cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samferdsel i Oppland
Historikk
Den nye vegloven av 1851 var med på å legge grunnlaget for den videre vegbyggingen i Norge. Sentralt ble ansvaret for vegbyggigen overført fra Justisdepartementet til et nyopprettet Indredepartement. Det nye departementet fikk egne ansatte med teknisk utdanning, og det ble ansatt en veiassistent, som ble en slags første leder for et statlig vegvesen. Senere ble det opprettet stilling som vegdirektør. Både det statlige vegvesenet og amtene rekrutterte i starten sine ledere fra det militære. Der var veginspektørene medhjelperne til amtsmennene i vegsaker. I 1864 ble det i en kongelig resolusjon bestemt at vegvesenet skulle utbygges som en egen etat, under vegdirektøren.
De statsansatte vegbestyrerne hadde ansvaret for hovedvegene. I 1860-åra ble det gjennom en forsøksordning opprettet en del amtsingeniører. Disse skulle kombinere statens og amtets vegvesen. Amtsingeniøren innehadde en kombinasjon av en statlig og en amtskommunal funksjon (veginspektør). I 1893 ble loven endret slik at dette ble en permanent ordning. Flere amter gikk da over til en slik ordning.
Amtsformannskapet (seinere Amtstinget ) hadde som hovedoppgave å bevilge amtsutgiftene og revidere regnskapene. Formannskapsloven sa imidlertid ikke noe uttrykkelig om at amtstinget skulle bevilge amtets vegbudsjett, men bare at det skulle revideres slik som de andre amtsregnskapene. Regnskapet for vegkassen skulle således legges fram for tinget av amtmannen.
Med formannskapsloven fikk kommunene et visst ansvar for vegbyggingen i kommunen. Det dreide seg om bygdeveier. Arbeidet ble utført som pliktarbeid. Arbeidspliktige ble pålagt å møte opp med redskaper. I tillegg krevdes kommunale bevilgninger. Til å begynne med særlig til bruer. Ofte ble pengene bevilget av kirkekassa med den begrunnelse at det var kirkeveger. De kommunale midlene var jevnt over små. Det var derfor naturlig å søke hjelp hos amtet. Vedlikeholdsarbeidet av både hovedveger og kommunale veger skjedde for kommunens regning. Bare for mellomriksvegene vare amtet pålagt dette ansvaret.
Også lensmennene utgjorde en funksjon i vegforvaltningen. De førte et visst tilsyn med vegarbeidet og sendte årlige innberetninger til amtsingeniøren om vegenes tilstand. Dette kom i tillegg til den inspeksjonen som amtsingeniøren selv eller hans assistenter utførte. Ved en endring av loven i 1893 skulle det ansettes faste vegvoktere. Disse skulle til en viss grad overta vegtilsynet som påhvilte lensmennene og rodemestrene. Staten ytte et visst bidrag til avlønning av vegvoktere. Utover på 1900-tallet ble slike vegvoktere mer og mer vanlige. Midten av 1800-tallet var preget av høy aktivitet og økonomisk framgang. I denne perioden skjøt framveksten av dampskipstrafikken fart som en del av den planmessige utbyggingen av kommunikasjonen i landet. Også her var amtskommunen med og dannet amtsdamskibsselskap og fylkesrederier. Ikke sjelden ble skip kjøpt ved at det ble tatt opp lån er kommunene sto som garantister. Også staten gikk inn med statsbidrag til investeringer og drift. Damskipsfarten var underlagt vegkomiteen i amtene. Senere var det Samferdselsnemdene som tok over dette ansvaret.
Den første tiden var amtet svært tilbakeholdent med å bevilge penger. Særlig gjaldt dette bevilgninger til vegstellet. Dette kom av at utligning av vegutgifter på matrikkelskylden i realiteten var en belastning på bøndene. Og belastningen kom enten det var vegbygging i egen kommune eller ikke. Fra ca 1860 bevilget departementet midler til amtene ved enkeltprosjekter. På hvert veganlegg var det en formann som ledet det daglige arbeidet. Et eget fylkesvegstyre kom på plass i 1912.
