske oldtidsgjenstander beslaglagt av den britiske hæren og fraktet til British Museum i 1803. Disse verkene, som blant annet innbefatter den berømte Rosettastenen, var den første betydningsfulle gruppe av store skulpturer som ble ervervet av museet. Senere da Storbritannia utpekte Henry Salt som konsul i Egypt, ble det samlet en enorm samling av oldtidsobjekter. De fleste av de objekter som Salt samlet ble kjøpt av både British Museum og Musée du Louvre i Paris. Ved 1866 besto samlingen i British Museum av rundt 10 000 objekter. Oldtidsgjenstander fra utgravninger begynte å komme til museet senere på 1800-tallet som et resultat av arbeidet til Egypt Exploration Fund, et privat britisk forskningsselskap som utførte arkeologisk arbeid i Egypt under ledelse av Ernest Alfred Wallis Budge. Samlingen besto av 57 000 objekter ved 1924. Aktiv støtte fra museet til utgravninger i Egypt fortsatte å resultere nyttige ervervelser gjennom hele 1900-tallet inntil endringer i egyptiske lover for utførsel av oldtidsgjenstander førte til en stopp i den til da frie utførselen. Størrelsen av de egyptiske samlingene i British Museum var uansett vokst til hele 110 000 objekter.
Høsten 2001 ble de 8 millionene med objekter som utgjorde museets faste utstilling ytterligere utvidet med et tillegg på hele 6 millioner objekter fra Wendorfsamlingen som besto av gjenstander fra egyptisk og sudansk forhistorie. Disse ble donert av professor Fred Wendorf fra Southern Methodist University i Texas og besto av hele samlingen av gjenstander og miljølevninger fra hans utgravninger fra tiden mellom 1963 og 1997. De er underlagt avdelingen for oldtidens Egypt og Sudan.
De syv faste egyptiske galleriene ved British Museum, som omfatter museets største utstillingsareal (Rom 4 for monumentale skulpturer), kan kun vise fram rundt 4 prosent av hva museet eier av egyptiske gjenstander. Galleriene i tredje etasje har et utvalg av museets samling av 140 mumier og kister, den største utenfor Kairo. En høy andel av samlingen kommer fra graver eller kontekst assosiert med dødskulten, og det er i disse stykkene, særlig mumiene, som er mest ettertraktet av de besøkende.
Høydepunkter innen for samlingene er:
Avdeling for gresk og romersk oldtid
British Museums avdeling for gresk og romersk oldtidsgjenstander er en av de største i verden og den mest omfattende fra den antikke verden med over 100 000 objekter. Disse strekker seg i dato fra begynnelsen av gresk bronsealder (rundt 3200 f.Kr.) til styret til den romerske keiser Konstantin den store på midten av 300-tallet e.Kr.
Minoisk og mykensk og Kykladisk kultur er også representert, og den greske samlingen omfatter også viktige skulpturer fra Parthenon i Athen i tillegg til elementer fra to av antikkens syv underverker; Mausoleet i Halikarnassos og Artemistempelet i Efesos.
Avdelingen huser også en av de mest omfattende samlinger av italiske og etruskiske oldtidsgjenstander og store grupper av materiale fra Kypros. Samlingen av smykker og bronser fra oldtiden, greske vaser og romersk glass og sølv er også av stor betydning.
Høydepunkter innenfor samlingene er:
Avdeling for Midtøsten
Det som tidligere var avdelingen for oldtidens Fjerne østen, er siden blitt Avdeling for Midtøsten da samlinger fra den islamske verden fra avdelingen for Asia ble en del av den førstnevnte avdelingen. Med rundt regnet 330 000 objekter i samlingen har British Museum den største samlingen av mesopotamisk oldtidsgjenstander utenfor Irak. Beholdningen av assyrisk, babylonsk og sumerisk gjenstander er blant de mest omfattende i verden.
