cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sykt lykkelig
Priser
Filmen vant «World Cinema Grand Jury Prize, Dramatic» under Sundance filmfestival i 2011. Dette er første gang en norsk film har vunnet en Sundance-pris. Manusforfatter Ragnhild Tronvoll fikk også prisen for beste manus på den belgiske filmfestivalen i Brussel. Filmen fikk Amanadapris for 2011 for beste mannlige skuespiller (Henrik Rafaelsen), og hadde en rekke andre nominasjoner. Den vant prisen for beste foto under Kanonprisen 2010 og var nominert i ytterligere to klasser.
Sykt lykkelig er Norges kandidat til Oscar i 2011 med begrunnelsen:
Pinhão (Paraná)
Pinhão er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Ryd
Ryd er et tettsted i Tingsryd kommune i Kronobergs län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 415 innbyggere.
Kulkustjern
Kulkustjern (eller Kulkustjenn) er et vann på Søndre Mangen øst for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken.
Gina Harboe
Gina Harboe (født Gina Tokstad 1864, død 1952) var en norsk malerinne fra Ottestad i Stange kommune.
Hun ble født på gården Tokstad i Ottestad og giftet seg med skipskaptein Henrik Harboe fra Kjonerud. Fra slutten av 1800-tallet og utover 1900-tallet malte hun blant annet lokale motiver. Hun deltok på Høstutstillingen i 1888 med maleriet «Vårdag».
I 2011 ble deler av den gamle Skolevegen med sidevegene Aspvegen, Furuvegen, Granvegen og Bakkevegen i Sandvika i Stange kommune omdøpt til Gina Harboes veg.
Hendrik Verwoerd
Hendrik Frensch Verwoerd (født 8. september 1901 i Amsterdam i Nederland, død 6. september 1966 i Cape Town i Sør-Afrika) var en sørafrikansk politiker og hovedarkitekten bak apartheid. Han var Sør-Afrikas statsminister fra 1958 frem til sin død.
Bakgrunn
Verwoerd kom fra en nederlandsk familie som da gutten var to år fulgte med sin boersympatiserende far til Sør-Afrika og var fra tolv års alder bosatt i Bulawayo i det som senere ble Zimbabwe. Han vokste opp i gode forhold og gennomførte studier i Stellenbosch.
Akademisk karriere
Fra 1925 var han bosatt i Tyskland, der han iakttok nazismens fremvekst med tiltagende interesse. Han publiserte fra 1926 et antall psykologiske bøker, og fikk i 1928 et professorat i psykologi i Stellenbosch, hvorpå hans politiske interesser kom til å begrenses til det sørafrikanske plan.
Politisk karriere
Som en tilhenger av James Hertzogs nasjonalistiske regjering sluttet Verwoerd seg til de boernasjonalistiske kretser, og ble i 1937 leder for partiets avis, Die Transvaler. I 1948 begav han seg inn i politikken. Han klarte ikke å bli valgt til parlamentet, men ble valgt til senator i et suppleringsvalg samme år.
Han ble i 1950 minister for innfødtespørsmål i Daniel Malans regjering, og lanserte som en del av apartheidpolitikken bantustanprogrammet, som innebar at landets ikke-hvite befolkning skulle forflyttes til autonome reservater. Også det okkuperte Sørvestafrika skulle omfattes av denne beslutning. På grunn av sin politikk i denne perioden er han kjent som apartheids arkitekt, selv om han ikke var selve rasepolitikkens grunnlegger.
Verwoerds politiske visjon om bantustaner var på en måte samtidig et forsøk på å dempe den uttalte rasistiske retorikken fra sine forgjengere, som hadde sagt rett ut at de svarte var underlegne de hvite. Den nye retorikken lød at de svarte skulle behandles ikke som underlegne, men som annerledes. Det rasistiske momentet ble imidlertid forsterket i praksis, da fokuset på annerledesheten ble forsøkt vitenskapeliggjort, og kløften mellom hvite og svarte ble gjort bredere og mer sofistikert. Dessuten innebar apartheid at de svarte ble sittende igjen med den dårligste jorden, de dårligst betalte og hardeste jobbene, dårligst helsevesen og utdanning, og en svært lav rettssikkerhet. Jordfordelingen mellom det hvite Sør-Afrika og de forskjellige bantustanene er et godt eksempel på dette, da bantustanene som skulle huse den svarte majoriteten rommet kun 13% av Sør-Afrikas areal.
I 1966 ble Verwoerd myrdet av en medarbeider i parlamentet, Dimitri Tsafendas, som senere ble erklært sinnssyk.
Trevor Rabin
Trevor Charles Rabin (født 13. januar 1954 i Johannesburg) er en sørafrikansk-født musiker, låtskriver og plateprodusent med statsborgerskap i USA, mest kjent for sin tid som medlem av progressiv rock-gruppen Yes i tiden 1983 til 1994. I den senere tiden har han blitt en kjent komponist av filmmusikk.
Tidlige år i Sør-Afrika
Rabin kommer fra en familie av klassisk skolerte musikere, og hans far Godfrey var første-fiolinist i Johannesburg Philharmonic Orchestra. Trevor Rabin gikk på pianoskole før han som 12-åring oppdaget gitaren. Hans foreldre oppmuntret ham til å bli så god som mulig på instrumentet, og var støttende i hans valg å spille rock, selv om de foretrakk klassisk selv. Trevor har selv beholdt sin interesse for klassisk musikk, og har senere arrangert og dirigert en rekke orkestere i Sør-Afrika. Rabin nevner Arnold Schönberg, Tchaikovsky, Cliff Richard med The Shadows, The Beatles og Jimi Hendrix som sine første inspirasjonskilder.
Hans to første band, The Conglomeration og Freedom's Children spilte blant annet progressiv rock og hard rock. Freedom's Children var et band med tekster som kritiserte Sør-Afrikas regjering og spesielt apartheidpolitikken. I denne perioden ble Rabin også ofte brukt som studiomusiker, og spiller bass og gitar på en del jazz-album med sørafrikanske artister. Under avtjeningen av verneplikten i den sørafrikanske hæren som 19-åring, tjenestegjorde han i underholdningsavdellingen.
I 1974 startet Trevor Rabin gruppen Rabbitt sammen med Neil Cloud (trommer), Ronnie Robot (bass) og Duncan Faure (keyboard, gitar og vokal). Rabbitt startet rett før Rabin ble dimittert i 1974, og allerede i 1975 begynte de å bli populære i Johannesburg der de spilte på rockeklubben Take It Easy. Deres første single var en coverversjon av Jethro Tulls «Locomotive Breath», en låt som også var med på bandets første album, Boys Will Be Boys som ellers bare inneholdt originale komposisjoner av Trevor Rabin.