Vegloven av 1912 ga ansvar for bygging og vedlikehold og om betalingsordninger, Fylkene – amtene ble tillagt særskilte oppgaver og amtmannen fikk myndighet til å bestemme løsninger. Nå måtte det også tas hensyn til byggingen av jernbanen som var i gang. Loven bestemte at det skulle være to slags veger: Hovedveger og bygdeveger. Ansvaret for bygging og vedlikehold ble lagt til alle tre forvaltningsnivåer. Loven inneholdt også detaljerte bestemmelser om fergetrafikk. Den inneholdt også konsesjonsbestemmelser for bilruter. Det var amtstinget som skulle fatte beslutninger om opprettelse eller nedleggelse samt ansettelser av fergemenn. Loven av 1912 ble revidert utallige ganger.
Denne loven ble avløst av loven av 20.2. 1926. Nå ble det adgang for departementet og kommunestyrene til å til å innføre løyveplikt   med regulerende bestemmelser også for ikke rutegående motorvogntransport. Dessuten fantes det bestemmelser av betydning for drosje og vognmannsvirksomheten. Loven av 1926 ble avløst av en ny lov om samferdsel som kom i 1947. Denne gjorde all ervervsmessig transport i og utenfor rute med motorvogn og fartøy avhengig av konsesjon eller bevilling fra det offentlige. Samferdselsloven av 1947 ble gjenstand for mindre endringer i alt 3 ganger etter at den trådte i kraft 1.1. 1948. Oppgavene innen samferdsel ble behandlet av samferdselsnemda. Denne ble oppnevnt av fylkesutvalget på vegne av fylkestinget. Samferdselskonsulent ble tilsatt i alle fylker. Denne var direkte underlagt Samferdselsdepartementet. Denne tittelen ble senere erstattet med fylkestrafikksjef og videre til samferdselssjef.
Samferdselsnemndas hovedoppgave var å fordele ruteløyver. Det ble etter hvert mye løyvesaker som skulle behandles. Det var etter loven krav om løyve for transport innenlands med fartøy langs kysten og lokalt, rutetransport med motorvogn, godstransport med motorvogn utenfor rute. Det gjaldt ikke bare rutekonsesjoner, men også drosjeløyver og andre samferdselstiltak. Etter noen år ble det opprettet et eget løyveutvalg underlagt samferdselsnemnda.
Først i 1963 kom det en ny veglov. Den bestemte at det skulle være tre typer offentlige veger: Riksveger, fylkesveger og kommunale veger. Av betydning for fylkeskommunen var bestemmelsen om at alle veger som etter loven var fylkesveger eller bygdeveger, skulle være fylkesveger. Det bli gitt statlig tilskudd til fylkeskommunens vegutgifter. Veger og vegstell under veglovene må ses i sammenheng med samferdselseslovgivningen. Helt tilbake til 1800-tallet hadde fylkestinget ansvaret for samferdsel i sin alminnelighet. Det være seg jernbane, fergedrift og rutedrift i sin alminnelighet.
Ny samferdselslov kom i 1964. Denne ble iverksatt i 1966. Det skulle fortsatt være samferdselsnemnder i alle fylkene. Hvert fylke fikk også et eget samferdselskontor. Men nå var ikke lenger fylkesmannen en selvskreven medlem av nemnda. Loven overlot til fylkestinget å bestemme om fylkesmannen skulle velges inn i nemnda. Samferdselsnemnda før 1976 var en helt ut statlig nemnd som skjøttet statlige forvaltningsoppgaver, men ble altså oppnevnt av fylkestinget.
På bakgrunn av utredningen til Hovedkomiteen for reformer i lokalforvaltningen varslet Samferdselsdepartementet at samferdselskontorene skulle overføres fra staten til kommunene med virkning fra 1. januar 1976. I 1976 fikk vi så den gjeldende samferdselsloven. Det politiske grunnlaget for loven finner vi i Ot.prp. nr. 47 (1975–76).
