cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Illuminatus-ordenen
Kort storhetstid
Blant medlemmene var dikteren Johann Wolfgang von Goethe («Abaris»), komponisten Johann Simon Mayr, filosofen Johann Gottfried Herder («Damasus pontifex»), pedagogen Johann Heinrich Pestalozzi, hertug Ferdinand av Braunschweig, hertug Ernst Ludwig av Sachsen-Gotha-Altenburg, hertug Karl August av Sachsen-Weimar, prins Karl av Hessen, baron Karl Theodor Anton Maria von Dalberg («Baco v. Verulam» og «Crescens»),  greve Johann Ludwig Carl von Cobenzl («Arrian»), greve Franz Georg Karl von Metternich («Ximenez») som var ambassadør i Koblenz og også ridder av Ordenen det gylne skinn, greve Joseph Brigido (d. 1817) som var guvernør i kongedømmet av Galicia og Lodomeria fra 1780 til 1794, greve Leopold von Kolowrat-Krakowskij (1727-1809), som var visekansler av Østerrike og Böhmen, baron Kressel, som var visekansler i Böhmen, greve Poelffy, som var kansler i Ungarn, greve Banffy som var guvernør i Transilvania, baron Friedrich Lothar Joseph von Stadion (1761-1811), alias «Romulus», greve Johann Philipp Karl Joseph Stadion («Remus»), og utdanningsministeren Baron Gottfried van Swieten som omgikk komponistene Wolfgang Amadeus Mozart, Joseph Haydn, Ludwig van Beethoven og Fredrik II av Preussen. Blant kongelige rådgivere kan nevnes Karl Bleibtreu («Businus») og Leopold Bleibtreu («Alberoni») i Neuwied, Theodor Mändl («Colbert») i München, og Karl von Eckartshausen («Atilius Regulus») som var en av de nærmeste rådgiverne til kurfyrste Karl Theodor av Bayern.
Av professorer kan nevnes filosofiprofessoren Jacob Friedrich von Abel («Pythagoras Abderites») i Stuttgart som var Generalsuperintendent i Urach og Reutlingen og en bekjent av Friedrich Schiller,, Ferdinand M. Baader (1747–1797), med kodenavnet «Celsius», som var professor i München og kurfyrstinnens lege,  Josef Anton Dorsch (1758–1819), alias «Ptolemäus Lathurus», som var professor i teologi i Mainz, og professor i moralsk teologi i Strasbourg, Johann Georg Heinrich Feder («Marcus Aurelius») som var professor i filosofi i Göttingen, Ludwig Fronhofer (1746–1800), med kodenavnet «Raimundus Lullus», i München teologiprofessoren Johann Benjamin Koppe (1750–1791), med kodenavnet «Accasius», i München og Hannover, fysiokraten Jakob Mauvillon i Kassel («Agesilaus» og «Arcesilas») som også var stormester av Storlosjen i Preussen, Kaspar Ruef (1748–1805), alias «Fabius», som var professor i Freiburg, Anton Will (1756–1827), alias «Agrippa», som var professor i Ingolstadt, og Karl Kasimir Wundt (1744–1784), alias «Raphael», som var professor ved universitetet i Heidelberg og pastor i Wieblingen, og bestefar til psykologen Wilhelm Maximilliam Wundt. Okselgeren og forlagsredaktøren Christoph Friedrich Nicolai («Lucian») spilte en sentral rolle i Preussens opplysningstid. Sammen med Gotthold Ephraim Lessing og Moses Mendelssohn grunnla han Bibliothek der schönen Wissenschaften. Selv grunnla han tidsskriftet Briefe, die neueste Literatur betreffend, og var redaktør av tidsskriftet Algemeine Deutsche Bibliothek som i løpet av sin 40-årige eksistens omtalte 80 000 bøker. Nicolai var en nær bekjent av Johann Gottfried Herder, Goethe, Immanuel Kant og Johann Gottlieb Fichte.--->
Av geistlige kan nevnes Friedrich Christian Carl Henrich Münter, en dansk biskop, kirkehistoriker og arkeolog, som var utdannet i teologi i København, Kasimir Freiherr von Haeffelin (1737–1827), med kodenavnet «Philo av Byblos [Biblicus]», som var visepresident i det kirkelige rådet i München, og biskop In Partibus Infidelium,, Jakob Anton Hertel, med kodenavnet «Marius», som var kannik i München, Ludwig Röntgen, med kodenavnet «Averroes», som var en luthersk pastor i Neuwied, og Karl Joseph Hieronymus Freiherr von Kolborn (1744–1816), alias «Chrysippus», som var prest og senere biskop og baron Dalbergs sekretær. Nevnes kan også Franz Xaver Bronner («Aristoteles»), en tidligere munk i et benediktinerkloster som ble lærer, poet og bibliotekar i Sveits.
Etter Knigges inntreden fikk ordenen raskt medlemmer blant frimurere, aristokrater og intellektuelle i hele Tyskland, og særlig i protestantiske områder i nord og nordøst. Illuminati spredte seg også utenfor Tyskland og fikk medlemmer og celler i Sveits, Russland, Frankrike, Italia og Danmark-Norge. Cellene ble organisert i flere mellomledd. Knigge og Weishaupt siktet seg særlig inn på frimurerlosjer, og satset på å overta dem og gjøre dem til Illuminati-avdelinger. Dette var så åpenbart i frimurermiljøene at det kom til åpen konfrontasjon mellom frimurere og Knigge under frimurerkonventet i Wilhelmsbad fra den 16. juli til den 29. august 1782. På konventet vervet Knigge flere medlemmer, blant dem hertug Ferdinand av Braunschweig (stormester innenfor «Den Strikte Observans») og prins Karl av Hessen («Aaron»), to prominente skikkelser i europeisk frimureri. Karl av Hessen var stormester for «de asiatiske brødre», som var blitt grunnlagt av medlemmer av Ordenen av Gull- og Rosenkorset.
Også Martinist-ordenen var representert, deriblant Jean-Baptiste Willermoz, opphavsmannen til det rektifiserte system som ble praktisert av St. Johanneslogen St. Olaus til den hvide Leopard i Norge mellom 1782 og 1818. En annen martinist var Johann Friedrich Kleucker (1749–1827), alias «Terentius Varro», som var filosof, teolog og rektor i Osnabrück.
Illuminati-ordenen hadde sitt høyeste medlemstall i 1784. Det nøyaktige medlemstallet er usikkert, men anslagene varierer mellom 2 000 og 4 000. Disse var i hovedsak intellektuelle, aristokrater og næringsdrivende, og ble i stor grad rekruttert blant frimurerne.