Rabbitts andre album, A Croak and a Grunt in the Night ble utgitt i 1977. Trevor Rabin vant det året en rekke South African Sarie Music Awards, Sør-Afrikas versjon av Spellemannprisen. De forsøkte å dra nytte av denne populariteten ved å skaffe seg en platekontrakt i USA med selskapet Capricorn, men på grunn av den verdensomspennende boikotten av Sør-Afrika og regjeringens apartheidpolitikk, kunne de ikke komme noe særlig videre. Rabin besluttet å forlate Rabbitt og Sør-Afrika for å flytte til England. Rabbitt uten Rabin spilte inn ytterligere ett album før de la ned bandet i 1978.
Studiomusiker i England og USA
Trevor Rabin flyttet til London i 1978, og spilte inn sitt første solo-album, Beginnings. Han fortsatte som studiomusiker og produsent i England, og spilte inn sitt andre solo-album  Face To Face, som ble kritisert i Rolling Stone for å være for blankpolert med for søte ballader, men han fikk også ros for hans tekniske kvaliteter som musiker. Han ga ut solo-album nummer tre, Wolf i 1981 før han flyttet til Los Angeles og skrev kontrakt med plateselskapet Geffen Records. Han spilte inn noen demoer med diverse musikere, og låtene skulle senere dukke opp i et annet prosjekt.
Geffen sa opp kontrakten med Rabin i 1982, men han beholdt låtene for å eventuelt spille de inn og gi ut et fjerde solo-album. Han hadde mye å gjøre som studiomusiker på denne tiden, så han lot solo-prosjektet vente.
Cinema, som ble Yes
Mens han planla sin videre karriere, vurderte han på et tidspunkt å bli med i Asia som da bestod av de tidligere Yes-medlemmene Steve Howe og Geoff Downes. Hans multi-instrument talent gjorde ham nå til en av musikkverdenens mest ettertraktede, og han takket ikke ja til Asia med en gang fordi han ville se an andre tilbud først.
I Los Angeles møtte han en dag bassisten Chris Squire og trommeslageren Alan White, tidligere medlemmer av Yes. Yes hadde offisielt sluttet å eksistere i april 1981, så de snakket om å starte et nytt band sammen. Rabin likte dette og takket nei til Asia for å starte bandet Cinema. De likte hverandres idéer, og startet tidlig i 1982 å spille inn materiale til et album.
Produsent Trevor Horn (som var vokalist på Yes-albumet Drama fra 1980) jobbet sammen med bandet, som nå var blitt utvidet med Tony Kaye (også med bakgrunn fra Yes) på keyboard. I løpet av åtte måneder i 1982 begynte det som skulle bli albumet 90125 å ta form. En av de sangene som hadde mest hit-potensial var «Owner of a Lonely Heart», en rockelåt med et saftig gitar-riff. Plateselskapet Atco Records likte låtene, men ønsket at de skulle skaffe en vokalist. På denne tiden var Rabin både vokalist og gitarist i Cinema.
Yes og filmmusikk
Etter et par år med bråk i Yes-leieren, sluttet man nå fred med Anderson Bruford Wakeman Howe som ble ansett som et rivaliserende Yes. Resultatet ble at alle åtte (fire fra ABWH og fire fra Yes) slo seg sammen til ett stort Yes og ga ut albumet Union. Etter en suksessfull turné, bestemte plateselskapet at Rabin, Anderson, White, Squire og Kaye skulle fortsette som Yes. Rabin satte så i gang med innspilling av et nytt Yes-album der han benyttet mange banebrytende teknikker. I 1994 kom albumet Talk ut, og Rabin var en av de første produsentene i verden som benyttet digital innspilling av musikk. Dessverre ble ikke Talk den salgs-suksessen den hadde fortjent å bli. Her forente Rabin og Anderson sine talenter og lagde noe av den beste Yes-musikken verden hadde hørt på mange år. På grunn av den dårlige interessen besluttet Rabin at han nå var ferdig i Yes.
I 2008 ble Trevor kontaktet og spurt om han ville være en del av turneen In the Presence, men måtte takke nei fordi han var opptatt med andre ting som ikke kunne vente. I 2010 var Rabin, Jon Anderson og Rick Wakeman, alle tre tidligere medlemmer av Yes, i gang med planlegging av et nytt band. Bandet Yes Featuring Jon Anderson, Trevor Rabin, Rick Wakeman, først kjent som Anderson, Rabin and Wakeman (ARW) ble offisielt presentert i januar 2016 og det ble offentliggjort at de arbeidet med musikk til et album. Anderson hevdet sin rett til å benytte Yes-navnet og endringen av bandnavnet ble kunngjort under en pressekonferanse 9. april 2017. Det annonserte albumet ble satt på vent da de først ønsket å spille konserter. De fikk med bassisten Lee Pomeroy og trommeslageren Lou Molino III og spilte en rekke konserter i USA fra oktober til desember 2016. Bandet fortsatte turneen med konserter i Israel, Europa og Japan i mars og april 2017. Den planlagte utgivelsen av et studioalbum skulle så etterfølges av konserter i 2020/21 men disse planene ble satt på vent. Etter at de fullførte turneen Quintessential Yes: The 50th Anniversary Tour i 2018 ble bandet først lagt på is og senere oppløst.
I 1991 fikk Rabin statsborgerskap i USA, og har de siste årene skrevet musikk til flere filmer.
Rally Norway 2007
Rally Norway 2007, var tredje runde i 2007-sesongen for World Rally Championship og ble arrangert fra 16. februar til 18. februar 2007.
Fartsprøver
Fartsprøvene (SS) 1-8 ble utført fredag, 9-14 på lørdag og 15-18 på søndag
Sammenlagtresultater
De ti beste:
Hushukulturen
Hushukulturen (kinesisk: 湖熟文化; pinyin: Húshú Wénhuà) var en bronsealderkultur i Sørøstkina. Det navnegivende funnet ble gjort i 1951 i storkommunen Hushu (湖熟镇) i Jiangning i den kinesiske provins Jiangsu. Kulturen var utbredt rundt Chang Jiangs nedre løp i provinsene Jiangsu og Anhui. Dens tid var samtidig med de mer nordlige Shang- og Zhou-tidene i Zhongyuan området.
Älghult
Älghult er et tettsted i Uppvidinge kommune i Kronobergs län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 446 innbyggere.