Samlingene representerer sivilisasjonene i oldtidens Midtøsten og dets tilknyttende områder. Disse omfatter Mesopotamia, Persia, Den arabiske halvøya, Kaukasus, deler av sentrale Asia, Syria, Palestina og Israels land, og de fønikiske bosetningene i vestlige Middelhavet fra forhistorisk tid og til begynnelsen av islamsk dominans på 600-tallet. Samlingen inkluderer seks ikoniske bevingede statuer med menneskehoder fra Nimrud og Khorsabad. Steinrelieffer av blant annet det berømte relieffet av kongelig løvejakt (Rom 10) som ble funnet i palassene til de assyriske kongene ved Nimrud og Ninive. Ashurbanipals bibliotek ved Ninive og sumerske skatter funnet i de kongelige graver ved Ur i Kaldea finnes også her.
De tidligste mesopotamiske objekter som kom til samlingene ble anskaffet av British Museum i 1772 fra William Hamilton. Museet skaffet på denne tidlige datoen et antall skulpturer fra Persepolis. Den neste betydelige tillegget i 1825 var samlingen til Claudius James Rich. Samlingen ble deretter dramatisk øket ved de arkeologiske utgravningene til Austen Henry Layard ved assyriske stedene i Nimrud og Ninive i tiden 1845-18511.
Ved Nimrud oppdaget Layard Nordvestpalasset til Asurnasirpal II, foruten også tre andre palasser og ulike templer. Han åpnet også palasset til Sankerib ved Ninive med «ikke mindre 71 haller». Som et resultat ble en stort antatt av bevingede statuer, basrelieffer, steler, inkludert den sorte obelisk til Salmanassar III fraktet til British Museum. Layards arbeid ble fortsatt av hans assistent, Hormuzd Rassam, og i 1852–1854 oppdaget han Nordpalasset til Asurnasirpal ved Ninive med mange storslåtte relieffer, inkludert den berømte kongelige løvejaktenscenen. Han oppdaget også Ashurbanipals bibliotek med en stor samling av brente leirtavler med kileskrift av stor betydning. William Kennett Loftus gjorde arkeologiske undersøkelser i Nimrud i tiden 1850–1855 og fant et bemerkelsesverdig forråd av elfenbein i Burntpalasset. Mellom 1878 og 1882 økte Rassam museets beholdning med utsøkte objekter, inkludert Kyrossylinderen fra Babylon, bronseportene fra Balawat, og en fin samling av urartiske bronseobjekter. Rassam samlet tusener av tavler med kileskrift, i dag er denne samlingen utvidet med ytterligere tavler fra 1900-tallet som ble fraktet ut ved Karkemisj i Tyrkia i årene 1911-1914, rett før utbruddet av den første verdenskrig, og på nytt i 1920, av D. G. Hogarth og Leonard Woolley, sistnevnte assistert av T. E. Lawrence. De mesopotamiske samlingene ble i stor grad økt ved utgravninger i sørlige Irak etter den første verdenskrig. Fra Tell al-Ubaid i 1919 og 1923–1924, ledet av H. R. Hall, kom bronseinnredning fra et sumersk tempel, inkludert løver i full størrelse og et panel med avbildning av Indugud, en ørn med løvehode. Woolley fortsatte med å grave ut Ur i årene 1922–1934, oppdaget de kongelige gravene fra 3. millennium f.Kr. En del av mesterverkene var blant annet «Urs fane», «Bukk i et kratt», «Urs kongelige spill» og to lyrer formet som oksehorn.
Selv om samlingene som sentrer om Mesopotamia er de omliggende områdene godt representert. Samlingen som dekket Akamenide-dynastiet ble beriket med tillegget av Oxus-skatten i 1897 ved overtagelse fra den tyske forskeren Ernst Herzfeld, og deretter av arbeidene til Aurel Stein. Fra Palmyra i dagens Syria finnes det en stor samling av bortimot førti gravbyster, anskaffet på 1800-tallet. En gruppe steinrelieffer fra utgravningene til Max von Oppenheim ved Tell Halaf ble anskaffet i 1920. Ytterligere materiale fra utgravningene til Max Mallowan ved Chagar Bazar og Tell Brak kom til i 1935–1938, og fra Woolley ved Alalak i årene rett før og rett etter den andre verdenskrig. Samlingen av palestinsk materiale ble styrket i 1980 ved anskaffelsen av rundt 17 000 objekter som ble funnet i Lakish av ekspedisjonen Wellcome-Marston som var aktiv i årene 1932–1938.