Rene Le Forestier, som publiserte sin historie om ordenen under tittelen Les Illumines de Baviere et la Franc-Maçonnerie Allemande i 1915, oppsummerte situasjonen i 1784 slik:
Indre uenigheter
Fra Knigge ble medlem i 1780 hadde det vært rivalisering mellom han og Weishaupt. Weishaupt betraktet Knigge som en undersått, mens Knigge hadde gjort organisasjonen til en organisasjon av en viss størrelse, og derfor burde være leder.
Knigge reformerte ordenens struktur, som han oppfattet som despotisk. Aeropagittene tok Knigges parti, og på kongressen i München i oktober 1780 ble ordenens territorium inndelt i tolv provinser, der Provinsialene regjerte hver sin provins uavhengig av Weishaupt. Knigges fordeling av makten innenfor ordenen trådte i kraft den 9. juli 1781. Allerede i november 1780 hadde Knigge rekruttert innflytelsesrike medlemmer, og frembragt en entusiasme blant det tidligere lederskapet. Etter denne reformen fremstod Knigge som vinneren, og Weishaupt som taperen i ordenens ledelse.
Weishaupt og Knigge var også uenige om VII º Prest. Weishaupt følte at Knigge hadde innført religiøse elementer i ritualet, som kunne skade ordenen.
Samtidig var det en ideologisk konflikt mellom dem. Knigge opphevet prinsippet om at ordenen bare skulle oppta unge medlemmer, slik at den raskt fikk nye medlemmer med erfaring og innflytelse. Han endret også statuttene fra å gjelde bekjempelsen av spesielle politiske og religiøse systemer av mer regional betydning i Bayern (jesuittene) til å omfatte en generell kamp om toleranse og opplysning mot overtro, despoter og tyranner.
Knigge var mest interessert i okkultisme og ritualer, mens Weishaupt var interessert i opplysningsfilosofi. Siden Knigge kom inn i organisasjonen var den blitt dreid i en frimureraktig retning, noe Weishaupt ikke var fornøyd med.
Konfliktene mellom Provincialene (de tidligere Aeropagittene) og Weishaupt blusset opp igjen, og krangelen mellom Weishaupt og Knigge førte til at Knigge forlot Illuminati den 20. april 1784.
Krise og forbud
Siden 1780 hadde motstandere av opplysningstidens idéer forsøkt å overtale kurfyrste Karl Theodor av Bayern (1724–1799) til å forby illuminatene. Kurfyrsten var nølende til dette. Som kurfyrste av Pfalz og senere hertug i hertugdømmet Jülich og regionen Berg fra 1742, var han en liberal regent, og som kurfyrste i Bayern fra 1777 var hans styre preget av toleranse overfor opplysningstidens forsvarere. Samtidig ble han presset av reaksjonære til å gjeninnføre den geistlige sensuren av opplysningstidens idéer. Presset kom bl.a. fra en tidligere jesuitt ved navn Frank, montanisten Baron Lippert og hertuginnen Maria Anna av Bayern, som til slutt overtalte kurfyrsten til å reversere reformene og støtte klerikalismens sak. Den jesuittiske presten Frank og skriftemåls-presten Dantzer, som var skoledirektør i Bayern, anklaget ordenen for å diktere undervisningen i Bayerns skolesystem med opplysningstidens propaganda, og å bevisst undergrave kirken. Enkelte medlemmer kom også med uforsiktige bemerkninger om ordenens politiske idealer, om kirken som degenerert kristendom, og sin stolthet over ordenens samfunnsinnflytelse, på en tid da medlemsmassen vokste under Knigges kontaktnett, og fremtidsutsiktene lot til å være rosenrøde. Blendet av fremtidsoptimismen om et klasseløst samfunn uten nasjonale grenser og religioner, ble forfølgelser undervurdert med en naiv likegyldighet.
Myndighetenes reaksjoner ble utløst av professor Joseph von Utzschneider (1763–1840), med kodenavnet «Hellanicus Lesbius». Han var en renommért nasjonaløkonom og amts-leder, og senere stedfortredende borgermester (zweiter Bürgermeister) i München fra 1818 til 1821. Skuffet over sitt langsomme avansement i Illuminatus-ordenens grader, og frustrert over at det ble sådd tvil om hans lojalitet, trakk han seg ut av ordenen i august 1783. Det samme gjorde matematikk-professoren Georg Grünberger (1749–1820), som satt i amtets forvaltning, og Sulpitius von Cosandey, som var lærer i Ingolstadt i perioden 1780–1788. Begge var arbeidskollegaer av Joseph von Utzschneider ved akademiet Santa Maria i Marianen.
Tidlig i oktober 1783 mottok hertuginnen Maria Anna av Bayern et dokument med en rekke beskyldninger mot ordenen. Det har vært hevdet at Utzschneider var forfatteren, men dette er også blitt avvist. Dokumentet avslørte ritualene i noen av ordenens høyere grader, og beskyldte ordenen for å forkaste fornuft og opplysningstidens idéer til fordel for å følge ens lidenskaper, for å rettferdiggjøre selvmord og giftmord, for å forkaste religion som overtro og for å latterliggjøre nasjonalisme og patriotisme som barnsligheter.
Den alvorligste anklagen var at Illuminatus-ordenen stod i ledtog med Bayerns fiende, Østerrike, og ønsket å ta livet av kurfyrsten. Maria Anna av Bayern leverte dokumentet til kurfyrsten, som hittil hadde forholdt seg likegyldig overfor mistankene og anklagene mot ordenen. Frykten for at kurfyrstens liv var i fare og for at tronen skulle styrtes, førte til at myndighetene i Bayern ikke lenger kunne overse organisasjonen.
Den 23. juni 1784 utstedte Karl Theodor et edikt som forbød hemmelige selskaper i Bayern, uten å nevne Illuminatus-ordenenen. Dette førte til utmeldelser, og tidligere medlemmer hjalp myndighetene, eller trykte opp anti-Illuminatus-litteratur, ofte både fantasifull og overdreven. Avhopperne Cosandey og den geistlige Vitus Renner ga myndighetene medlemsregistre, deriblant navn på offiserer og soldater i de væpnede styrkene. Deres erklæringer ble myndighetenes viktigste informasjonskilde. Etter dette første ediktet forstod ikke Illuminatus-ordenens ledelse alvoret i situasjonen. Utad respekterte de ediktet og distribuerte kopier til medlemmene med beskjed om å nedlegge ordenens virksomhet. Innad var holdningen at stormen kom til å legge seg, og ved å ligge lavt noen måneder kunne ordenen igjen trygt fortsette sin virksomhet.