Piraquara
Piraquara er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Michael J. Behe
Utdannelse og virke
Behe vokste opp i Harrisburg i Pennsylvania. Han studerte kjemi ved Drexel University i Philadelphia, der han tok graden Bachelor of Science i 1974. I 1978 tok han doktorgrad ved University of Pennsylvania i biokjemi med et forskningsarbeid om siclecellenanemi. Fra 1978 til 1982 arbeidet han ved National Institute of Health med forskning på DNA-strukturen. Fra 1982 til 1985 var han amanuensis i kjemi ved Queens College i New York City.
Behe ble så i 1985 professor i biokjemi ved Lehigh University i Bethlehem i Pennsylvania i USA, der han fremdeles arbeider (2007).
Behe hadde sitt gjennombrudd i almenheten med boken «Darwin’s Black Box: The Biochemical Challenge to Evolution» i 1996
Motbør
Behes påstander om ureduserbar kompleksitet i essensielle cellestrukturer har blitt avvist av tilhengere av evolusjonsteorien,  og hans egen biologiavdeling på Lehigh University har kommet med en felles uttalelse der den tar avstand fra Behes kontroversielle syn samt intelligent design.
Thomas Malory
Tidlig liv
Malory ble født inn i en respektabel familie fra Warwickshire i England en gang tidlig på 1400-tallet. Faren, John Malory, var landeier med eiendommer også utenfor Warwickshire, nemlig både i Leicestershire, og Northamptonshire. Faren ble to ganger valgt til sheriff på hjemstedet og til parlamentsmedlem ikke mindre enn fem ganger. Han var også dommer i hjemfylket. John Malory giftet seg med Philippa Chetwynd, og de fikk minst tre døtre sammen. Og én sønn, Thomas, som antagelig ble født rundt 1416 – gi eller ta ett år.
Om den unge Malorys liv vet man stort sett ingen ting. Da han var 23 ble han omtalt som en respektabel landsens jordeier, med en gryende politisk interesse. Og i 1441 hadde han blitt slått til ridder. Noe som i datidens England ikke nødvendigvis betød en militær karriere. Å være ridder var nemlig også betydningsfullt innenfor politikkens verden, og i de sosiale sirkler.
Politikk og forbrytelser
Malory arvet eiendommen Newbold Revel av sin far i 1433. Han giftet seg med Elizabeth Walsh fra Wanlip i Leicestershire, og de fikk senere en sønn, Robert. Thomas Malory deltok i beleiringen av Calais i 1436, sammen med sin personlige lansenér og to bueskyttere. Etter dette så det ut til at Malorys karriere begynte å ta en annen vei. Først bare som et lite sidesprang, kan det synes som: I 1443 ble han beskyldt for å ha såret og holdt fanget en Thomas Smith, som han også skal ha bestjålet. Beskyldningene ble frafalt ganske fort, men ut fra hva som senere hendte i Malorys liv, er det ikke sikkert han var helt uskyldig.
I 1445 ble han valgt inn i parlamentet fra Warwickshire, og satt blant annet i en komité som skulle se på skattefritak for bønder og landeiere. Igjen er det tradisjonelt, engelsk liv på landet som opptar Malory. Fra 1450 overtar imidlertid tilsynelatende villstyringen. Det var urolige tider i England. Hundreårskrigen pågikk fortsatt, og den 4. januar 1450 ble Malory og 26 andre bevæpnede menn beskyldt for å ha ligget i bakhold for å drepe og rane hertugen av Buckingham i abbeden av Combes skog nær Newbold Revel. Den 23. mai samme år skal han angivelig ha voldtatt Joan Smith ved Coventry. En handling han gjentok allerede 6. august, da han også benyttet anledning til å stjele verdier for 40 pund fra hennes mann. Og det var nettopp Joan Smiths mann, Henry, som anmeldte både voldtektene og tyveriene. Mellom de to angivelige voldtektene truet Malory til seg penger fra beboere i Monks Kirby. Deretter ble det kvegtyverier, flere innbrudd, tyvslakt og mer til.
5. mars 1451 ble det utstedt arrestordre på mannen, og han ble sperret inne i Coleshill, men unnslapp etter to dager ved å svømme over vollgraven om natten. Bare for å bryte seg inn i Combe kloster sammen med mange menn. De truet munkene, og stjal en stor sum penger. I januar 1452 var Malory i fengsel i London, der han brukte de neste åtte årene på å vente på en rettssak som aldri tok til.
Forfatter
Malory ble løslatt mot kausjon flere ganger. Og da kunne han dra rett ut på nye, tvilsomme ekspedisjoner, eller andre ganger tjene konge og fedreland. Han ble løslatt ved kongelig benådning i 1460. Kong Henrik VI var gal, og hertugen av York var regent. Og så snart «yorkistene» hadde kasten ut rebellene fra Lancaster, var Malory fri og benådet. Malory ble for øvrig aldri rettslig tiltalt for noe av det han var beskyldt for. Isteden deltok han i kong Edward IV og Jarlen av Warwicks ekspedisjon mot Lancaster-rebellene. Rebellene ble kastet ut fra de slottene de hadde tatt, og Malory roet det ned på landet.
I 1468 skiftet imidlertid Malorys lojalitet igjen, og kongen begynte å se på ham som en trussel. Han ble listet opp blant de mest uforsonlige Lancaster-rebellene, og sperret inne i Newgate fengsel. Det var her han begynte å skrive Le Morte d’Arthur. Han kalte riktignok ikke boken sin for det. Malory kalte den The Book of King Arthur and His Noble Knights of the Round Table. Her gjenforteller han legenden om kongen som trakk sverdet ut av steinen. Arthurs liv fra vugge til grav. Brutt opp av fortellingene om Sir Lancelot, Tristram og Isolde og om den hellige gral.
I oktober 1470 kom Lancaster-fløyen igjen til makten i England. Noe av det første de gjorde var å sette fri alle sine sympatisører i londonfengslene. Seks måneder senere døde han i Newbold Revel, og ble begravd under en marmorsteinblokk i Greyfriars, Newgate, som, til tross for sin nærhet til et av de fengsler Malory hadde frekventert, var en av de mest fasjonable kirker i London.
Selv om den originale steinen fra Malorys grav er gått tapt, finnes inskripsjonen i et tidlig 1600-talls manuskript. Her kalles Malory en «modig ridder»: «Dominus Thomas Mallare Valens Miles Obitt 14 Mar 1470 De Parochia Monkenkyrby in Comitatu Warwici». (Året begynte den gang 25. mars. Dødsdatoen blir således i 1471 etter vår tidsregning.)
