cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Isalbet Juarez
Senior
Han fikk sølv på 400 meter ved det italienske innendørsmesterskapet i friidrett 2012, som ble arrangert i februar 2012. Gullet gikk til Lorenzo Valentini, som løp på 46,88, mens Juarez løp på 47,17, som var ny personlig rekord. Senere på året deltok han ved EM i friidrett 2012, der Italia ble slått ut i innledningsheatet på 4 x 400 meter.
I februar 2013 fikk han gull på 400 meter ved det italienske innendørsmesterskapet i friidrett, med tiden 47,11. I mars samme år deltok han ved EM i friidrett innendørs 2013. Han fullførte imidlertid ikke innledningsheatet sitt på 400 meter, og gikk ikke videre i konkurransen.
Io che non vivo (senza te)
«Io che non vivo (senza te)» er en italiensk sang med melodi av Pino Donaggio og tekst av Vito Pallavicini.
Den britiske sangeren Dusty Springfield hørte den på Sanremo-festivalen i 1965, hvor den ble fremført av Donaggio og hans teampartner Jody Miller. Springield presenterte den for TV-produsent Vicki Wickham og The Yardbirds' manager Simon Napier-Bell, som skrev en engelsk tekst til sangen. Den engelske tittelen er «You Don't Have to Say You Love Me».
Sangen på ble utgitt på single for Philips 28. mars 1966. Produsent var John Franz. Den ble en stor hit og vedblir å være én av de sangene som mest identifiseres med henne.
Sangen viste seg å være så populær i USA at Springfields album Ev'rything's Coming Up Dusty ble utgitt der med en liten endring av sporenes rekkefølge og fikk tittel etter slagersinglen.
I 2004 kom sangen som nummer 491 på Rolling Stones liste over The 500 Greatest Songs of All Time.
Coverversjoner
I 1976 ga popgruppen Guys 'n' Dolls sangen nytt liv for en ny generasjon.
Andre coverversjoner av den italienske originalen ble blant annet spilt inn på fransk («Moi, qui ne deux vivre») av Richard Anthony, tysk («Alle meine Träume») av Conny Brocken og spansk («Yo que no vivo») av Iva Zanicchi.
Norske versjoner
Bente Aaseth og Viggo Sandvik har skrevet norske tekster. Aaseths versjon har tittelen «Gyllent løv blir grønt igjen». Sandviks versjon heter «Ensomhet».
Espen Olsen
Espen Olsen (født 13. mars 1979 i Lørenskog) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller.
Han spilte for Strømmen før han ble trener. Han kom til Strømmen fra Sogndal Fotball. Han kom til Sogndal fra Stabæk, som han signerte en 3½ års kontrakt med 20. august 2007, men han tilbragte deler av denne tiden på utleie hos Start.
Olsen kom til Stabæk fra Hamarkameratene, hvor han spilte 171 kamper og skåret 46 mål, for om lag én million kroner. Olsen har tidligere spilt for både Strømmen Idrettsforening samt Lørenskog Idrettsforening og på to sesonger scoret han 50 mål for sistnevnte i 2. divisjon.
Bakgrunn
Olsen kom til Ham-Kam foran 2002-sesongen, og ble året etter toppskårer i klubben, da laget rykket opp til Eliteserien i fotball. Han hadde ikke like stor suksess etter opprykket, og slet med å skåre mål, selv om han spilte de fleste kampene på topp sammen med Geir Frigård. Vårsesongen 2005 gikk heller ikke bra, med bare ett mål. Men da Ham-Kam kjøpte Markus Ringberg utviklet de to spissene et godt samarbeid, som for Olsens del resulterte i syv mål i løpet av høstsesongen. Med åtte mål ble han igjen lagets toppskårer, og han ble også kåret til årets spiller av lagets supportere.
Etter den positive høstsesongen i 2005 hvor han ble klubbens toppscorer med åtte mål ble Espen Olsen den største overraskelsen da Åge Hareide tok ut troppen til landslagets årlige januar-tur. Olsen hadde aldri tidligere spilt landslagsfotball, heller ikke på aldersbestemt nivå. Laget dro til California i USA for å møte Mexico og USA i to treningskamper. Han fikk spille i begge kampene, men klarte ikke å utmerke seg nevneverdig. Etter sesongen ble han også kåret til Ham-Kams beste spiller på klubbens hjemmeside.
Korgen Idrettslag
Korgen Idrettslag (stiftet i 1935) er et idrettslag fra Korgen i Hemnes, Nordland. Idrettslaget har idretter som ski, fotball, orientering og håndball.
Fotball
Klubben er mest kjent for fotballaget, som spiller i 4. divisjon. Korgen IL har mange aldersbestemte lag, og bestemte seg i 2006 for å starte juniorlag. Juniorlaget kom på 4.-plass i 2. divisjon Helgeland i 2006, mens seniorlaget kom på 4.-plass i 4. divisjon.
Lillesand by- og sjøfartsmuseum
Lillesand by- og sjøfartsmuseum er et kulturhistorisk museum i Lillesand i Aust-Agder fylke. Museet er en gammel kjøpmannsgård fra 1827. I bakgården er de intakte bakgårdsbygningene som opprinnelig var lagerbygninger til kjøpmannsbutikken. Nå huser de seilmakerverksted, blokkmakerverksted, matrosbolig, smie, fjøs og stall og grovkjøkken, foruten to vognskjul. I hovedhuset vises et borgerhjem fra «klunketiden» på slutten av 1800-tallet. Museet har vekslende utstillinger i annekset, bakenfor Museumsbutikken.
Den gamle bygården – gården i byen – blir ofte kalt Carl Knudsen-gården etter den siste eiers far. Siste eier var Thyra Mercedes Knudsen som døde barnløs i 1963. Hun lot Lillesand kommune få forkjøpsrett til bygningene mot at eiendommen ble gjort om til museum.
Museet var en tid konsolidert med AAks, Aust-Agder kulturhistoriske senter, men er fra 2012 tilbake på kommunale hender; Lillesand kommune.
Anne Sophie Høegh-Omdal har vært ansatt som museumsbestyrer siden 1. mai 2010.
Branntjernhøgda
Branntjernhøgda er en ås i Nordmarka og ligger i Lunner kommune i Viken, rett øst for vannet Katnosa og rett nord for Kjerkeberget, det høyeste punktet i Oslo. Åsen har en høyde på 640 meter over havet.
På sørsiden av Branntjernhøgda ligger tjernene Nordre Branntjern og Søndre Branntjern samt Kalvetjernet.