Den 2. mars 1785 kom neste edikt fra kurfyrsten, der han eksplisitt forbød Illuminatus-ordenen. I februar 1785 ble en skriftlig henvendelse fra medlemmer av ordenen om retten til å forsvare seg mot anklager avvist. Sammen med forbudet kom det en aksjon fra myndighetene, med straffeforfølgelse av sentrale medlemmer, på grunn av ordenens «degenererende karakter» som det het i ediktet. Medlemmer ble fratatt alle deres eiendeler. Offentlig ansatte mistet jobben uten videre. Professorer ved universiteter og lærere i grunnskolene led samme skjebne. Universitetsstudenter som var adepter mistet retten til å studere, og ble i mange tilfeller landsforvist. Soldater og offiserer i hæren fikk immunitet om de hjalp myndighetene. Det samme gjaldt konsuler.
På dette tidspunktet hadde Weishaupt flyktet fra Bayern. Han forlot universitetet i februar, to uker før politi-razziaene startet i hjembyen Ingolstadt, angivelig fordi universitetets bibliotekar nektet å kjøpe to bøker som Weishaupt trengte i undervisningen. Han dro da til den frie riksstaden Regensburg, hvor myndighetene i Bayern ikke hadde myndighet. Regensburg lå midt inne i Bayern, og bayerske myndigheter ville ha ham utlevert. Han dro derfor fra Regensburg til Gotha hvor hertugen Ernst Ludwig gav ham beskyttelse. I denne perioden skrev Weishaupt mange forsvarsskrifter for ordenen. I disse skriftene presenterte han ordenens ideologi, og forsvarte seg mot angrep fra tidligere medlemmer.
Hans hjem i Landshut ble ransaket 11. oktober 1786, og man fant da mer enn 200 brev mellom Weishaupt og Areopagittene, og interne dokumenter fra ordenen med tabeller over symboler, ordenens interne kalender, dens geografiske dekknavn, emblemer, statutter, og innvielses-seremonier. Myndighetene publiserte deler av dokumentene i 1787 under navnet Einige Originalschriften des Illuminatenordens (Noen av Illuminatus-ordenens originalskrifter). Under tittelen Geschichte des Illuminaten-Ordens von Fr. X. Zwack  ble medlemslister offentliggjort i 1787, og senere gjengitt i bokform i 1975 under tittelen det hemmelige forbundet Illuminati.
Myndighetene fant også et kortfattet skriv forfattet av Zwack med tittelen Gedanken über den Selbstmord (tanker om selvmord),, og resepter for å fremstille giftig parfyme, som tydet på at medlemmene beskyttet ordenen med selvmord. De fant beskrivelser av en maskin for å destruere hemmelige papirer, resepter på å fremstille hemmelig blekk, metoder for å forfalske segl, en euologi som forsvarte ateisme, og planer om en egen avdeling for kvinner innenfor ordenen.
Blant dokumentene hos Zwack var metoder for å tilveiebringe abort. Da Weishaupt bodde i Ingolstadt, døde hans første kone den 8. februar 1780. Hennes søster arbeidet hos ham som hushjelp, og Weishaupt ventet på en skriftlig tillatelse til å gifte seg med henne, da han oppdaget at hun var gravid. Desperat over at vielsen muligens aldri ble innvilget – det tok tre år før svarbrevet kom, hadde han vurdert abort. I august 1783 innrømmet han forholdene i et privat brev til Hertel, som var et av ordenens prominente medlemmer. Brevet kom i myndighetenes hender, og ble publisert i Nachtrag von weiteren Originalschriften for å stigmatisere ordenen med en privat skandale omkring dens overhode. Weishaupt forsvarte seg på en klønete måte mot dette i pamfletten Kurze Rechtfertigung meiner Absichten.
Senere gjorde myndighetene andre beslag hos Baron Thomas Maria de Bassus (1742-1815), alias «Hannibal», som ble mistenkt å være medlem grunnet sitt nære vennskap med Zwack. Bassus var primus motor for den første utgivelsen av Goethes roman Den unge Werthers lidelser på italiensk i 1782. Politirazziaen avslørte intet nytt, bortsett fra at ordenen ikke adlød det første ediktet. Beslagene hos Baron Bassus ble publisert under navnet Nachtrag von weiteren Originalschriften (Supplement til originalskriftene).
Den 16. august 1787 kom kurfyrstens tredje edikt: Alle som fortsatte ordenens arbeid skulle rettsforfølges, og lignende organisasjoner ble strengt forbudt. De som rekrutterte nye medlemmer kunne straffes med dødsstraff. Nye medlemmer skulle fratas all eiendom og landsforvises.
De siste krampetrekningene
Etter det siste ediktet fra kurfyrsten var organisasjonen død i Bayern. Weishaupt skrev forsvarsartikler fra Gotha, uten å etablere Illuminatus igjen, selv ikke etter oppfordringer fra den dansk-norske hertugen Fredrik Christian av Augustenborg.
Derimot prøvde Johann Christoph Bode å stable ordenen på beina igjen. Han var en intellektuell embedsmann og frimurer med sans for opplysningsfilosofi. Han deltok på frimurerkonventet i Willhelmsbad der Knigge skapte konfrontasjon mellom frimurere og illuminater, og ble rekruttert til Illuminatus-ordenen av Knigge på konventet. Fra 1778 holdt han til i Weimar. Da Knigge forlot ordenen og Weishaupt hadde flyktet, var Bode i praksis lederen.
Han ble hemmet av at stadig flere av de tyske statene innførte lignende forbud som i Bayern, men forsøkte å bygge organisasjonen på nytt, særlig knyttet opp mot frimureriet. I 1787 stiftet han «Forbundet av tyske frimurere» for å utbre Illuminatus-ordenen i nye former. Denne organisasjonen ble fort utvannet til et radikalt frimureri.
Særlig en episode i Bodes liv ble grobunn for mange av konspirasjonsteoriene omkring Illuminatus-ordenen. I 1787 besøkte han og et annet ordensmedlem ved navn Baron William von dem Busche radikale franske frimurere i losjen «Philaletene» (Loge des Philalèthes) i Paris. Losjen var påvirket av Ordenen av Gull- og Rosenkorset, som Bode betraktet som en mektig rival innenfor frimureriet. Man vet lite om møtets samtaleemner, men i teoriene om at ordenen stod bak den franske revolusjonen er dette et kjernepunkt. Bode døde i 1793, og med ham døde Illuminatus-ordenen ut.
Det eneste minnet etter ordenen i dagens Ingolstadt er en minnetavle på bygningen hvor forsamlingssalen befant seg. Bygningen ligger i Theresienstraße 23 (tidligere Am Weinmarkt 298 ) i dagens fotgjengersone.
Konspirasjonsteorier
Selv om ordenen var død, var myndighetene i Bayern ute av stand til å innse det. De hadde mistanke om at den hadde forutsett reaksjonene fra myndighetene, og nøye planla sin eksistens under andre former. Da den franske revolusjonen var et faktum, trykte de opp publikasjonen Die neuesten Arbeiten des Spartacus und Philo in dem Illuminaten Orden og Illuminatus Dirigens oder Schottischer Ritter, der ordenen ble mistenkt som revolusjonens drivkraft.