Malorys kilder
Malorys Le Morte d’Arthur ble publisert i 1485 av forleggeren William Caxton. Caxton forsøkte å utelate Malory så godt han kunne som forfatter av verket. Og dette har på mange måter fortsatt å henge ved Malorys rykte som forfatter. Han er av enkelte litteraturvitere av og til «redusert» til redaktør. Fra diverse manuskripter i engelske biblioteker er det imidlertid liten tvil om forfatterskapet. Men det er heller ingen tvil om at Malory hadde sine kilder. Stort sett såkalte romanser – kortere fortellinger – av franske og normanniske forfattere fra 1200- og 1300-tallet, men også et engelsk, episk dikt kalt Morte Arthur. Av disse skapte han en bok som er elsket av mange lesere nettopp på grunn av Malorys forfatteregenskaper; hans språk og dramatiske oppbygning.
Bodø Boligbyggelag
Boligbyggelaget Nobl (Tidligere Bodø boligbyggerlag) har bygget og forvaltet boliger for våre medlemmer helt siden 1946. De har i dag mer enn 18 200 medlemmer!
Nobl-medlemmene har forkjøpsrett på omtrent 5500 boliger i Nordland, og på til sammen rundt 90 000 boliger i hele landet gjennom Storbysamarbeidet.
Nobl bistår over 290 boligselskap med både økonomisk, teknisk og juridisk forvaltning, fra Andøya i nord til Sandnessjøen i sør.
Harstad Nu
Harstad Nu er en reklamefinansiert avis som distribueres månedlig i Harstad og omegn. Ansvarlig redaktør for avisen er Per-Kjetil Skare som har samme funksjon i gratisavisen Bodø Nu.
Avisen oppgir at opplaget er 16 000 og den distribueres til alle husstander i åtte kommuner:
De hvite
De hvite har flere betydninger:
Nobelprisen i fysiologi eller medisin
Nobelprisen i fysiologi eller medisin er en av de fem nobelprisene. Det er Nobelförsamlingen vid Karolinska Institutet som hvert år i begynnelsen av oktober vedtar hvem som har vunnet årets nobelpris. Prisen har vært utdelt siden 1901.
Medalje og diplom
Prisen består av en medalje, et diplom og en pengesum. Medaljen er i gull (inntil 1979 i 23 karat, deretter i 18 karat) og er 66 mm i diameter. På adversen bærer medaljen Alfred Nobels venstrevendte portrett. Til venstre står innskriften «ALFR • / NOBEL» over to linjer og til høyre over seks linjer innskriften «NAT• / MDCCC / XXXIII / OB • / MDCCC / XCVI» (Nobels fødselsår 1833 og dødsår 1896). Reversen bærer et motiv der en sittende kvinnefigur støtter en yngre kvinne med den ene armen og med den andre holder et kar som fylles med vann som springer ut fra en klippe. Den sittende kvinnen symboliserer medisin og har en laurbærkvist ved føttene. Den yngre kvinnen har en krukke og en slange, symboler for medisin, ved sin side. Det hele er omgitt av omskriften «INVENTAS • VITAM • IUVAT EXCOLUISSE • PER • ARTES» i øvre bue og «REG • UNIVERSITAS • MED • CHIR • CAROL •» i nedre bue. Innskriften i øvre bue er et sitat fra Vergils verk Æneiden: «inventas vitam juvat excoluisse per artes», som betyr «og de som forbedret livet på jorden med sine nyvunnede ferdigheter»." Innskriften i nedre bue står for Karolinska Institutet, som opprinnelig het Kongl. Carolinska medico-chirurgiska institutet og som plukker ut prisvinneren. Medaljen er utformet av Erik Lindberg i 1902.
Medaljen for prisene i fysikk og kjemi er identiske, mens medaljene for medisin og litteratur har identisk advers, mens ulik revers. Medaljen for fredsprisen har en helt egen utforming av både advers og revers.
Det eksisterer eksemplar av medaljen i sølv og forgylt sølv, blant annet i museer og samlinger. For prisvinnernes familiemedlemmer lages det inntil fem medaljer i forgylt bronse. Medaljene er laget ved det svenske Myntverket.
Grunnkretser i Froland kommune
Grunnkretser i Froland kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Froland kommune, Aust-Agder, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Lauvtjern (Aurskog-Høland)
Lauvtjern (eller Lauvtjenn) er et vann på Søndre Mangen øst for tettstedet Lierfoss i Aurskog-Høland kommune i Viken.
Lenhovda
Lenhovda er et tettsted i Uppvidinge kommune i Kronobergs län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 744 innbyggere.
Cotton County
Cotton County er et fylke i den amerikanske delstaten Oklahoma. Det ligger sørvest i staten og grenser mot Comanche County i nord, Stephens County og Jefferson County i øst og mot Tillman County i vest. Det har også grense mot delstaten Texas i sør.
Cotton Countys totale areal er 1 663 km² hvorav 14 km² er vann. I 2000 hadde fylket 6 614 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Walters, som også er fylkets største by.
Norrhult-Klavreström
Norrhult-Klavreström er et tettsted som ligger i Uppvidinge kommune i Kronobergs län i Småland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1 215 innbyggere.
Oppfølger
Oppfølger er et begrep som vanligvis brukes om en bok, CD, videospill eller film som på noe vis forteller en fortsettelse av historien i det foregående verket. I TV-serier er det den nye sesongen som betegnes som oppfølger.
To mot alle
Filmen ble ingen suksess, men ble en viktig inspirasjonskilde for TV-serien Starsky & Hutch som hadde premiere året etter.
Hechuan
Hechuan (kinesisk: 合川区; pinyin: Héchuān Qū) er et bydistrikt i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina. Distriktets urbane sentrum ligger 50 km fra Chongqing sentrum, der to elver, Fu og Jialing, møtes.
Arealet er på 2 356,21 km².
To mot alle
I rollene
(utvalg)
Hechuan
Befolkningen var på 1,509,094 innbyggere i 1999.
Dinosaurfunn
I Hechuan ble det i 1972 funnet et 140 millioner gammelt skjelett av en dinosaur: Mamenchisaurus hochuanensis Young & Zhao (合川马门溪龙). Det er utstilt i Shanghai naturhistoriske museum.
Administrative enheter
Subdistrikter: Storkommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 212 løper gjennom området. Den begynner i Lanzhou i Gansu og fører sørover via Nanchong i Sichuan og ender i Chongqing.
Piraí do Sul
Piraí do Sul er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
Psilopsocidae
Psilopsocidae er gruppe små insekter som tilhører gruppen støvlus (Psocoptera). De er ikke parasitter men lever av ulikt dødt organisk materiale, alger og soppsporer.