Han Lingdi
Keiser Líng av Hàn (tradisjonell kinesisk: 漢靈帝; forenklet kinesisk: 汉灵帝; hanyu pinyin: Hàn Língdì; født 156, død 13. mai 189), født Líu Hóng (劉宏), var en keiser av det kinesiske Han-dynastiet. Han styrte Kina i den første fasen av de gule turbaners opprør.
Bakgrunn
Han var tippoldebarnet til keiser Han Zhangdi.
Keiser
Under Língs styre ble den keiserlige regjeringen nok en gang dominert av korrupte evnukker. Denne gangen klarte Zhang Rang og hans allierte å fullstendig dominere politikken etter å ha seiret over enkekeiserinne Dou Miaos far Dou Wu og hans allierte, den lærde konfucianisten Chen Fan i 168. Selv etter å ha vokst opp var ikke keiser Líng interessert i regjeringsaffærer, og interesserte seg heller i kvinner og levde en dekadent livsstil. Samtidig påla korrupte embedsmenn høye skatter på bøndene, som førte til folkelig motstand og opprør, og Líng forverret situasjonen ved å selge politiske stillinger for penger.
Líng døde i 189, da 34 år gammel, etter å ha regjert i 21 år.
Tronfølge
Etter hans død overtok krigsherren Dong Zhuo makten, som hadde avskydd den tidligere keiseren. Keiser Líng var en av de få keisere i historien som ble etterfulgt av en sønn og som likevel fikk et nedsettende posthumt navn (孝靈; Xiàolíng).
Etter keiser Língs styre var det østlige Han-dynastiet svakt og falleferdig. Etter hans død brøt riket sammen, og i flere tiår kjempet en rekke krigsherrer om makten i og før perioden kjent som de tre rikers tid, som begynte da hans sønn Han Xiandi ble tvunget til å abdisere til Cao Pi i 220.
Tony Yeboah
Tony Yeboah (født 6. juni 1966 i Kumasi, Ghana) er en tidligere ghanesisk fotballspiller. Han spilte bl.a for Leeds United i 1995-1997.
Yeboah spilte for s i over ti år, og spilte i tre afrikamesterskap.
Romain Rolland
Romain Rolland (født 29. januar 1866, død 30. desember 1944) var en fransk forfatter som skrev drama, romaner, essay, kunsthistorie og mystikk. Han ble belønnet med Nobelprisen i litteratur i 1915 «… som en hyllest til den opphøyde idealisme i hans forfatterskap og den sannhet hvormed han har tegnet forskjellige mennesketyper.»
Hans berømmelse skyldes først og fremst tibindsverket Jean-Christophe (1904-12), en dannelsesroman om en god europeer, en tysk musiker med trekk fra både Beethoven og Wagner. Han var en pasifistisk talsmann for fred og internasjonalisme i en tid da nasjonalismen blomstret i Europa. Rolland mente at kunsten hadde til hensikt å opplyse folk, og i sine verker angrep han alle former for fascisme og kjempet for sosial og politisk rettferdighet.
Liv og virke
Rolland ble født i Clamecy i departementet Nièvre. Hans familie hadde sitt opphav i både rike byfolk og bønder. Da han skrev retrospektivt i Voyage intérieur (1942), betraktet han seg selv som en representant for en «antique species», en gammel rase. Han skrev om sine forfedre i Colas Breugnon (1919).
Han ble akseptert ved École normale supérieure i 1886 hvor han først studerte filosofi, men gikk over til historie hvor han tok sin grad i 1889 og tilbrakte to år i Roma. Her møtte han skribenten Malwida von Meysenbug – som hadde vært en venn av Nietzsche og av Wagner – og hans oppdagelse av italienske mesterverk var avgjørende for utviklingen av hans tanker. Da han vendte tilbake til Frankrike i 1895 mottok han sin doktorgrad på avhandlingen Opprinnelsen til moderne lyrisk teater og for sin dissertasjon om Operaens historie før Lully og Scarlatti. I de neste to tiårene underviste han ved ulike skoler i Paris før han ledet den nylig opprettede musikkskolen Ecole des Hautes Etudes Sociales fra 1902. I 1903 ble han utnevnt til det første professorat i musikkhistorie ved Sorbonne. I 1905 ble han tildelt Prix Femina.
Hans første bok ble utgitt i 1902 da han var 36 år gammel. Gjennom sitt arbeid for et «folkets teater» ga han betydelige bidrag til demokratiseringen av teatrene. Som en humanist omfavnet han indiske filosofer som Rabindranath Tagore og Mahatma Gandhi, og han var påvirket av Indias Vedantafilosofi, hovedsakelig ved verkene til Swami Vivekananda. Han drev også med yoga.
Som en forsagt ung mann likte han ikke undervisning. Han opprettholdt derfor et fjernt forhold til undervisningen, var først og fremst forfatter, og fordi han var overbevist om at litteraturen ville skaffe ham nødvendige om enn beskjedne inntekter sa han opp stillingen ved universitet i 1912.
Romain Rolland var en livslang pasifist. Han var en av få betydelige franske forfattere som beholdt sine pasifistiske og internasjonalistiske verdier. Han protesterte mot den første verdenskrig i boken Au-dessus de la Mêlée (1915), og i 1924 med sin bok om Gandhi, bidro han til den indiske ikkevoldslederens omdømme. De to mennene møttes i 1931. Da Rolland fikk Nobelprisen i litteratur i 1915 ble han selv et innflytelsesrikt navn i Europa. I 1928 grunnla han sammen med den ungarske filosofen Edmund Bordeaux Szekely Det internasjonale biogeniske samfunn for å fremme og utvikle deres felles ideer om sinnet, kroppen og åndens integrering.
Et skrift om de som hadde dødd i Mussolinis fangehull, Die in den Kerkern Mussolinis starben, ble brent under bokbålene rundt om i det nasjonalsosialistiske Tyskland i 1933. Han flyttet til Villeneuve i Sveits ved breddene av Genfersjøen for å konsentrere seg om skrivingen. Hans liv var forstyrret av helseproblemer og av reiser til kunstutstillinger. Hans reise til Moskva i 1935 var på invitasjon fra Maksim Gorkij, men det ga ham også muligheten til å møte Josef Stalin. Han fungerte samtidig som uoffisiell ambassadør for franske kunstnere til Sovjetunionen. Som pasifist var han forstyrret og plaget av Stalins brutale undertrykkelse av opposisjonen. Han forsøkte å legge fram sine bekymringer for den sovjetiske diktatoren og få løslatt forfatteren Victor Serge. Han ba også om nåde for Nikolaj Bukharin som Lenin i sin tid hadde omtalt som «partiets yndling». I løpet av Serges fengsling (1933–1936) håndterte Rolland utgivelsen av hans skrifter i Frankrike til tross for deres politiske uenighet.