Den 15. november 1790, under påvirkning av jesuitten Frank, innledet kurfyrsten Karl Theodor av Bayern en ny offensiv mot en antatt orden. I 1791 offentliggjorde politiet i München en liste over 91 angivelige medlemmer, og rettsforfulgte virkelige eller fiktive medlemmer. Ingen var trygge, og en rekke personer ble ofre for kurfyrstens paranoia. Forfølgelsene av innbilte fiender opphørte ikke før kurfyrstens bortgang i 1799. I Wien var Leopold Hoffmann, redaktøren av Wiener Zeitschrift, som selv hadde vært medlem av Illuminati i Wien, overbevist om at Illuminati infiltrerte frimureriet som han selv tilhørte, og sa opp jobben ved Universitetet i Wien i 1792 for å bekjempe ordenen. Sammen med legen Dr. Zimmermann fra Hannover skrev de artikler om at den franske revolusjon ble iscenesatt av ordenen. Etter at tidsskriftet ble nedlagt i 1793, ble det spredt 14 pamfletter i Wien med de samme påstandene.
I 1797 dukket det opp teorier om Illuminatus som en kraft som stod bak mye av det man så på som negativt i verden. Den franske jesuitten Augustin Barruel gav da ut første bind av firebindsverket Mémoires pour servir à l’histoire du Jacobinisme (Memoarer til belysning av jakobinismens historie). De tre neste bindene kom dette året og året etter, og en engelsk oversettelse ble utgitt omtrent samtidig. Boken ble utgitt på nytt så sent som i 1995. I 1797 utga også den skotske professoren John Robison Proofs of a Conspiracy (Bevis på en konspirasjon). Begge bøkene hevdet at det stod en hemmelig organisasjon bak den franske revolusjonen, og at det som så ut som kaos og tilfeldige hendelser i virkeligheten var styrt av denne organisasjonen.
Mémoires pour servir à l’histoire du Jacobinisme
Barruel hevder i første bind at opplysningsfilosofene planla å angripe kirken og det bestående samfunn. I bind to sier han at frimureriet, og da i særdeleshet den franske frimurerordenen Grand Orient gjennomgående var preget av opplysningsideer. Han hevdet at Grand Orient hadde forberedt revolusjonen, og at ledelsen i 1776 ga sine medlemmer beskjed om å forberede et opprør. I bind tre går han løs på Illuminatus-ordenen, og bygger i stor grad på dokumentene som ble offentliggjort av de bayerske myndighetene i tillegg til pamfletter og andre utgivelser fra tidligere medlemmer som ville kritisere organisasjonen etter at den var blitt forbudt.
Barruel omtaler Weishaupt som et «ondt geni», og forteller at det var han, og organisasjonen hans, som stod bak hele den store konspirasjonen. I det fjerde bindet forklarer han nærmere hvordan Weishaupt og Illuminatus-ordenen utløste den franske revolusjonen i fire faser. Den første var oppbyggingen av ordenen som en hemmelig, hierarkisk organisasjon. Den andre fasen var at ordenen infiltrerte og etter hvert tok over frimurerordenen, og på den måten fikk tusenvis av lydige medlemmer. Den tredje fasen kom etter at Illuminatus var forbudt i Bayern. Man gikk da under jorden og drev konspiratorisk virksomhet, særlig rettet mot Frankrike. Man rekrutterte mektige menn, og fikk etter hvert kontroll over det franske frimureriet. Da var veien kort til fjerde fase, som var igangsettingen av den franske revolusjonen. Barruel understreker at Frankrike bare var starten, og at Illuminatus mål var å ta over hele verden.
Proofs of a Conspiracy
John Robisons bok Proofs of a Conspiracy forteller i grove trekk den samme fortellingen som Barruel. Boken vakte stor oppsikt, og kom i stadig nye utgaver både i Europa og USA. Forkortede utgaver utkom også på en rekke språk. Også han delte boken inn i fire hoveddeler, der han tok for seg frimureriet, Weishaupt og Illuminatus fram til 1785, Illuminatus' underjordiske aktivitet etter 1785 og til slutt hvordan dette resulterte i den franske revolusjonen.
Robison oppgav som motivasjon for å skrive boken at han selv hadde vært frimurer. På reise i Europa hadde han besøkt ulike frimurerlosjer og hadde blitt forbløffet og skremt over holdninger han møtte der. Han satte seg da fore å avsløre en skjult agenda om å knuse alle regjeringer og all religion. Videre fremstilling av konspirasjonen bygget han på dokumentene fra myndighetene i Bayern. Han så det som sin plikt å avsløre denne organisasjonen for resten av verden, og som Barruel ser han Adam Weishaupt som lederen for konspirasjonen som har som mål å styre hele verden. Sammenlignet med Barruel var Robisons fremstilling mer preget av paranoide og konspiratoriske tanker, samtidig som boken hans var mer lettlest enn Barruels massive verk.
Virkninger
Barruel og Robison fortalte i hovedsak det samme, var klar over hverandres bøker, og kommenterte dem. Sammen skapte de fundamentet for storslåtte konspirasjonsteorier, med Adam Weishaupt og Illuminatus-ordenen som en styrende kraft bak store samfunnsomveltninger. Siden kraften var skjult, kunne man se alt som en del av denne konspirasjonen. Dette er et trekk senere konspirasjonsteoretikere har utviklet videre. Selv krefter som jobber mot hverandre, som nazisme og kommunisme, kan bli sett på som redskaper for den skjulte lederen som styrer konspirasjonen.
I 1798 hadde teoriene spredt seg til USA. Pastoren Jedidiah Morse, faren til Samuel Morse, holdt en preken i Boston som var sterkt inspirert av Robisons bok. Morse fortalte tilhørerne om hvordan den hemmelige Illuminatus-ordenen stod bak den franske revolusjonen, og nå var etablert i USA og var klare til å ta over også dette landet. Morse fulgte opp med en trykt versjon av prekenen, og ganske snart ble flere og flere overbevist om at dette var realiteter. Det roet seg igjen i 1799, men i 1802 utkom boken Proofs of the Real Existence, and Dangerous Tendency, of Illuminism av presten og politikeren Seth Payson. Boken oppsummerer påstandene fra Barruel, Robison og Morse, og etablerte Illuminatuskonspirasjonene i USA. Den ble utgitt i nytt opplag i 2003. Paysons bok ble også brukt på den politiske arena av Anti-Masonic Party i USA. Partiet ble grunnlagt av Thurlow Weed i 1828, var fiendtlig innstilt mot frimureren Andrew Jackson, og stilte med kandidater under presidentvalgene i 1828 og 1832. Det fikk også innvalgt en rekke kandidater ved lokale valg. Partiet ble oppløst på nasjonal basis i 1835, men eksisterte i Pennsylvania frem til 1838.