Utseende
Middelsstore (3,5-4,5 mm) støvlus. Antennene er en og en halv gabng så lange som kroppen og består av 13 ledd. Føttene er tre-leddete. Forvingene er smale og hårløse. Årene M og Rs er vanligvis delvis sammenvokste. Cellen areola postica ved vingens bakkant er ikke forbundet med åren M. Nymfene kan kjennes på at den bakre delen av bakkroppen er kraftig sklerotisert (hard).
Levevis
De voksne støvlusene lever på barken av trær, mens nymfene borer i ved. De er de eneste vedborende støvlusene.
Utbredelse
Familien finnes i Sørøst-Asia og Australia.
Systematisk inndeling
Systematikken innen gruppen støvlus følger.
Beibei
Beibei (kinesisk: 北碚区; pinyin: Běibèi Qū) er et bydistrikt i byprovinsen Chongqing i Folkerepublikken Kina.
Beibei har tilnavnet «Chongqings hage» på grunn av dens mange naturskjønne områder, blant dem fjellet Jinyun (Jinyun Shan), elven Jialings tre slukter og fossen ved Damotan.
Befolkningen er på rundt 650,000 innbyggere, med en befolkningstetthet på 842 au km² .
Administrative enheter
Beibei består av fem subdistrikter og tolv storkommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 212 løper gjennom området. Den begynner i Lanzhou i Gansu og fører sørover via Nanchong i Sichuan og ender i Chongqing.
Eskil Vogt
Eskil Vogt (født 31. oktober 1974) er en norsk manusforfatter og filmskaper. Han har vunnet en rekke priser for sine filmer og for sitt samarbeid med Joachim Trier, blant annet fem Amandapriser og fire Kanonpriser for regi og manus.
Eskil Vogt har flere ganger deltatt med film på Kortfilmfestivalen, sist med Les étrangers (De fremmede) i 2004. Med filmen Une étreinte (2003, En omfavnelse) vant han Terje Vigen-prisen og Prix UIP i 2003. Sammen med Joachim Trier skrev han manus til filmen Reprise som hadde premiere i 2006 og Oslo, 31. august som hadde premiere 31. august 2011. For Reprise fikk de to Amandaprisen i klassen beste filmmanus i 2007 og Aamot-statuetten i 2007. Eskil Vogts film Blind ble tildelt manusprisen på Sundance filmfestival i januar 2014, og han vant også prisene for beste regi og beste manus for Blind under Kanonprisen 2014. Sammen med Trier og Thomas Robsahm mottok han Nordisk råds filmpris 2016 for Louder Than Bombs.
Vogts spillefilm De uskyldige hadde verdenspremiere på Filmfestivalen i Cannes i 2021, da den deltok i sideprogrammet Un certain regard. Vogt var også medforfatter av manuset til Joachim Triers spillefilm Verdens verste menneske, som hadde verdenspremiere da den deltok i hovedkonkurransen på Filmfestivalen i Cannes i 2021. Filmen har vunnet og blitt nominert til flere priser, blant annet ble Vogt og Trier nominert til Oscar for beste originalmanus.
George Berkeley
George Berkeley (født 12. mars 1685 i Kilkenny på Irland - med engelsk far, død 14. januar 1753) var en irsk filosof fra opplysningstiden som tilhører den britiske empiriske retning som især står i motsetning til den franske rasjonalisme. Som sådan knyttes han til filosofene John Locke og David Hume, som til sammen kalles for de engelske empirister.
Eskil Vogt
Han er utdannet ved Universitetet i Oslo og den nasjonale franske filmskolen La fémis.
George Berkeley
Biografi
Berkeley (uttales omtrent som ‘bargli’) ble utdannet ved Trinity college i Dublin, med en mastergrad i 1707 og doktorgraden i 1721. Avbrutt av lengre reiser i Europa var det også ved Trinity han jobbet, helt til han ble domprost i Derry i 1724.
Han reiste i 1728 med familien til Rhode Island. Meningen var at han skulle grunnlegge et universitet på Bermuda. Berkeley hadde samlet inn penger og monarkiet skulle skyte inn resten, men løftet ble aldri innfridd og han kom aldri til Bermuda.
Berkeley ga bort biblioteket sitt og gården sin på Rhode Island til Yale University som var blitt grunnlagt i 1701. Et av collegene der er oppkalt etter ham. Det samme gjelder byen Berkeley i California.
Han dro tilbake til London i 1731, og deretter til Irland og ble biskop i Cloyne i 1734. Han døde 67 år gammel i Oxford hvor han ligger begravet i katedralen Christ Church.
De fleste av fortidens betydelige filosofer har forfatterskap som dekker store problemområder, men Berkeley huskes hovedsakelig for en enkelt idé, nemlig at det eneste bevisste vesener noensinne kan erfare, er bevissthetens eget innhold.
Filosofi
Berkeleys filosofi er en ekstrem empirisme, det vil si at man ikke kan si noe annet om objektene i verden enn at de sanses. En konsekvens er at den ytre verden egentlig ikke finnes annet enn som sanset, et syn som leder hen mot solipsisme. Hans hovedsetninger på latin er ''Esse est percipi. Esse est percipere'' («Å være er å sanse. A være er å bli sanset»). At noe materielt skulle kunne bevirke noe sanselig og dermed åndelig er for Berkeley ikke mulig.
Ifølge Berkeley eksisterer verden nøyaktig slik den blir oppfattet, i motsetning til hva Platon mente om idealtilstander. Han mente også at det eneste som går an å bevise empirisk er sinnet og at alt sinnet fornemmer kommer fra Gud. Denne tankerekken kalles for kunnskapsteoretisk idealisme.
Berkleys kunnskapsidealisme i essayet An Essay Towards a New Theory of Vision kan sammenfattes slik:
Kritikk av Locke
I «A Treatise Concerning the Principles of Knowledge» (1710) angriper han blant annet John Locke. Her fremfører Berkeley sine argumenter mot abstrakte ideer. Han forkaster materielle årsaker, abstrakte allmenne ideer og troen på en materiell substans. Han beholder imidlertid den åndelige substansen.
Hvis det stemmer at vi har en indirekte tilgang til disse objektene via de sansebildene vi får av dem, hva betyr så dette? Folk forklarer det ved å si at våre sansebilder er «kopier» av objektene, men hva er det nå dette kan bety? Hvordan kan en erfaring som for eksempel en farve eller en lyd være en kopi av noe som ikke er en erfaring, eller hvordan kan den på noen som helst måte ligne noe slikt? Er det ikke slik at en farve bare kan være lik eller ulik en annen farve, og en lyd kan bare være lik eller ulik en anne lyd?