I 1921 hadde hans nære venn, den østerrikske forfatteren Stefan Zweig utgitt hans biografi. Zweig var en stor beundrer av Rolland som han hadde beskrevet som «Europas moralske bevissthet» i tiden preget av uro og krig i Europa. Zweig skrev omfattende om deres vennskap i sin selvbiografi. Hermann Hesse dediserte sin bok Siddhartha (1922) til Romain Rolland som «min kjære venn».
I 1923 etablerte han korrespondanse med den kjente tyske psykoanalytikeren Sigmund Freud. De beudnret hverandre gjensidig. Rolland forble en inspirasjon for Freuds arbeid og de fortsatte brevskrivningen helt opp mot Freuds død i 1939.
Forfatterskap
Rollands mest kjente roman er dannelsesroman Jean-Christophe i ti bind (1904–1912) som første sammen hans interesser og idealer i fortellingen med en tysk musikalsk geni som gjør Frankrike til sitt andre hjem. Verket ble et virkemiddel for Rolland til å uttrykke sine synspunkter på musikk, samfunnsmessige emner og forståelse mellom nasjoner. Jean-Christophe ble filmatisert som fransk TV-serie i 1978 med Klaus Maria Brandauer i hovedrollen.
Hans andre romaner var Colas Breugnon (1919), Clérambault (1920), Pierre et Luce (1920) og hans andre store dannelsesroman L'âme enchantée i sju bind (1922–1933). Rolland skrev også et antall biografier om ulike personligheter.
Kritias
Kritias (gammelgresk Κριτίας, Kritías; født rundt 460 f.Kr i Athen, død 403 f.Kr. ved Mounychia nær Pireus) var en athensk oligarkisk politiker, filosof, forfatter og dikter.
Liv
Kritias, sønn av Kallaischros, ble født inn i en velhavende og innflytelsesrik athensk familie. Mor til filosofen Platon, Periktione, var Kritias' kusine.
Etter at Peloponneskrigen endte med nederlag for Athen, rev Kritias og 29 andre oligarker til seg makten med hjelp av de spartanske besetterne. Kritias var en av lederne i «de tretti tyranner», og henrettet et av medlemmene, Theramenes, da han våget å konfrontere ham åpent. Kritias, som nå var den ubestridte lederen, startet systematiske henrettelser av politiske motstandere og rike metoiker som han så konfiskerte formuene til.
Pro-demokratiske styrker med eksil-athenere under ledelse av Thrasybulus slo oligarkenes styrker i et slag i Pireus i mai 403 f.Kr. Kritias falt i slaget, og da den nå lederløse oligark-gruppa ikke lengre var styringsdyktig, ble et demokratisk styresett gjeninnsatt ikke lenge etter.
Verk
I sin egen tid var Kritias en kjent poet og lærer. Fragmenter av flere verk er bevart i andre forfatteres verk: tre tragedier, et satyrspill, en samling elegier, bøker med prekener og aforismer, en samling epideiktiske taler. Til tross for at noen av verkene har usikkert opphav, kan få greske forfattere fra antikken vise til en så allsidig litterær produksjon. Den politiske spilleren, forfatteren og filosofen Kritias var en av sin tids mest kontroversielle og gåtefulle figurer i Athen.
Litterær figur
Seinere er Kritias portrettert i en rekke andre litterære verk, som i den populærvitenskapelige romanen Atom av Karl Aloys Schenzinger og i den historiske romanen Mord im Garten des Sokrates av Sascha Berst.
Amund Svensson
Amund Svensson (født ), også kjent under artistnavnene Pzy-clone og Psy Coma, er en norsk gitarist og låtskriver. Han er mest kjent som gitaristen i industriell metal bandet The Kovenant, tidligere kjent som Covenant. Han har også vært gjest i bandet Troll på de to studioalbumene The Last Predators og Universal.
Guarani das Missões
Guarani das Missões er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
14. serierunde i Toppserien 2010
14. serierunde i Toppserien 2010 ble spilt den 7. august.
Göran Lagervalls musikkstipend
Göran Lagervalls musikkstipend (svensk: Göran Lagervalls Musikstipendium) utdeles årlig av Göran Lagervalls stiftelse til lærere ved en av landets musikkhøyskoler for betydningsfullt pedagogisk arbeid. Styret for Kungliga Musikaliska Akademien fatter beslutninger om prisen.
Anaspidea
Anaspidea eller Aplysiomorpha er bløtdyr, og en gruppe snegler som lever i saltvann (marine). De hører til gruppen av bakgjellesnegler, som kjennes på at de har gjellene på høyre side eller bak hjertet.
Systematisk inndeling
Denne inndelingen følger Bouchet, P. & Rocroi, J.-P. 2005.
Lag la‘ómer
Lag la‘ómer (sef., eller lag ba‘ómer (ask.)) er den 33. dagen i sefiràt ‘ómer, eller ‘ómer-tellinga. Denne dagen, som alltid faller på 18. ijár, blir markert som et vendepunkt eller en pause i den ellers alvorlige ‘omer-perioden mellom pesah og sjabu‘ót.
Knut Anders Fostervold
Knut Anders Fostervold (født 4. oktober 1971) er en norsk syklist og tidligere fotballspiller i Molde Fotballklubb.
Fostervold har spilt i klubbene Rival, Sandefjord, Stokke, Eik-Tønsberg, Skåla IL, Åndalnes IF og hans favorittklubb Grimsby Town FC (10 kamper, 2000-01 som utlånt). Det var i Molde han tilbrakte det meste av sin karriere som fotballspiller. I perioden 1994 – 2002 spilte han 172 eliteseriekamper i forsvaret til klubben, og skåret 13 mål. Fra 1997 til 2001 var han også kaptein på laget.
Fostervold har en mastergrad i logistikk fra Høgskolen i Molde og er utdannet trener fra Olympiatoppen. Han er bosatt i Nesjestranda og har sittet i Moldes kommunestyret for KrF, og er storebror til TV 2-sportens Guro Fostervold.
I 2011 utøket Fostervold sitt sportslige repertoar og satset på triatlon. Fostervold deltok i 2011-utgaven av Norseman.
I 1998 fikk han oppmerksomhet for en filming i en kamp mot Stabæk.
Fostervold i i dag lærer ved Nordvestlandet folkehøgskole.