Den tyske konservative teologen Johann August von Starck hadde hatt kontakt med Barruel og hjulpet ham med kildemateriell. Skuffet over resultatet Barruel kom med, laget han sin egen utgave av teorien. I 1803 gav han ut tobindsverket Der Triumph der Philosophie im Achtzehnten Jahrhundert (Filosofiens triumf i det 18. århundre). Boken fortalte stort sett den samme historien som Baruell og Robison, men det at den var på tysk gjorde at tankene nådde nye grupper mennesker.
I Frankrike ble påstandene gjentatt i en rekke publikasjoner på 1800-tallet. De dannet igjen grunnlaget for en artikkel i Edinburgh Review i juli 1906 av Una Birch, publisert i 1911 under tittelen Hemmelige selskaper og den franske revolusjon. Det finnes, som nevnt, ingen beviser for at Bode diskuterte den franske revolusjon med den franske frimurerlosjen «Philaletene» i 1787. Tesen om at Illuminatene stod bak den franske revolusjonen mangler ethvert grunnlag. Likevel er dette et av kjernepunktene i denne litteraturen.
Disse første teoriene har blitt tatt opp av stadig nye personer og grupperinger. Gjennom årene har Illuminatus-ordenen blitt anklaget for å stå bak den franske revolusjonen og den amerikanske revolusjonen, for å styre den britiske kongefamilien, for å ha opprettet og ha kontrollen med FN, EU, WHO, WTO og mange andre internasjonale organisasjoner, for å spre ateisme og for å være i en allianse med utenomjordiske for å ta over jorden. Teoriene om ordenen har vist seg svært elastiske, og dukker opp i svært ulike miljøer og sammenhenger.
Barruels og Robisons konspirasjonsteorier er fortsatt en kilde til fascinasjon for mange høyreekstreme grupper. Eksempler er Nesta Webster, en kjent engelsk fascist og konspirasjonsteoretiker fra 1920-tallet, den ekstremt konservative amerikanske politiske organisasjonen John Birch Society og den amerikanske kristenkonservative fjernsynspredikanten Pat Robertson som har sammenliknet påståtte hemmelige maktgrupperinger i blant annet homo- og kvinnebevegelsen med illuminater ledet av Satan. Antisemittiske konspirasjonsteoretikere som Des Griffin og Jan Udo Holey (opptrer ofte under pseudonymet «Jan van Helsing»), drømmer stadig opp nye spor av ordenen, og knytter høyreradikalisme til anti-illuminatisk paranoia.
I populærkultur
Siden konspirasjonsteoriene omkring Illuminatus-ordenen har blomstret siden begynnelsen av 1800-tallet, dukker de naturlig nok ofte opp i bøker, film, musikk og lignende. Den følgende oversikten er ikke komplett, men peker på noen eksempler.
Diana Haddad
Diana Joseph Haddad (arabisk: ديانا جوزيف حداد; født 1. oktober 1976 i Bsalim i guvernementet Libanonfjellene i Libanon) er en libanesisk sangerinne. Hun er ved siden av Haifa Wehbe blant de mest kjente libanesiske sangerinner i det arabiske språkområde.
Liv og virke
Diana Haddad ble født i den lille kristne landsbyen Bsalim i distriktet Matn i det sentrale Libanon. Faren Joseph Haddad var maronitt, og moren Mouna Haddad muslim.
Hun har bosatt seg i De forente arabiske emirater, og har begge statsborgerskap.
Hun synger på en rekke arabiske dialekter, ikke bare på den libanesiske men også beduin, khaliji, irakisk, marokkansk og egyptisk. Mennes karriere har svinget opp og ned, og har frembragt en relle minneverdige singles. Mest kjent er sanger som «Saken» og «Ammanih» i 1990-årene, «Mani Mani», «Mas & Louly» og «Ya Aibo» i 2000-årene, «La Fiesta» og «Ela Hona» i 2010-årene.
Cuba under Sommer-OL 1924
Cuba under Sommer-OL 1924. Ni sportsutøvere fra Cuba deltok under Sommer-OL 1924 i Paris. De vant ikke noen medaljer.
Svarte svingende
Svarte svingende er et norsk jazz-pop-band, etablert i Oslo i 1991.
Alfsen
Alfsen er et etternavn basert på et patronymikon, sønn av Alf.
Kjente personer med etternavn Alfsen:
Zeng Peiyan
Zeng Peiyan (kinesisk: 曾培炎, pinyin: Zēng Péiyán; født i desember 1938 i Shaoxing i Zhejiang i Kina) er politiker i Folkerepublikken Kina. Han var mellom 2002 til 2007 medlem av Det kinesiske kommunistiske partis politibyrå og fra 2003 til 2008 medlem av Kinas statsråd og visestatsminister. Han betraktes som medlem av «Shanghaiklikken».
Zeng Peiyan er utdannet ingeniør og tok sitt avsluttende studium ved Tsinghuauniversitetet i Beijing.
Frengen kirke
Frengen kirke er en kirke fra 1972 i Indre Fosen kommune, Trøndelag fylke.
Byggverket er i tre og har 90 plasser. Det ble opprinnelig innviet som gravkapell og siden tatt i bruk som kirke. Sognets navn er Sør-Stjørna.
Coomaniini
Coomaniini er en liten, men gammel gruppe av biller som hører til familien kortvinger (Staphylinidae). .
Utseende
En gasnke stor, avlang, mørkt brunlig kortvinge. Hodet er nærmest trekantet med små fasettøyne, antennene nokså korte. Pronotum er avrundet firkantet, dekkvingene jevnbrede, litt lengre enn pronotum. Bakkroppen er nokså lang, litt kjegleformet.
Utbredelse
Den eneste kjente arten i gruppen er beskrevet fra Vietnam, men er også kjent fra Malaysia og Filippinene.
Pammenes av Theben
Pammenes (gresk: Παμμένης; død ca. 354-353 f.Kr.) var en gresk hærfører fra Theben som var dyktig og godt kjent på 300-tallet f.Kr. Han var forbundet med Epaminondas med både politiske som vennskapelige bånd. Epaminondas fostret Pammenes til å bli hans etterfølger, og «selv om Pammenes aldri oppnådde det opphøyde omdømme til sin mentor, ble han uansett meget høyt ansett av sine ettertid.» Plutark priset Pammenes  og likestilte ham Aristides og Agesilaos.