Et representativ utvalg, inkludert de aller viktigste stykkene, er på visning i 13 gallerier og totalt sett rundt 4 500 objekter. Den gjenværende utgjør en studiesamling som strekker seg i størrelse fra perlehalsbånd til store skulpturer. De inkluderer bortimot 130 000 leirtavler med kiletegn fra Mesopotamia. Museets samling av islamsk kunst, inkludert arkeologisk materiale, teller rundt 40 000 objekter, en av de største i sitt slag i verden. Som sådan utgjør den en bred rekke av islamsk keramikk, malerier, fliser, metallarbeider, glass, segl, og inskripsjoner.
Høydepunkter innen for samlingene er:
Den gamle Toldboden
Den gamle Toldboden er en fredet bygning på Tyholmen i Arendal. Huset har adresse Nedre Tyholmsvei 7, og ligger godt synlig på kaikanten mot Pollen. Bygningen ble fredet etter Lov om kulturminner i 1924. Huset eies i dag av Arendal kommune og brukes til frivillige foreninger.
Kjøpmannsgård og tollbod
Huset er en stor to-etasjes bygård med valmtak og kvister på tre sider i loftsetasjen. Det ble oppført som kjøpmannsgård i barokkstil av Thomas Ellefsøn i 1679 og er et av Arendals eldste hus. Det ble bygd på en av de syv holmer, Toldbodholmen, som i dag er del av Tyholmen. Byggherren var en velstående kjøpmann, og foruten eiendommer og skip eide familien fra 1721 Egelands jernverk i Gjerstad.
Første etasje ble brukt som pakkbod og bakre del er en steinkjeller, murt opp med tykke synlige gråsteinsmurer. En stor utvendig trapp førte direkte til boligen i andre etasje. Huset har bevart sin hovedform, men dører og vinduer er skiftet. Hoveddøren fra 1811 er i empirestil, mens vinduene er fra om lag 1860. Husets interiør er godt bevart med mange autentiske detaljer.
Staten kjøpte huset i 1807, og det ble brukt som tollbod av Tollvesenet frem til 1932 da det ble bygd ny tollbod ved Barbuveien og den nye store Tollbodkaia. Ved et makeskifte mellom Tollvesenet og Arendal kommune ble da sistnevnte eier av den gamle Toldboden.
På fredningstidspunktet lå en to-etasjes bygning parallelt med, men adskilt fra hovedhuset ved et smalt gårdsrom med svalgang. Dette huset var noe eldre enn hovedbygningen, oppført av Jacob Madsen omkring 1665 på nordsiden av Toldbodholmen. Denne bygningen eksisterte på begynnelsen av 1900-tallet og vises på fotografier. Det var Thomas Ellefsøn som oppførte et mellombygg og knyttet det eldre huset til sin nye kjøpmannsgård.
Vern, restaurering og bruk
På 1970-tallet ble hele strøket Nedre Tyholmen rehabilitert og Den gamle tollboden ble satt i stand i 1972 og 1983. I 2010 var bygningen preget av forfall både innvendig og utvendig og i 2013-14 ble et større restaureringsprosjekt gjennomført i regi av firmaet Bøylestad og Moen. Bl.a. ble store deler av takkonstruksjonene fornyet.
Tollskiltet som pryder bygningen utvendig er utlånt fra Tollmuseet.
Fargesetting
Riksantikvaren har dokumentert at Den gamle tollboden i Arendal opprinnelig var malt utvendig i en blåsvart farge. Blåsvart var tidens motefarge tidlig på 1700-tallet, og flere byprospekter viser bygninger i denne fargen. Fortidsminneforeningen og flere andre tok til orde for at tollboden nå burde males sort. Men de antikvariske myndigheter fant det ikke riktig å tilbakeføre husets eksteriørfarge uten også å tilbakeføre andre detaljer, som barokkgavler, dører og vinduer. Takteglene måtte også tilpasses en slik tilbakeføring. Opprinnelig var bygningens taktegl røde. Et viktig moment i vurderingen var Tyholmens helhetlige fargepreg. En sortmalt bygning ville skille seg markant ut.