Hilmar Reksten Almennyttige Fond
Hilmar Reksten Almennyttige Fond ble i 1971 opprettet av Hilmar Reksten, etter at han hadde donert et grunnfond verdsatt til 80 millioner kroner. Fondets hovedfokus var på kulturelle og humanitære oppgaver, først og fremst på Vestlandet, med bidrag til økonomisk vekst og menneskelig trivsel som mål. Hilmar Reksten Almennyttige Fond fikk ved gavebrev av 1972 overført Hilmar Rekstens store kunstsamling. Denne ble huset i Rekstensamlingene, som består av representasjonslokalet Pentagon, Hetlandhallen, Sølvsalen og villaen Ekhaug. En vesentlig del av fondets kapital ble imidlertid utgjort av aksjer, og disse ble tilnærmet verdiløse etter at Reksten ble hardt rammet av skipsfartskrisen i 1974. Etter Rekstens død i 1980 var det liten aktivitet i fondet, men i siste halvdel av 1990-tallet skjedde det en kraftig opptrapping av virksomheten. Rekstensamlingene har i dag et aktivt program, og er en av Bergens vesentligste formidlere av kunst og kultur.
Arnljot Strømme Svendsen var fondets styreformann fra 1971 til 2008.
Eir
Eir (norrønt Eir, «hjelp», «nåde», «vern», «ro») er i norrøn mytologi ei gudinne, ei åsynje, for legekunst. Hun er også nevnt som en av flere møyer som sitter sammen med Menglad (som kan tolkes som Frøya).
Eir er attestert i Edda-diktene, som er satt sammen fra eldre, tradisjonelle kilder på 1200-tallet av Snorre Sturlason, og i skaldekvadene, og dessuten i en runeinskripsjon som ble gjort i Bergen en gang rundt år 1300. Forskere i norrøn mytologi har stilt spørsmål ved om disse kildene viser til samme figur, og diskutert om Eir opprinnelig var en gudinne for legekunst eller en valkyrje. Som med mange andre mindre gudinner har det også blitt fremmet at Eir egentlig er Frigg. Som selvstendig gudinne har hun blitt sammenlignet med den greske gudinne Hygieia.
Den eldre Edda
I diktet Fjolsvinnsmål i Den eldre Edda presenterer vaktmannen Fjolsvinn en liste over møyer som ledsager fruen i tårnet, Menglad. Den listen omfatter Eir, og uttaler at de sitter alle på fjellet Lyvjaberg («Helbredberget» Ordvekslingen mellom helten Svipdag og Fjolsvinn som nevner Eir er som følgende:
Etter ordvekslingen spør Svipdag om disse kvinnen gir hjelp om det blir blotet til dem. Fjolsvinn svarer at Svipdag har rett:
Den yngre Edda
I Gylvaginning i Den yngre Edda gir Den Høye (Odin) en kort beskrivelse av 16 åsynjer. Den Høye lister Eir som den tredje: «Ho er ein framifrå lækjar». I Skaldskaparmål i Den yngre Edda opptrer Eir enkelte utgaver i en liste over navn på valkyrjer, men Eir ikke oppført i listen over åsynjer i den samme teksten. Disse listene blir ikke alltid inkludert i moderne utgivelser av Skaldskaparmål.
Skaldekvad og runeinskripsjon
I skaldekvad opptrer Eir hyppig som kjenning for «kvinne», noe også flere andre navn på åsynjer blir benyttet som. En enkel konstruksjon er Eir aura («Eir av rikdom»), som opptrer i Gisle Surssons saga. Navnet er også benyttet på samme vis av skaldene Kormark Ogmundsson og Hallfred Vandrædaskald på 900-tallet.
Tilsvarende ble navnet Eir også benyttet i en kjenning for en kvinne i en runeinskripsjon som risset inn på en pinne en gang rundt år 1300 i Bergen. Pinnen nedtegner en felles handel fulgt av et vers fra den fornøyde skribenten:
Første linje henviser til at kvinne (eller kanskje ekteskap) gjør mannen ulykkelig, og en særskilt og ikke minst krevende kvinne, enten hun er knyttet til havet, eller gull i overført betydning, tar all søvn fra mannen.
Teorier
I henhold til at referansene er tilsynelatende noe ulike og muligens motstridende har Andy Orchard sagt at etymologien for navnet Eir synes å passe til rollen som en gudinne og tjener av Menglad best, men at man bør overveie at også valkyrjen har evnen til å vekke de døde. John Lindow er skeptisk til at noen gang har vært en dyrkelse av Eir som en gudinne og hevder at «uansett om vi stoler på Snorre og tenker oss muligheten av en gudinne Eir er det problematisk». Rudolf Simek mener at Eir kan opprinnelig ha vært ganske enkelt en valkyrje framfor en gudinne og lister Menglads tjener ved det samme navnet som en atskilt figur.
Hilda Ellis Davidson har kommentert at «bortimot ingenting» er kjent om Eir utover hennes tilknytning som legegudinne, og peker på at hun er «utpekt som en av nornene som former livene til barn». Davidson legger til «ingen tilfredsstillende konklusjoner» har blitt trukket fra navnet. Hun betrakter alle de stedene hvor Eir nevnt som den samme figuren og sier i referanse til Eirs opptreden blant Menglads møyer at navnene til disse møyene «antyder at de er skytsånder, og [de er] sagt å ‘verne og redde’ de som gjør ofringer til dem. Det kan være beslektet til beskyttende husånder, som vokter både menn og kvinner». Davidson trekker dessuten en forbindelse mellom disse åndene og Lyvjaberg:
Guaíba
Guaíba er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil. Her renner elven Guaíba ut i lagunen Lagoa dos Patos.
Frantz Saksvik
Frantz Olav Saksvik (født 16. april 1937 i Drammen, død 1. juli 2004 i Drammen) var programsekretær i Norsk rikskringkasting i 30 år, fram til 2001. Han var også forfatter, konsulent og hadde bakgrunn som lærer. Saksvik var særlig kjent for fjernsynsprogrammet Unnskyld at jeg spør. Han sto også bak programmene Åpen post og Kveldsforum som var Norges første talkshow. Han ledet også TV-aksjonen for Flyktningerådet.
Anatole France
Anatole France (fødenavn François-Anatole Thibault, født 16. april 1844, død 12. oktober 1924) var en fransk poet, forfatter og journalist. Han var en suksessrik romanforfatter med en rekke bestselgere. Han var en utpreget ironiker og skeptiker, og som sådan ble han i sin samtid betraktet som den ideelle franske litterat. Han var medlem av Académie française, det franske akademi, og vant Nobelprisen i litteratur for sine litterære prestasjoner. Hans stil, som var inspirert av verkene til Voltaire og Fénélon, samt hans urbane skeptisisme og opplyste hedonisme, videreførte tradisjonen fra det franske 1700-tallet. Denne livsanskuelsen, som preger alle hans verker, kommer særlig til uttrykk i en samling av aforismer som bærer tittelen Le Jardin d'Épicure («I Epikurs have», 1895). Det er alminnelig antatt at Anatole France stod modell for fortelleren Marcels litterære forbilde Bergotte i Marcel Prousts På sporet av den tapte tid.