Zhang Daoling
Zhāng Líng (tradisjonell kinesisk: 張陵; forenklet kinesisk: 张陵) eller Zhāng Dàolíng (張道陵; 张道陵; angivelig født 34 i Pangeng i dagens Jiangsu, død 156 ved Qingchengshan i dagens Sichuan, dødsår også angitt som 178), stilnavn Fǔhàn (輔漢; 辅汉), også kalt blant annet Den himmelske mester Zhāng (張天師 eller 张天师; Zhāng Tiānshī), var en mann under Det østlige Han-dynastiet som blir tilskrevet grunnleggelsen av den «daoistiske» tianshi-bevegelsen, «De himmelske mesternes vei», også kalt «de fem skjepper ris' vei». I noen daoistiske sekter regnes han som en av «de fire himmelske mestere» (四大天師) sammen med Ge Hong, Xu Xun og Sa Shoujian.
Pammenes av Theben
I 371 f.Kr., da Megalopolis ble grunnlagt, da det var oppfattet som at Sparta kunne angripe de som drev på med arbeidet, ble Pammenes sendt av Epaminondas som hærfører av en gruppe på 1000 håndplukkede soldater for å forsvare dem og overvåke byggen av festningen. Året etter var det en gruppe innbyggere i Megalopolis som ville oppløse dette samfunnet og de dro tilbake til sine egne steder. Det ble deretter sendt bud til Mantineia og andre på Peloponnes for støtte. De i Megalopolis som motsatte oppløsningen av staten sendte bud på støtte fra thebanerne og Pammenes marsjerte med 3000 fotsoldater og 300 kavalerister. Med denne styrken nedkjempet Pammenes fienden, og tvang de som hadde forlatt Megalopolis til å dra tilbake.
Zhang Daoling
Zhāng Dàolíng regnes ofte som den «religiøse daoismens» grunnlegger, men til tross for dette er det usikkert om han i det hele tatt har eksistert.
Pammenes av Theben
Da unge Filip, den framtidige konge av Makedonia, ble sendt som gissel til Theben, ble han plassert under omsorgen til Pammenes. De to hadde tilsynelatende gjensidig respekt for hverandre, kanskje også et vennskap, som varte fra deres tidlige år sammen i Theben. Pammenes ble i antikke kilder omtalt som hengitt til paiderastia. Det er vanskelig å si i hvilken grad man skal ha tillit til de beskrivelsene, blant annet at da Filip II av Makedonia var under hans omsorg, skal Pammenes ha hatt et homoseksuelt forhold til den unge prinsen.
Da Artabazos II av Frygia i 356 f.Kr. mot Artaxerxes II, kongen av Perserriket, ledet Pammenes en styrke på 5000 fra Theben for å gi støtte til Artabazos. Han beseiret fienden i to store slag. Men Pammenes' suksess bidro også til hans eget fall. Hans popularitet synes å ha blitt et horn i siden av Artabazos, og han mistenkte eller hevdet at Pammenes drev intriger med fienden, arresterte ham og overleverte ham til sine brødre, Oxythras og Dibiktos. Deretter forsvinner Pammenes ut av historien, antagelig ble han henrettet. «Drapet på den dyktigste militære leder i Boiotia siden Pelopides og Epaminondas var den største misbruk av verdifullt talent da Theben senere var i sårt behov for det.»
Manovo-Gounda St. Floris nasjonalpark
Manovo-Gounda St.Floris nasjonalpark ligger i prefekturatet Bamingui-Bangoran, i Den sentralafrikanske republikk, ved grensen til Tsjad. Parken ble innlemmet på verdensarvlista i 1988 på grunn av sin imponerende biodiversitet.
De første delene av parken ble fredet i 1933 som Oubangui-Chari nasjonalpark. Den skiftet navn til Matoumara i 1935 og til St.Floris nasjonalpark i 1940. St. Floris ble utvidet i 1960 og 1974, og parken fikk dens nåværende navn og utstrekning i 1979. På grunn av krypskyttere, som fryktes å ha avlivet opptil 80% av dyrelivet i parken, og mordet på fire viltforvaltere, ble parken i 1997 oppført på listen over Truede verdensarvsteder.
USS «Ronald Reagan» (CVN-76)
USS «Ronald Reagan» (CVN-76) er et amerikansk hangarskip i Nimitz-klassen med hjemmehavn på Naval Air Station North Island i California.
René Klingbeil
René Klingbeil (født 2. april 1981 i Berlin) er en tysk tidligere fotballspiller, som sist spilte for FC Carl Zeiss Jena i Regionalliga Nordost i Tyskland. Han spilte for Viking FK i fra 2007 frem til sommeren 2008. Han spilte på samtlige plasser i forsvar, men hovedsakelig som venstreback.
Han startet sin profesjonelle karriere i 1998 med Borussia Mönchengladbach. I 2003 gikk han til Hamburger SV og spilte 51 kamper der inntil han gikk gratis til Viking i 2007. Han spilte sin siste kamp for Viking i UEFA Cup-kvaliken mot Vetra fra Litauen og returnerte deretter til Tyskland.
Verdenscupen i alpint 1976/77
Sesongen 1976/1977 i den alpine verdenscupen startet 10. desember 1976 i Val-d’Isère, og ble avsluttet 26. mars 1977 i Sierra Nevada. Det ble arrangert 30 renn for herrene (10 i utfor, storslalåm og slalåm). For kvinnene ble det arrangert 24 renn (8 i utfor, storslalåm og slalåm). I tillegg kom tre kombinasjonskonkurranser.
Denne sesongen var et mellomår uten ski-VM eller OL.
Hasselvika kirke
Hasselvika kirke er en langkirke fra 1951 i Indre Fosen kommune, Trøndelag fylke.
Byggverket er i tre og har 200 plasser.
Ningshaosletten
Ningshaosletten (kinesisk: 宁绍平原, pinyin: Ningshao pingyuan, forkortelse for Ningbo-Shaoxing-sletten) er en kystslette nordøst i den kinesiske provinsen Zhejiang. Sammen med Hangjiahusletten (杭嘉湖平原) utgjør den det som kalles Zhebeisletten (浙北平原, «Nord-Zhejiang-sletten»).
Kystsletten er oppkalt etter de to større byene Ningpo 宁波 og Shaoxing 绍兴.
Bertil Wilhelmsson
Bertil Wilhelmsson (født 11. november 1926, død 9. juli 1992) var en svensk tegneserietegner, den første som tegnet Fantomet på lisens i Sverige. Wilhelmsson begynte å tegne tegneserier i 1953, da som tusjer på serien Olli, som var laget av kameraten Nils Egerbrandt. Denne serien ble utgitt i bladet Tuff og Tuss fra Serieförlaget (senere Semic).