Hele denne tenkning avviste Berkely som feilaktig og direkte «tøv». I Berkelys verden er det bare subjektene og deres erfaringer som eksisterer. Han mente at vi ikke erfarer ting, men kvaliteter – persepsjon av kvaliteter – som for eksempel farve, og at disse kvalitetene står i relasjon til det erkjennende subjekt. For en som farver stoff vil dermed en farve bare ligne eller ikke ligne en annen farve.
Locke postulerer eksistensen av en uavhengig eksisterende, ikke-sansbar virkelighet som vi ikke engang kan bringe på begrep, som vi aldri kan få bevis for, og hvis eksistens ikke betyr noe fra eller til. Hvilke grunner har vi til å anta at en slik verden eksisterer?
Berkeley sier at vi vet at et subjekt har erfaringer fordi hver og en av oss er umiddelbart klar over at vi er et slikt subjekt, og vi er et subjekt som har erfaringer. Men vi vil aldri få tilsvarende grunner for å tro at disse erfaringene er knyttet til objekter som ikke er oss.
Berkely sier derfor at en konsekvent empirisme fører til den konklusjonen at det som eksisterer, er bevisstheten og dens innhold, eller subjekter og deres erfaringer. Det er ingen grunn til å tro på eksistensen av noe annet. Vi har i hvert fall ingen grunn til å tro på eksistensen av en treg, uavhengig materie – Lockes materielle substans – som Locke selv innrømmet at vi ikke kunne bringe på begrep. Idet Locke hevdet at det eksisterte noe hinsides grensene for all mulig erfaring, brøt han med empirismens grunnleggende prinsipp.
Dette er et foruroligende filosofisk argument, et argument som filosofer siden har hatt problemer med å håndtere. Berkeley var kristen og han kombinerte derfor denne oppfatningen med sin overbevisning om at virkeligheten er en del av guds bevissthet. Gud er en uendelig ånd som har skapt oss endelige ånder og som kommuniserer med oss via våre erfaringer.
Ifølge dette synet eksisterer alt som finnes, enten i vår bevissthet eller i guds bevissthet. Alt som eksisterer, er enten oss eller gud. Tenkere som ikke er religiøse har sett bort fra dette religiøse rammeverket; de har påpekt at Berkeley ikke hadde tilstrekkelige grunner for å postulere guds eksistens, og heller ikke eksistensen av et kontinuerlig eksisterende selv. Men resten av den filosofiske utfordringen er vanskelig å svare på.
1734 publiserte han en pamflett, Analysen, hvor han kritiserte basisen til blant annet Newtons forskning. Flere matematikere som James Jurin, Jacob Walton og Benjamin Robins utga motpamfletter. Det hele munnet ut i en disputt mellom James Jurin og Benjamin Robins.
1734 gav han også ut et skrift The Alciphron hvor han forsvarer den kristne doktrinen.
I 1744 gir han ut den lange diskusjonen i Siris om helsefordelene med tjærevann for det menneskelige legeme. Kuriøst er dette skriftet hans mest leste i samtiden.
Carrer de Balmes
Carrer de Balmes er en av de viktigst avenyene i den katalanske byen Barcelona. Den er oppkalt etter filosofen Jaume Balmes.
Sammen med Carrer Muntaner er Carrer Balmes den lengste veien som strekker seg fra kysten opp mot mot fjellene. Den starter i krysset ved Carrer Pelai og Carrer Bergara og krysser distriktene Eixample og Sarrià-Sant Gervasi. Den ender opp ved Plaça John Fitzgerald Kennedy, som ligger ved Avinguda del Tibidabo og Tramvia Blau (Den blå trikken).
Carrer de Balmes regnes som den sentrale gata i Eixample, med Dreta de l'Eixample til høyre for seg, og Esquerra de l'Eixample til venstre. Som de fleste andre store gatene i området, er den 20 meter brei, men bredden på fortauene er mindre enn gjennomsnittet.
Josep Puig i Cadafalch
Josep Puig i Cadafalch, født 17. oktober 1867 i Mataró, død 23. desember 1956 i Barcelona, var en spansk arkitekt, kunsthistoriker samt katalansk politiker. Han var en av de fremste arkitektene under den katalanske modernismen. Puig i Cadafalch studerte arkitektur ved universitetene i Barcelona og Madrid, og flyttet deretter hjem til fødebyen Mataró, hvor han fikk sine første arkitekturoppdrag. Etter noen år fikk han jobb ved Barcelonas arkitekturskole som dosent innen hydraulikk og holdfasthetslære.
Puig i Cadafalch var veldig influert av den nordeuropeiske middelalderarkitekturen. Hans Casa Martí, mer kjent som Els Quatre Gats, kom til å bli en sentral samlingsplass for modernismebevegelsen.
Up for You & I
Up for You & I er den tredje albumutgivelsen til det norske bandet Minor Majority, utgitt i 2004.
Norn
Norn er et utdødd vestnordisk språk som ble talt på Orknøyene og Shetland i nærmere 1000 år. Språket utviklet seg med etterkommerne av norrøne bosettere, som kom til de skotske høyland og øygrupper på 800-tallet. Navnet «norn» er en sammentrekning av norrǿnn.
I det skotske høylandet hadde norn blitt fortrengt av skotsk allerede på 1400-tallet. På Orknøyene og Shetland levde språket lengre som allmuespråk. Etter at øyene på 1400-tallet ble pantsatt til den skotske kongen og fikk en skotsktalende elite, ble norn gradvis fortrengt. På 1500- og 1600-tallet var øyene for det meste tospråklige. Den siste som skal ha behersket norn som morsmål, døde på Shetland rundt 1850.
Norn hadde, i likhet med færøysk, trekk som kan henføres til sørvestnorske dialekter.
Mange stedsnavn på Orknøyene og Shetland med norrønt opphav er bevart, men skrivemåten har aldri vært standardisert i skotske kilder, som ofte ikke visste bakgrunnen for navnene. Noen stedsnavn er derfor ikke mulig å tyde.
Rester av norn finnes fremdeles i dialektene som snakkes på Orknøyene og Shetland. Mange dialektord, spesielt ord i forbindelse med arbeidsliv og natur, stammer fra norn. Eksempler fra Orknøyene (standard engelsk i parentes):
Fylkesvei 7022
Fylkesvei 7022 (Fv7022) går mellom Hovd og Namsvatn i Røyrvik kommune. Veien er 13,4 km lang.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 361 (Nord-Trøndelag).