Liv og virke
Som sønn av en bokselger tilbrakte France det meste av sitt liv omgitt av bøker, og blir omtalt som bibliofil. Hans fars bokhandel, som het Librairie France, spesialiserte seg i bøker og tidsskrifter med tilknytning til den franske revolusjonen, og hadde mange av samtidens kjente forfattere og akademikere blant sine kunder.
Anatole France studerte ved Collège Stanislas, som var en katolsk privatskole. Da han var uteksaminert derfra begynte han som sin fars assistent i bokhandelen. Flere år senere fikk han seg jobb som katalogisator i bokforlaget Bacheline-Deflorenne i Paris og hos forleggeren Lemerre. I 1876 ble han utnevnt til bibliotekar ved det franske senatet.
Yoshito Ōkubo
Yoshito Ōkubo (大久保 嘉人) (født 9. juni 1982 i Fukuoka) er en japansk profesjonell fotballspiller som spiller for den japanske fotballklubben Jubilo Iwata. Han spiller angrep, og er også en del av. Ōkubo har spilt for flere andre klubber i sin karriere, blant annet VfL Wolfsburg og RCD Mallorca.
Han ble tatt ut til Fotball-VM 2010 i Sør-Afrika.
Anatole France
Liv og virke
Han begynte sin litterære karriere som poet og journalist. I 1869 trykket utgiveren Alphonse Lemerre et av Frances dikt, «La Part de Madeleine», i tidsskriftet Le Parnasse Contemporain. Dette tidsskriftets enkeltstående numre ble også utgitt i samleutgaver, totalt tre i tallet. I 1875 satt Anatole France selv i redaksjonskomiteen som hadde ansvaret for utgivelsen av tredje bind av Le Parnasse Contemporain.
Fra 1867 virket han som journalist, og produserte en rekke artikler og notiser. Han ble berømt da han utga romanen Le Crime de Sylvestre Bonnard (1881). Denne romanens hovedfigur, den gamle skeptikeren og akademikeren Sylvester Bonnard, fremstod som Frances alter ego. Romanen ble lovprist for sin elegante prosa, og ble belønnet med en pris fra Académie française.
I La Rotisserie de la Reine Pedauque (1893) gjorde Anatole France narr av okkultismen, og i Les Opinions de Jerome Coignard (1893) gir han et tidsbilde av perioden som kalles fin de siècle. Han ble innvalgt til Académie française i 1896.
France kom også til å spille en viktig rolle i Dreyfus-saken. Han signerte Émile Zolas manifest til støtte for Alfred Dreyfus, en jødisk militæroffiser som på falskt grunnlag ble dømt for spionasje. I 1901 utga France romanen Monsieur Bergeret, som bygger på dette justismordet.
Frances senere verker omfatter den satiriske romanen L'Île des Pingouins (1908) (norsk oversettelse: Pingvinøya), der han harsellerer over menneskenaturen ved å skildre hvordan en flokk pingviner forvandles til mennesker – etter at dyrene ved en feiltagelse ble døpt av den nærsynte abbed Mael. Også i denne romanen finner man referanser til Dreyfus-saken; for øvrig kan romanen sees som et oppgjør med Frankrike historie fra middelalderen frem til forfatterens samtid, og den munner ut i et dystopisk varsel om hvordan fremtiden tegner til å bli. Les dieux ont soif (1912) (norsk oversettelse: Gudene er tørste) er en roman med handling lagt til Paris under den franske revolusjon. Hovedpersonen er en glødende tilhenger av Robespierre, og romanen skildrer hvordan han dermed blir delaktig i de blodige hendelsene under skrekkveldet i årene 1793–1794. Denne romanen er å ligne med et opprop mot all politisk og ideologisk fanatisme, og setter under lupen ulike andre filosofiske tilnærminger til hendelsene på denne tiden. La Revolte des Anges (1914) blir ofte betraktet som Frances mest dyptpløyende og ironiske roman. Den forteller historien om Arcade, skytsengelen til Maurice d'Esparvieu. Handlingen starter med at Arcade kjeder seg fordi biskop d'Esparvieu lever et på alle måter syndefritt liv. Derfor begynner skytsengelen å fordype seg i biskopens teologiske bøker, og som følge av sine studier ender han opp som ateist. Så flytter Arcade til Paris, der han forelsker seg i en kvinne, og som følge av at han mister dyden til henne faller englevingene hans av. Deretter slutter han seg til englenes revolusjonære bevegelse, noe som fører til at han møter Djevelen, som finner ut at dersom han får detronisert Gud vil han selv bli like allmektig som Gud. Arcade på sin side innser at å iverksette et kupp som fører til at Gud styrtes ned fra den himmelske trone, vil være meningsløst med mindre «vi i oss selv og i oss selv alene angriper og ødelegger Ialdabaoth». Ifølge France er «laldabaoth» Guds hemmelige navn, med betydningen «det vandrende barnet».
Voltestart
Voltestart er en startmetode i travløp der ekvipasjene (hest med sulky og kusk) beveger seg i sirkler før de starter. Med denne startmetoden er det også mulig å oppnå tillegg ved at noen hester sirkler lengre fra startstreken enn andre.
Anatole France
Liv og virke
Anatole France vant Nobelprisen i litteratur i 1921. Han døde i 1924, og er gravlagt på kirkegården i Neuilly-sur-Seine like utenfor Paris.
Den 31. mai 1922 ble alle verkene til Anatole France fordømt av den katolske kirke og plassert i Index Librorum Prohibitorum (Listen over forbudte bøker). Han betraktet dette som en "hedersbevisning". Denne katalogen ble for øvrig avviklet i 1966.
Privatliv
I 1877 giftet Anatole France seg med Valérie Guérin de Sauville. Hun var barnebarn av Jean-Urbain Guérin, en minatyrist som blant annet malte kong Ludvig XVI av Frankrike. I 1881 fikk ekteparet datteren Suzanne. Anatole France hadde gjennom hele sitt liv et turbulent kjærlighetsliv, og i 1888 innledet han et forhold til Madame Arman de Caillavet. Hun var vertinne for en populær litterær salong under den tredje franske republikk; forholdet mellom henne og France bestod frem til kort tid før hun døde i 1910. Ekteskapet med Valérie endte med skilsmisse i 1893, og deretter hadde han en rekke elskerinner; en av dem var Madame Gagey som begikk selvmord i 1911. I 1920 giftet seg på nytt med Emma Laprévotte.