Vektløfting under Middelhavslekene 1967
Vektløfting under Middelhavslekene 1967. Vektløfting var en av flere sporter under de femte middelhavslekene ble arrangert i Tunis i Tunisia i perioden 8. til 17. september 1967. Det var fjerde gangen som vektløfting var med på programmet under Middelhavslekene. Det ble konkurrert i sju vektklasser, kun for menn. Frankrike ble beste nasjon med fire gullmedaljer foran Italia med to.
Bertil Wilhelmsson
Rundt 1961, da den daværende tegneren av Fantomet-stripene, kom det svenske Fantomen-bladet i materialmangel, da nesten alt eksisterende Fantomet-materiale hadde vært publisert. Dermed fikk de i gang en egen produksjon av Fantomet på lisens, og Bertil Wilhelmsson ble deres første tegner. Wilhelmssons første historie, «Skatten i dödskallegrottan» ble utgitt i 1963. Den aller første historien i det norske Fantomet-bladet, «Dobbeltgjengerne», var tegnet og skrevet av Bertil Wilhelmsson.
I 1966 flyttet Wilhelmsson til Spania, og bodde der til slutten av 1970-tallet. I 1976 innledet han et samarbeid med Özcan Eralp på Fantomet-stripene, der Wilhelmsson tegnet skisser og Eralp tusjet. Wilhelmsson tegnet Fantomet fram til 1988.
Baciccia
Giovanni Battista Gaulli (født 8. mai 1639 i Genova, død 2. april 1709 i Roma), bedre kjent som Baciccia, var en italiensk maler.
Liv og verk
Baciccia var en av den italienske barokkens fremste portrett- og dekorasjonsmalere. Hans stil var påvirket av Rubens og van Dyck. Han var Berninis kollega, virksom i Roma, hvor han skapte interiører som var trompe l'oeil-mesterverk, for eksempel taket i kirken Il Gesù (1668–1683).
The Legend of Bonnie and Clyde (sang)
«The Legend of Bonnie and Clyde» er en amerikansk sang med melodi og tekst av Merle Haggard og Bonnie Owens. Haggard spilte den inn. Sangen ble utgitt på singlen Capitol 2123 i februar 1968.
«The Legend of Bonnie and Clyde» ble Haggards fjerde sang øverst på den amerikanske Billboard Hot Country Singles-listen. Sangen tilbrakte to uker som nummer én og lå på listen sammenlagt i fjorten uker.
Den handler det berømte forbryterparet med samme navn: Bonnie Parker og Clyde Barrow.
Norsk versjon
Berit Faaberg har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Legenden om Borghild og Claus».
SUS under OL
SUS (Samveldet av uavhengige stater) deltok i olympiske leker etter Sovjetunionens oppløsning. Egentlig var det SUS og Georgia som deltok sammen, og den offisielle benevnelsen var Det forente laget (engelsk: Unified team og fransk: Equipe unifée), med landskoden EUN. Laget ble til for å muliggjøre at utøvere fra det tidligere Sovjetunionen kunne delta i Vinter-OL 1992 i Albertville og Sommer-OL 1992 i Barcelona. Laget erstattet Sovjetunionen også i EM i fotball 1992 og VM i ishockey 1992. Laget konkurrerte under OL-flagget.
Deltakende stater
Da Sovjetunionen ble oppløst i 1991, ble de 15 tidligere sovjetrepublikkene selvstendige stater. 11 av dem dannet SUS i desember 1991, mens Georgia ble medlem i 1993. Til tross for at Georgia ennå ikke var med i SUS, var det disse 12 nasjonene som deltok som Det forente laget i OL, EM- og VM-sluttspill i 1992. Etter 1992 etablerte alle de tidligere sovetrepublikkene egne nasjonale olympiske komiteer, og har siden deltatt som selvstendige nasjoner.
De baltiske statene, Estland, Latvia og Litauen var aldri en del av SUS, og deltok som selvstendige nasjoner allerede i 1992.
Boron
Boron var en mann i J.R.R. Tolkiens fiktive verden Midgard, som levde i Estolad, øst for Doriath, i det første tidevervet. Han var sønn av Baran, fra Bëors hus. Hans bror var Baranor. Han hadde en sønn ved navn Boromir.
MF «Beffen»
MF «Beffen» er en liten ferge som tar passasjerer over Vågen i Bergen, nærmere bestemt mellom Bryggen og Nykirkekaien. Gjennom over et århundre i drift har Beffen blitt en del av bybildet og nærmest en institusjon å regne for bergenserne.
Driften av fergen har i flere perioder slitt med dårlig økonomi, men har blitt sponset av privatpersoner og bedrifter for å holde driften gående.
Båten har en motor på 22,5 hk og turen tar litt mer enn 2 minutter. Mange bruker båten til jobb og skole. Navnet «Beffen» er en folkelig uttale av forkortelsen B.E.F. som står for Bergens Elektriske Færgeselskab. Den folkelige formen er etterhvert blitt navnet på fergen som trafikkerer den siste gjenværende ruten til B.E.F.
Historie
I 1894 tok bergenseren J.C. Troye initiativ til å starte selskapet, og første ferge var i drift 1. august samme år. I 1896 var det drift av flere ferger på Vågen, mellom Dreggen og Murallmenningen og mellom Bradbenken og Holbergsallmenningen. I en kort periode var det også et trekantsamband mellom Vågsbunnen – Bradbenken og Tollboden.
3. juni 2012 ble «Beffen» løftet av Vågen og fraktet til Nordåsvannet i forbindelse med Lions Club Fanas årlige «Kolibrifest» til inntekt for CARF. Under arrangementet gikk «Beffen» i rute mellom Sjøsportsenteret, Marmorøyene og Bergens Roklub.
1. juni 2015 ble EF «Beffen» satt i rute der hvor MF «Beffen» gikk. I 2019 ble de tre fergene lagt ut for salg. For at de ikke skulle forsvinne fra Bergen, fikk Bergen kystkultursenter støtte fra kommunen og næringslivet til å kjøpe dem og fortsette fergedriften.
Strufossen
Strufossen er en foss i Gaular, Sogn og Fjordane. Den ligger i Eldalsdalføret, et stykke øst for Føllingsvatnet, ca. 4 km fra Eldalsosen. Riksvei 13 ligger på nordsiden av elven, tilkomst til fossen ved privat vei til Indre Eldal, bruk 3 (Øykjebotnen). Fossestien går forbi fossen nedenfor fossefallet.
Fossen er del av det vernede Gaularvassdraget.
Les Awirs kraftverk
(Les) Awirs kraftverk  (Electrabel Centrale Awirs) er et varmekraftverk i det østlige Belgia, noe øst for Liège. Det har en installert produksjonskapasitet på 650 MW. Anlegget stod ferdig i 1965. Brenselstypen er naturgass, bitumenøst (stein-)kull, og tungolje. Operatør er energiselskapet Electrabel.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 2 064 610 tonn.