Josef Heumann
Josef «Sepp» Heumann (født 14. oktober 1964) er en tysk tidligere skihopper og kombinertløper som konkurrerte for Vest-Tyskland og senere det samlede Tyskland.
Han debuterte i den tysk-østerrikske hoppuka med 74.-plass (av 89 deltakere) i Oberstdorf 30. desember 1981. I sesongene 1983/84 og 1984/85 deltok han i verdenscupen i kombinert, og kom blant de 15 beste i tre renn. Hans beste plassering i kombinert var 7.-plass i Falun (normalbakke, 15 km) 24. februar 1984. Sammenlagt i verdenscupen ble han nummer 26 i 1983/84 og 36 i 1984/85.
Fra og med sesongen 1986/87 deltok han igjen i verdenscupen i spesielt hopp, der hans beste plassering var 2.-plass i Oberstdorf 28. desember 1989. Han ble nummer 7 sammenlagt i Hoppuka 1989/90. I verdenscupen i spesielt hopp var 10.-plass i 1988/89 hans beste sammenlagtplassering.
Heumann var med i OL i Calgary i 1988, der han ble nummer 31 i normalbakken, nummer 36 i storbakken og var på det vesttyske laget som ble nummer 6 (av 11 lag) i lagkonkurransen. Han deltok i VM i 1989 og 1991, med 23.-plass i storbakken i Lahtis i 1989 som beste individuelle plassering. Han var med i VM i skiflyging i Oberstdorf i 1988 og Vikersund i 1990, og ble henholdsvis nummer 22 og 18.
Hans siste verdenscuprenn var i Engelberg i januar 1992.
Josef Heumann ble tre ganger vesttysk mester i skihopping. Han vant mesterskapet i normalbakke i 1989, og både stor- og normalbakke i 1990.
Fryktens lønn (1977)
Fryktens lønn (orig.: Sorcerer) er en film fra 1977 produsert og regissert av William Friedkin. Med i filmen er Roy Scheider, Bruno Cremer, Francisco Rabal og Amidou. Den er en nyinnspilling av den franske filmen av samme tittel fra 1953 regissert av Henri-Georges Clouzot.
Handling
Victor Manzon oppdager en jubileumsgave fra henne: En klokke med en spesiell dedikasjon. Etter å ha møtt direktøren for Bourse de Paris - hvor han blir anklaget for svindel, får Victor 24 timer på seg for å sørge for at anklagene blir henlagt. Victor møter sin forretningspartner og svoger, Pascal, og de krangler. Victor insisterer at Pascal kontakter faren sin for økonomisk hjelp. Victor spiser middag med sin kone og en venninne ved en glamorøs restaurant. Pascal begår deretter selvmord. I møte med forestående undergang forlater Victor både sitt land og sin kone.
Pitanga
Pitanga er en kommune i delstaten Paraná i sørregionen av Brasil.
General Dynamics M60A1 Armored Vehicle Launched Bridge
M60A1 Armored Vehicle Launched Bridge (AVLB) er en amerikansk pansret brolegger bygget på chassiset til stridsvognen M60 Patton, bygget av General Dynamics. Den kan legge en 19,2 meter (60 fot) bro i militær bruklasse 60. Det amerikanske marinekorpset tok den i bruk i februar 1987.
Historie
M60A1 AVLB er utviklet fra den tidligere M48 AVLB tatt fram på 1950-tallet. M48 Patton, som det kjøretøyet brukte chassiset til, ble tatt ut av produksjon i 1959, og etter det ble M60-chassis benyttet. Noen M60 AVBL ble bygget fra bunnen av, men de fleste i tjeneste med den amerikanske hæren ble konvertert fra gamle M48 AVLB.
Kjøretøyet er eller har vært i tjeneste med Israel, Pakistan, Singapore, Spania, Tyskland og USA.
Teknisk
Vogna har et mannskap på to: Vognføreren sitter foran i skroget, med vognkommandøren bak.
Brua er konstruert av aluminium og er hengslet på midten. Under transport ligger den foldet sammen oppå kjøretøyet. Når en hindring skal krysses, stoppes kjøretøyet og brua bringes opp i horisontal stilling ved hjelp av hydraulikk. Da åpnes den, ut over hindringen, og senkes ned. Brua kobles da løs fra kjøretøyet, som trekker seg tilbake. Å legge ut brua tar omtrent tre minutter, mens å hente den igjen tar mellom 10 og 60 minutter, alt etter forholdene på stedet. Den kan plukkes opp fra begge sider. Brua er 19,2 meter lang, og kan brukes over spenn på 18,3 meter, og kan bære kjøretøyer med vekt opp til 54,4 tonn. Bredden på brua er 3,99 meter, hvorav vegbanen er på 3,81 meter. Den er 94 cm høy da den er foldet ut. I seg selv veier den 13,3 tonn.
Motoren er en Continental AVDS-1790-2A eller 2D 12-sylindret dieselmotor som gir 750 hk ved 2400 omdreininger/minuttet. Girkassen er av type CD-850-6A med to gir framover og ett bakover.
Det amerikanske marinekorpset oppgir stykkprisen til å være USD 749.000,-.
DS «Hestmanden»
DS «Hestmanden» er et norsk dampdrevet lasteskip med passasjerkapasitet, nå museumsskip – Norsk krigsseilermuseum – som krigsminnesmerke over krigsseilerne. Skipet var byggenummer 104 ved Laxevaag Maskin & Jernskibsbyggeri i Bergen, og ble overlevert Vesteraalens Dampskibsselskab (VDS) i 1911 der hun ble satt inn i kystgodsruten. VDS hadde som tradisjon å oppkalle skipene sine etter geografiske navn fra Nord-Norge. Hestmannen er en fjellformasjon på Hestmannøy i Nordland fylke.
«Hestmanden» kom uskadet gjennom både første og andre verdenskrig (i Nortraships flåte i sistnevnte), og fortsatte i VDS' tjeneste til hun ble solgt til Høvding Skipsopphugging i 1955. Etter å ha ligget i opplag siden 1965, ble skipet i 1979 kjøpt av Norsk Veteranskibsklub, og i 1982 begynte restaureringsarbeidet. Arbeidet stoppet imidlertid opp, men i 1995 førte offentlige midler til at arbeidet kom i gang igjen. DS «Hestmanden» er det eneste gjenværende lasteskipet av Nortraships flåte, og ble i 1996 erklært verneverdig av Riksantikvaren.