Omdømme
Etter sin død i 1924 ble France målet for flere skriftlige angrep, blant dem et særlig giftig utfall fra den nazistiske kollaboratøren Pierre Drieu la Rochelle. Hans motstandere stemplet ham som en vulgær og deprivert forfatter. Den engelske forfatteren George Orwell var imidlertid en erklært beundrer av Frances forfatterskap, og han tok France i forsvar og erklærte at bøkene hans var meget leseverdige. Orwell uttalte videre at «det er ikke tvil om at det delvis ligger politiske motiver bak angrepene» på Anatole France, samt at «(p)resteskapet og de reaksjonære hatet ham på akkurat samme vis som de hatet Zola. [France] lot aldri noen mulighet gå fra seg til å peke nese av kirken. Han var alt som presteskapet og revansjistene, folk som senere etterpå sugde sverten av Hitlers støvler, hatet mest.»
Juvasshytta
Juvasshytta (også Juvvasshytta) er en privateid turisthytte nord i Jotunheimen, i Lom kommune i Innlandet fylke. Juvasshytta er, sammen med Spiterstulen, det mest vanlige utgangspunktet for fotturer til Galdhøpiggen. Juvasshytta ligger 1 841 moh, på østsiden av Juvvatnet.
Veien til Juvasshytta sto ferdig i 1936, og er Norges høyest beliggende veistrekning.
Washingtons flagg
Washingtons flagg består av en grønn flaggduk hvorpå delstatens segl er plassert. Flagget ble vedtatt 7. juni 1923 og har senere gjennomgått flere spesifiseringer, sist 19. april 1967.
Delstaten Washingtons segl viser et bilde av president George Washington, USAs første president og den som har gitt delstaten dens navn, innenfor en gul sirkel. På sirkelen står omskriften «the seal of the state of Washington» sammen med årstallet «1889». Årstallet viser til at Washington ble USAs 42. delstat den 11. november 1889.
Delstaten Washingtons flagg er det eneste delstatsflagget i USA med grønn farge i duken. Fargen er en referanse til delstatens kallenavn «den eviggrønne staten». Flagget er også det eneste amerikanske delstatsflagget som viser bilde av en av landets presidenter.
Tanken om et eget flagg kom opp i 1914 gjennom den patriotiske organisasjonen Daughters of the American Revolution. Grønne flagg med bilde av president Washington var deretter i uoffisiell bruk fram til 7. juni 1923 da flagget ble offisielt vedtatt. Senere endringer har bestått i nærmere beskrivelser av flaggets detaljer.
Harmonia
Harmonia er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Vestfoldbanen
Vestfoldbanen er en jernbanelinje fra Drammen i Buskerud gjennom Vestfold til Eidanger i Telemark. Ved Drammen stasjon er den koblet sammen med Drammenbanen og Sørlandsbanen,  ved Eidanger stasjon har den forbindelse til Brevikbanen og fortsetter som Bratsbergbanen. Den knapt 129 km lange strekningen brukes mest av passasjertog som går mellom Oslo og Skien, samt godstog i perioder der Sørlandsbanen er stengt mellom Drammen og Nordagutu. Strekningen er elektrifisert og har tolv stasjoner.
Opprinnelig ble banen benevnt Grevskapsbanen eller Jarlsbergbanen, etter navnet på amtet den gikk gjennom. Strekningen Drammen–Larvik ble åpnet 13. oktober 1881, mens strekningen Larvik–Skien åpnet 23. november 1882, det hele som smalsporet bane. Hele strekningen ble konvertert til normalspor i 1949, som den siste i landet, og ble elektrifisert i 1957 som en av de siste i landet.
Vestfoldbanen er idag en del av det Bane NOR definerer som «Intercitystrekningene», bestående av banestrekningene inn mot Oslo, der det skal bygges dobbeltspor. Strekningen skal etter planen ha sammenhengende høyhastighetsbane med dobbeltspor mellom Oslo og Tønsberg i 2025, og mellom Oslo og Skien innen 2030. I 1995 sto den første strekningen klar, med dobbeltspor på den 4,5 km lange strekningen gjennom Skoger. Deretter var den 12,5 km strekningen fra Åshaugen via Sande stasjon til Holm ferdig i 2001, et kryssingsspor på Nykirke i 2002 og den 7 km lange strekningen med Jarlsbergtunnelen i Tønsberg i 2011. Den 14,1 km lange strekningen i tunnel mellom Holm og Nykirke åpnet i 2016. Strekningen Farriseidet – Porsgrunn er den nyeste delen av Vestfoldbanen, og er 22,5 km lang.
Planlegging
Debatten om å bygge en jernbanelinje i gjennom Vestfold startet i 1860-årene, da Randsfjordbanen ble bygd og åpnet til Drammen i 1868. Stortingsrepresentantene fra Jarlsberg og Larviks amt (omdøpt Vestfold i 1919) appellerte til regjeringen i 1869 for bygging av en jernbane gjennom Vestfold, sørover fra Drammen til Larvik og videre til Langesundsfjorden. Forespørselen ble positivt mottatt av regjeringen, som instruerte jernbanedirektør til å gjennomføre undersøkelser gjennom Vestfold, og å prioritere det høyere enn undersøkelser gjennom Østfold.
Norge opplevde stor økonomisk fremgang etter gode avlinger i 1870 og en lovende sommer i 1871, noe som førte til et økende krav om å bygge jernbane. Det ble vedtatt å planlegge en jernbane gjennom Vestfold til Brevik i kongelig resolusjon, den 24. juli 1871. I tillegg til å gi en regional jernbane til Vestfold, kunne det settes opp en dampskipstjeneste fra Larvik til Frederikshavn i Danmark. På den tiden var det også problemer med at de indre delene av Oslofjord og Drammensfjorden frøs om vinteren, og tilgang til havnene i ytre deler av Oslofjorden ville lette eksportsituasjonen for industrien.
Det var en rekke forslag til hvor jernbanen skulle gå. Det var derimot enighet om at banen skulle gå gjennom Tønsberg, Sandefjord og Larvik, og banen mellom de tre byene var den minst kontroversielle. Nord for Tønsberg var det mer splittelse. Et forslag var å bygge jernbanen fra Vestfossen stasjon på Kongsbergbanen, langs østsiden av Eikeren og ned til Tønsberg langs en rute nær den som Tønsberg-Eidsfossbanen senere skulle få. En sidebane ville da ha blitt bygget til Horten. Dette alternativet gikk gjennom et område med mye tømmer, og ville gjøre tømmereksport mye lettere. Den største ulempen var at ruten var 20 km lenger enn via Sande.