Liste over presidentene for Romanias deputertkammer
Deputertkammerets president er leder for underhuset i Romanias parlament.
Jin Renqing
Jin Renqing (kinesisk: 金人庆, pinyin: Jīn Rénqìng, født i juli 1944 i Suzhou i provinsen Jiangsu i Kina, død 28. august 2021 ) var en kinesisk politiker. Han var finansminister i Folkerepublikken Kina fra 2003 til 2007, medlem av Sentralkomiteen for Det kinesiske kommunistparti og stedfortredende leder for senteret for utviklingsforskning tilknyttet den kinesiske regjeringen.
Karriere
Jin hardde stillinger som kommisjonær for Statens skatteadministrasjon, viseguvernør i provinsen Yunnan, stedfortredende generalsekretær for Statsrådet og eksekutiv viseborgermester i Beijing.
Han var finansminister fra 2003 til han bad om avskjed i en alder av 63 år i august 2007 av personlige grunner. I hans periode nøt Kina en sterk økonomisk vekst og en oppbygning av reservene i utenlandsk valuta, men også en økning av underskuddet i handelsbalansen med USA.
Fratreden
Hongkong-mediene spekulerte raskt rundt en sex-skandale da han trådte tilbake. Den 8. september 2007 meldte «Ming Pao» at Jin var i forvaring og assisterte sikkerhetsmyndighetene i deres undersøkelser.
I juni 2011 offentliggjorde WikiLeaks et amerikansk diplomatisk telegram datert 20. september 2007 som hevdet at Jin var blitt avsatt på grunn av en sexskandale som involverte en kvinnelig etterretningsagent fra Taiwan. Telegrammet hevdet at den angivelige spionen hadde hatt forhold med en rekke kinesiske politikere, blant annet også tidligere landbruksminister Du Qinglin, Qingdaos tidligere partisekretær Shicheng og China Petroleum and Chemical Corporation (Sinopec)s formann Chen Tonghai.
Wernigerode
Wernigerode er en by i landkretsen Harz i den tyske delstaten Sachsen-Anhalt.
Geografi
Byen ligger ca. 250 moh. ved nordøstranden av fjellområdet Harz og ved foten av nordtysklands høyeste fjell Brocken. Wernigerode ligger til Bundesstrasse 6 og Bundesstrasse 244 og langs jernbanelinjen Halberstadt–Vienenburg, som forbinder Halle (Saale) og Hannover.
Historie
Det finnes ingen sikre kilder til å avgjøre tidspunktet for den første bosetting på stedet. Den siste stavelsen i byens navn kommer av (zu) roden som betyr å rydde (land), og dermed forteller at urskogen måtte ryddes for å gi plass til byen.
Stedet nevnes skriftlig første gang i 1121 i forbindelse med grev Adalbert zu Haimar. Grevene kalte seg senere zu Wernigerode. Byrettigheter ble tildelt Wernigerode i 1229 og 775-års jubileet til minne om dette ble feiret i 2004.
Etter at grevene av Wernigerode døde ut i mannlig linje i 1429 ble Wernigerode sete for grevene zu Stolberg som regjerte over området helt til 1714. Da måtte slekten avgi makten til Brandenburg-Preussen. Under den tyske bondekrigen i 1525 ble flere klostre i egnen plyndret og delvis ødelagt, bl.a. klosteret Himmelpforten i det som nå er bydelen Hasserode. Plyndringer og ødeleggelser gjennom brann under tredveårskrigen påførte befolkningen i området store lidelser.
Mellom 1807 og 1813 var Wernigerode en del av det Napoleons kongerike Westfalen, før byen ble innlemmet i den prøyssiske landkretsen Osterwieck i den prøyssiske provinsen Sachsen. Men grev Henrich zu Stolberg-Wernigerode fikk 1825 igjennom at Wernigerode skulle være sete for en egen landkrets innenfor regjeringsdistriktet Magdeburg.
Fra andre del av det 19. århundre opplevde Wernigerode økende turisme og i tillegg en sterk industrialisering med produksjon av maskiner og verktøy, elektromotorer, farmasøytiske produkter, sjokolade, skrivevarer og byggstoffer. Bydelen Hasserode har gitt navn til et av Tysklands større bryggerier, Hasseröder.
Severdigheter
Sentrum av byen består for en stor del av bindingsverkshus. Slottet i nygotisk stil som troner over byen er et av Wernigerodes vartegn. Det vakre rådhuset er fra 1490-årene. Den smalsporete Harzer Schmalspurbahn som går gjennom Harz, starter i Wernigerode.
Just Jim
Just Jim er en amerikansk stumfilm fra 1915, regissert av O.A.C. Lund.
Handling
Etter å ha blitt løslatt fra fengsel, vender Jim (spilt av Harry D. Carey) tilbake til hans gamle nabolag i Chinatown, fast bestemt på å leve et lovlydig liv. Når han hører en kvinnes rop fra et hus, og går inn for å undersøke saken. I sitt delirium tar den døende kvinnen feil av Jim for Tom, hennes egen nevø. Hun overlater til ham å levere en pakke, til datteren hennes Rose.
Men før Jim kan lykkes med dette, får Tom ham arrestert. Men Jim stikker av underveis til fengsel, og til slutt finner han igjen Rose. Han gir henne pakken, som inneholder papirer som identifiserer en guvernør som hennes biologiske far. Men for å fullføre oppgaven sin tar han med seg Rose til faren sin. Men han får problemer på grunn av kinesiske smuglere som forsøker å kidnappe ham.
Jiaozhou
Jiaozhou (eller Kiaochow, Kiauchau, Kiao-Chau, Kiautschou, Jiaozhoubukta; kinesisk: 胶州湾) er en havbukt vest for byen Qingdao på Shandonghalvøyas sydøstside på Kinas østkyst. Ved bukten ligger også den historiske hovedbyen Jiaozhou, som er en forstad til Qingdao og har 188 192 innbyggere (1999). Denne omtales som Kiaochow, Kiauchau eller Kiao-Chau på engelsk og Kiautschou på tysk.
Et 552 km² stort område rundt bukten var mellom 1898 og 1914 en tysk koloni (en tysk misjonsstasjon var blitt grunnlagt der allerede 1. november 1897), hvis administrative hovedstad var Qingdong. I 1912 hadde kolonien ca. 200 000 innbyggere, der rundt 400 var tyskere. Området ble besatt av japanerne under første verdenskrig og ble ved Versaillesfreden gitt til Japan.
Geografi
Jiaozhoubukta ligger på sørkysten av Shandonghalvøya i Øst-Kina. Den skiller Huangdao fra Qingdao by og grenser opp til Jiaozhou og Jiaonan.