Skipet representerer både norsk maritim historie og krigshistorie fra første halvdel av forrige århundre. Skipet ble i september 2011 sjøsatt etter å ha blitt restaurert ved Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter i Kristiansand. Antikvarisk restaurering av DS «Hestmanden» kostet 80 millioner kroner alene over Riksantikvarens budsjett. Med alle tilskudd fra Riksantikvaren, departementer, fylkeskommuner og kommuner er samlet prislapp for hele restaureringsarbeidet på nærmere 140 millioner kroner, noe som gjør «Hestmanden» til tidenes største norske fartøyvernprosjekt.
Vesteraalens Dampskibsselskab
DS «Hestmanden» ble bygd på bestilling fra Vesteraalens Dampskibsselskab og overlevert 23. september 1911 etter en byggetid på cirka ett år. Skipet ble satt inn i kystgodsruten mellom Bergen og Tromsø før hun mellom 1915 og 1917 gikk i nordsjøfart med kull mellom Storbritannia og Frankrike. Under første verdenskrig var «Hestmanden» utleid til britiske myndigheter, og gikk med britisk mannskap i britiske farvann, samt i konvoifart på blant annet Frankrike og Arkhangelsk i Russland. Fra 1924 og frem til krigsutbruddet i 1940 seilte skipet i kystgodsruten mellom Oslo og Kirkenes, med en og annen tur til Petsamo i Finland (dagens Petsjenga i Russland).
Under det tyske angrepet på Norge 9. april 1940 var DS «Hestmanden» på nordgående i kystgodsruten. Skipet ble etter kort tid rekvirert av den norske marinen for å transportere forsyninger og mannskap nord for frontlinjen i Nord-Norge. Etter en måneds tid ble skipet frigitt, og var på Svalbard for å laste kull da det ble klart at den norske regjeringen ville kapitulere. DS «Hestmanden» ble sammen med andre handelsskip som ikke var i tysk-kontrollert farvann beordret til Storbritannia. Skipet ble sammen med Det Bergenske Dampskibsselskabs DS «Nova» eskortert til Færøyene, og derfra videre via Orknøyene til Clyde i Skottland, hvor hun ankom 4. juli 1940. Resten av krigen var skipet underlagt Nortraships kontroll, og seilte stort sett i konvoier i britisk farvann – bortsett fra en konvoi til Reykjavík på Island sommeren 1941. I juni 1945 var «Hestmanden» det første norske skipet som gikk fra Oslo til Finnmark med forsyninger til gjenoppbyggingen.
Høvding Skipsopphugging
I 1955 kjøpte Høvding Skipsopphugging i Sandnessjøen skipet og døpte henne om til «Vegafjord». Høvding Skipsopphugging hadde kjøpt rettighetene til tyske skipsvrak og lasten deres langs norskekysten. «Vegafjord» deltok i blant annet hevingen av den tyske ubåten U-843 som ble en innbringende hevingsoperasjon for bergingsselskapet. Skipet deltok også i opprydningsarbeidet etter krigen, og fraktet mye skrapmetall ut av landet. DS «Vegafjord» var i drift frem til 1964 da hun ble lagt i opplag. Høvding Skipsopphugging var klar over skipets historiske verdi, og tok i sin tid kontakt med Norsk Sjøfartsmuseum for å diskutere bevaring, men bevaringsforslaget fikk ikke støtte. Skipet ble imidlertid ikke hugget opp, men ble i stedet liggende i opplag i nærheten av Sandnessjøen.
Veteranskip
I 1979 ble fartøyet kjøpt og reddet fra opphugging av Norsk Veteranskibsklub. Petter Olsen bidro med nødvendig finansiering, og i 1982 ble skipet slept til Trondheim. Sangen «Hestmann» av Hans Rotmo stammer fra da hun lå til kai i Nedre Elvehavn. I Trondheim ble hun satt i dokk hos TMV. Restaureringsarbeidet ble igangsatt i 1983 og frem til 1987 ble det gjennomført et «møllposeprosjekt» for å sikre båten og stoppe forfallet. Skroget ble sandblåst og malt utvendig og delvis innvendig. Det ble bygget tett tak over hele båten. Konservering i maskinrom og innredning ble påbegynt. Mangel på økonomiske midler gjorde at arbeidet i Trondheim ikke kom lengre enn til å begrense ytterligere forfall.
I 1992 ble DS «Hestmanden» slept til Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter i Kristiansand, som under ledelse av Gunnar Eikli gikk til verks for å skaffe bevilgninger for restaureringen. I forbindelse med 50-årsjubileet for frigjøringen i 1995 fikk Gunnar Eikli Stortinget til å bevilge 5 millioner til restaureringen av fartøyet, under forutsetning av at skipet skulle være et seilende krigsminnesmerke over krigsseilerne. I 1996 ble DS «Hestmanden» erklært verneverdig av riksantikvaren, og 26. april samme år ble hun overtatt av Stiftelsen Hestmanden. Målsettingen var å restaurere skipet til 1947-stand etter antikvariske retningslinjer og å tilrettelegge for besøkende.
I 2002 var skroget ferdig restaurert, og arbeidet ble konsentrert om maskinrom, dekk og overbygg. Trearbeidet ble utført i samarbeid med Hardanger Fartøyvernsenter. I 2007 ble det museale ansvaret overtatt av Vest-Agder-museet. Restaureringsarbeidet viste seg å bli dyrere og mer tidkrevende enn forutsett. Arbeidet stoppet opp i slutten av 2008 i påvente av revidert nasjonalbudsjett for 2009. Dette ble lagt fram 16. mai 2009, men inneholdt ikke bevilgninger til å fortsette restaureringsarbeidet. I slutten av 2009 ble tre verne-alternativer vurdert: seilende skip, fast oppankret ved kai, eller satt på land i eget vernebygg.
I 2010 ble konsolideringen med Vest-Agder-museet opphevet og ansvaret for museal virksomhet overdratt til Stiftelsen Arkivet, Kristiansand. 23. september 2011 ble «Hestmanden» sjøsatt etter å blitt restaurert «skrogferdig» ved Bredalsholmen Dokk og Fartøyvernsenter. Skipet er malt i Nortraships grå kamuflasjefarge. Skipet skal ligge forankret som museumsskip foran Kilden teater- og konserthus i Kristiansand. 22. november 2011 ble skipet døpt på nytt av gudmor Kathrine Høvding, niese til den tidligere eieren, skipsopphogger Einar Høvding. Til stede var kong Harald og 240 krigsseilere fra andre verdenskrig. En venneforening ble etablert. «Hestmanden» ble senere flyttet til ny plassering ved Smiths kai.