Det ble også foreslått en trasé gjennom Sande, med fjorten forskjellige potensielle ruter. De tre viktigste forslagene var et indre, et ytre og et kombinert kystalternativ. Den ytre traseen fulgte kysten av Oslofjorden, ville være 111 km og skulle gå gjennom Holmestrand, Horten og Åsgårdstrand, før den nådde Tønsberg. Det kombinerte kystalternativet og det indre alternative ville være henholdsvis 107 og 102 km lange, begge med et sidespor til Horten. Et viktig argument mot kystruten var at byene ved kysten allerede hadde en god transporttjeneste med dampskip, med flere daglige avganger. En innlandslinje ville sikre utvikling for innenlandbygdene i Vestfold, og dessuten være mindre sårbar militært, enn en kystbane. Et tredje viktig alternativ var å unngå kysten helt og bygge en forbindelse fra Skollenborg stasjon på Kongsbergbanen og nedover Lågendalen til Larvik. Den største fordelen med dette alternativet var det store potensialet for vannkraft langs Numedalslågen.
Amtstinget i Jarlsberg og Larvik amt og bystyrene oppnevnte en jernbanekomité, som 27. november 1873 ba Fylkesmannen om å utstede aksjer i den nye jernbanen. Fylket kjøpte aksjer verdt kroner. Det ble kjøpt aksjer i kystalternativet for 4,9 millioner kroner, dobbelt så mye som det indre alternativet. Det ble forventet at kystalternativet skulle ha tre til fire prosent i utbytte, sammenlignet med to og en halv prosent for det indre alternativet. I forkant av fylkestingsmøtet i desember 1873 anbefalte Fylkesmannen at det skulle sendes en søknad til regjeringen uten en foretrukket rute, men flertallet av fylkestingets medlemmer stemte for det indre alternativet.
Byggingen ble tatt opp i Stortinget i 1875. Det ble inngått en politisk avtale, hvor representantene fra Vestfold skulle støtte byggingen av Vossebanen, mens representantene fra Hordaland skulle støtte byggingen av Jarlsbergbanen. Avgjørelsen ble tatt 8. juni 1875, med 76 mot 36 stemmer, for traséen delvis langs kysten med forlengelse til Skien. Banen ble beregnet å koste 10,7 millioner kroner, og det ble solgt aksjer for 3,25 millioner kroner i prosjektet, til de berørte kommunene og næringslivet langs prosjektet.
Bygging
Byggingen startet i 1876 under ledelse av Pihl, Cato Maximilian Guldberg og Jørgen Meinich. Banen fikk en minste kurveradius på 180 meter og en maksimal stigning på 1,8 %. Arbeidet ble forsøkt stanset to ganger i 1877 på grunn av klager på byggingen. Den første klagen gikk på at banen burde bygges slik at den lett skulle kunne konverteres til normalspor, mens den andre klagen var et forsøk på å stoppe byggingen og i stedet anlegge banen gjennom en indre trasé. Ingeniør Størmer lanserte i 1878 et forslag om å i stedet bygge banen med normalspor. Dette ble behandlet av Stortingets Jernbanekomité, men ble nedstemt med fem mot fire stemmer. Forslaget ble også nedstemt i plenumsvoteringen, der bare 24 støttet normalspor.
Kong Oscar II var på reise i Norge i oktober 1881, og det ble derfor han som foretok den offisielle åpningen av jernbanen mellom Drammen og Larvik, og av Hortenlinjen 13. oktober 1881. Byggingen var ikke fullført og banen kunne derfor ikke brukes før 7. desember. Strekningen fra Larvik til Skien ble offisielt åpnet 24. november 1882, den hadde da kostet 12 millioner kroner å bygge. Brevikbanen ble tatt ut av de opprinnelige planene og ble derfor ikke åpnet før 15. oktober 1895.
Smalsporet bane
Vestfoldbanen var en del av NSBs Drammens-distrikt. I starten ble banen trafikkert med to daglige kombinerte passasjer- og godstog i hver retning, i tillegg til godstrafikk på hverdager. Det viktigste toget var posttoget, et kombinert post- og passasjertog som gikk fra Vestbanestasjonen kl. 08.00 og tilbake fra Skien kl. 15.00. Fra Skoppum gikk det et korresponderende lokaltog til Horten. Etter åpningen av Brevikbanen i 1895, ble det satt opp lokaltog mellom Brevik og Skien, og et ekstra daglig ekspresstog ble satt opp til Brevik, hvor det gikk et korresponderende dampskip til Kristiansand.
NSB fikk levert fem type 5 damplokomotiver, produsert av svenske Motala Verkstad, og fire av det større tender type 11-lokomotivet, bygget av britiske Dübs and Company. Sistnevnte ble for det meste brukt til ekspresstog. Det første compoundlokomotivet av type 13, ble tatt i bruk i 1895. De neste to var ikke compoundlokomotiver: To lokomotiver fra Baldwin Locomotive Works ble levert i 1898. De ble brukt på Vestfoldbanen fram til 1908, da de ble overført til Rørosbanen. To type 9 fra sveitsiske Schweizerische Lokomotiv- und Maschinenfabrik ble overført til Vestfoldbanen i 1897, og ytterligere to type 13 ble levert i 1900. To type 23a-lokomotiver ble levert fra Hamar Jernstøperi i 1907 og 1908, med ytterligere ti lokomotiver av type 23d levert fra Thune mellom 1913 og 1915. Det ble senere brukt en rekke andre damplokomotiver på Vestfoldbanen, ettersom de andre banene ble konvertert fra smalsporbaner til normalspor, og det ble flere lokomotiver til overs.
Under planleggingen av Tønsberg–Eidsfossbanen var det diskusjoner om å endre Vestfoldbanens trasé gjennom Tønsberg og bygge en ny jernbanestasjon i byen. Dette ville gjøre at togene ikke trengte å rygge fra Jarlsberg Points. Det ble i stedet bygget en ny stasjon på Knapløkken, som ble den fjerde stasjonen i Tønsberg. NSB besluttet derfor legge legge Vestfoldbanen i en sløyfe gjennom Tønsberg, og dermed bygge en ny, felles stasjon for begge banene. Den nye traséen ble åpnet 1. oktober 1915, og den nye stasjonen ble tatt i bruk i 1916.
Grunnkretser i Tønsberg kommune
Grunnkretser i Tønsberg kommune er delområder og grunnkretser som seksjonerer Tønsberg kommune, Vestfold, for folketellingsformål og lignende. I noen tilfeller sammenfaller de med kirkesogn, med valgkretser og med nåværende eller tidligere skolekretser.
Leve livet
Leve livet er et musikkalbum med Contrazt, utgitt i 2007.
Vestfoldbanen
Smalsporet bane
Under byggingen av en planovergang ved Smørstein ble det utløst en rekke jordskred rundt banen 17. august 1918. Innen få dager hadde massene under sporet sklidd unna. NSB leide inn et dampskip for å frakte passasjerer og gods forbi det berørte området, og en del av trafikken ble fraktet over fjorden fra Horten til Moss. Det ble først bygget en midlertidig bane langs fjellsiden, som sto klar 28. oktober 1918. Byggingen av Smørstein jernbanetunnel forbi rasstedet var ferdig 25. mai 1921. og var da den første tunnelen som ble bygget på Vestfoldbanen mellom Drammen og Larvik.
Jarlsbergbanen byttet offisielt navn til Vestfoldbanen 1. juli 1930. Det ble opprettet 38 nye stoppesteder på banen i perioden mellom 1928 og 1932.
Konvertering til normalspor
Fylkestinget diskuterte en ombygging av Vestfoldbanen til normalspor allerede i 1910, og sendte en anmodning til regjeringen, som innvilget midler til forundersøkelser i 1912. Etter å ha snakket med de fleste kommunene og ulike næringsinteressene i 1913, ble Stortinget enige om finansieringen i april 1914. Det ble derfor etablert en jernbanekomité, og Drammen kommune bestemte at banene rundt byen skulle konverteres til normalspor. Innen saken hadde nådd Stortinget i 1923, hadde en konvertering av Vestfoldbanen til normalspor falt ut av planene. Flere av de omkringliggende banene ble derimot konvertert til normalspor.
Mellom 1917 og 1920, ble det lagt en tredje skinne på Drammenbanen, som gjorde det mulig å kjøre både de smal- og normalsporede vognene. 13. november 1922 ble den tredje skinnen fjernet og banen var normalsporet. Drammenbanen ble elektrifisert i to etapper, i 1922 og 1930. Da Bratsbergbanen åpnet mellom Notodden og Skien i 1917, ble strekningen mellom Skien og Eidanger på Vestfoldbanen bygget om til 3-skinnespor. 16. juni 1921 var Bratsbergbanen og Brevikbanen ferdig ombygd til normalspor. Dette førte til at tog fra Skien og Porsgrunn måtte kjøre via Bratsbergbanen og Kongsberg på tur til Oslo.
Togene på Vestfoldbanen gikk derfor bare til Drammen, der passasjerene byttet over til nytt tog på Drammenbanen. Den lave standarden på Vestfoldbanen var lenge en lokalpolitisk bekymring. Direktøren for Vegvesenet foreslo å legge ned jernbanen og heller bygge en motorvei, men forslaget møtte liten støtte. Det ble etablert en komité i 1931, som skulle jobbe for at banen ble bygget om til normalspor. Komitéen skulle også jobbe for en omlegging av traséen, slik at den skulle gå via Horten. 26. juni 1934 vedtok Stortinget å konvertere Vestfoldbanen til normalspor. Under tyske okkupasjonen av Norge mellom 1940 og 1945, hadde Vestfoldbanen lav prioritet og ble ikke vedlikeholdt. En ny beslutning om å konvertere banen til normalspor ble fattet av Stortinget i mars 1946.
I 1949 ble 21 forskjellige versjoner av type 23 og to type 26-lokomotiver brukt på Vestfoldbanen. Det ble montert nye spor med en vektprofil på 25 kg per meter, men fundamentet var ikke dimensjonert for normalspor. Mellom 170 og 240 personer arbeidet direkte med ombyggingen, som kom til å koste til sammen 41 millioner kroner. Den nye normalsporede banen sto ferdig 3. oktober 1949. Vestfoldbanen var den siste jernbanestrekningen i Norge som ble bygd om til normalspor. Etter ombyggingen ble de resterende lokomotivene og vognene tilpasset smalspor, solgt til Sverige.
Elektrifisering
Både Bratsbergbanen og Brevikbanen ble elektrifisert i perioden mellom 1936 og 1949. Stortinget vedtok i 1955 å elektrifisere Vestfoldsbanen, som skulle koste 28 millioner (1953-kroner). Jernbanen ble elektrifisert med 15 kV 16 2/3 Hz vekselspenning, slik som resten av banestrømforsyningen i Norge. Kraften til den nordre delen av banen, skulle komme fra Hakavik kraftverk, gjennom at det ble bygget en fjernledning derfra og til Sande transformatorstasjon. Ved Larvik ble det bygget en omformerstasjon.
Elektrifiseringen av Vestfoldbanen var delt opp i tre etapper og startet senere sommeren 1955. Første etappe fra Eidanger til Larvik sto ferdig 15. oktober 1956, andre etappe fra Larvik til Tønsberg 20. mai 1957 og siste etappe fra Tønsberg til Drammen 1. desember 1957. NSB flyttet de fleste og senere alle El 8-lokomotivene til Drammen, som gjorde at de ble hyppig brukt på Vestfoldbanen. De første togsettene av type 66 ble tatt i bruk på Vestfoldbanen 28. mai 1967, og ble brukt på rutene til Skien fram til 3. juni 1973, da de deretter kun ble brukt til Larvik. Togsettene ble tatt ut av drift 21. mai 1977. El 11-lokomotiv ble brukt på Vestfoldbanen fra tidlig i 1970-årene. Fra slutten av 1970-årene og begynnelsen av 1980-årene ble disse gradvis erstattet med El 13-lokomotiver.
Vestfoldbanen ble i etapper fjernstyrt fra starten av 1970-årene. Strekningen fra Drammen til Holmestrand ble fjernstyrt 16. desember 1970, videre til Tønsberg 1. juli 1971, til Sandefjord 15. september 1971, til Larvik 27. oktober 1971 og til Porsgrunn 16. desember 1971. Havnebanene i Holmestrand og Tønsberg ble lagt ned i 1980.
29. mai 1978 ble flere mindre stasjoner på Vestfoldbanen lagt ned. NSB introduserte sitt nye InterCity Express-konsept, som resulterte i en trafikkøkning på 25 % på Vestfoldbanen. Da Oslotunnelen åpnet 30. mai 1980 og togene kunne kjøre helt til Oslo S, ble rutene på Vestfoldbanen forlenget videre til Lillehammer. Samme år ble det startet en pendlerforening for Vestfoldbanen. Da NSB fikk levert sine nye B5-vogner, ble det frigjort flere B3-vogner, som ble tatt i bruk på Vestfoldbanen. Det ble installert automatisk togstopp på strekningen mellom Drammen og Larvik, som sto ferdig 18. juli 1990, og mellom Larvik og Skien, som sto ferdig 28. november 1991.