Etter oppfordring fra departementet startet fylkene oppbyggingen av samferdselsadministrasjonen til å håndtere de saker som samferdselskontorene hadde, samt nye oppgaver som ville komme. Den nye fylkeskommunen baserte etter hvert sin virksomhet på hovedutvalgsmodellen og etatsadministrasjonen knyttet til disse. Hovedutvalget for samferdsel med ansvar for hele samferdselssektoren ble for de fleste fylker vedtatt fra 1982. Dermed opphørte både samferdselsnemda og fylkesvegstyret som politisk organ. Etter endringslov til samferdselslova 4. juli 1991 nr. 52 har det vært anledning til å nytte anbud som prøveordning ved tildeling av tilskott til riksvegferjedriften. Den nye kommuneloven av 1992 hadde som mål å legge til rette for en størst mulig grad av frihet for kommunene til å organisere sin virksomhet slik de fant det mest hensiktsmessig. Ved Ot.prp. nr 59 (1992-93) ble det fremmet forslag om endringer i særlovgivningen, hvoretter kommunene i stor grad ble gitt adgang til selv å bestemme hvorledes oppgavene som kommunene hadde etter denne lovgivningen, organisatorisk ble løst i den enkelte kommune. Stortinget sluttet seg i hovedsak til forslagene i proposisjonen. Som en følge av dette falt samferdselsstyre bort som lovpålagte organer fra 1. januar 1994.
Fylkeskommunens arbeidsoppgaver innen samferdsel
Samferdsel på fylkesnivå består av ansvar for fylkesveger og lokal og regional kollektivtrafikk (båt, buss, sporvogn, forstadsbane).
Planarbeid
Etter plan- og bygningsloven har fylkeskommunen et overordnet ansvar for samferdselsplanleggingen i fylket. Fylkesplanene utgjør en viktig del av grunnlaget for utarbeidelsen av Nasjonal transportplan (NTP),
Fylkesvegnettet
Fylkeskommunen er vegmyndighet for fylkesveger, og har rollen både som tjenesteprodusent (drift og forvaltning) og regional utviklingsaktør for dette vegnettet. Ansvaret for fylkesvegene betyr at fylkeskommunen har finansieringsansvar for planlegging, bygging, utbedring, vedlikehold og drift av fylkesveger.
Kollektivtransport
Fylkeskommunen har det overordnede ansvaret for den lokale og regionale kollektivtransporten, med unntak av flyruter, jernbane, hurtigruten og riksvegferjer. Fylkeskommunen har videre en sentral rolle i planlegging og utvikling av den infrastrukturen kollektivtrafikken opererer innenfor.
Fylkeskommunen yter tilskudd til lokal kollektivtransport, og fastsetter omfanget og kvalitet på rutetilbudet. Fylkeskommunen har ansvaret for organisering av skoleskyss for elever både i grunnskolen og videregående opplæring. Videre har fylkeskommunene det administrative ansvaret for transportordningen for funksjonshemmede (TT). Fylkeskommunen er løyvemyndighet for rute-, tur-, drosje- og godsløyver.
Fylkeskommunen har ansvar for lys som påvirker trafikksikkerheten og framkommeligheten langs fylkesvegene. Fylkeskommunen har videre ansvar for investering i og vedlikehold av infrastruktur for kollektivtrafikk i tilknytning til fylkesveger (kollektivfelt, busslommer, leskur, etc.).
Trafikksikkerhet
Fylkeskommunene er tillagt ansvar for å tilrå og samordne tiltak for å fremme trafikksikkerheten i fylket, jf. vegtrafikkloven § 40 a.
Politiske organer
Amtsting, fylkesvegstyre, samferdselsnemda, hovedutvalg for samferdsel, samferdselsstyre, trafikksikkerhetsutvalg, fylkesutvalg, fylkesting.
Administrasjonsapparat
Samferdselsdepartementet bestemte at samferdselskontorene skulle overføres fra staten til kommunene med virkning fra 1. januar 1976. Etter oppfordring fra departementet startet fylkene oppbyggingen av samferdselsadministrasjonen til å håndtere de saker som samferdselskontorene hadde, samt nye oppgaver som ville komme. Den nye fylkeskommunen baserte etter hvert sinvirksomhet på hovedutvalgsmodellen  og etatsadministrasjonen knyttet til disse. Hovedutvalget for samferdsel med ansvar for hele samferdselssektoren ble for de fleste fylker vedtatt fra 1982.
Den nye kommuneloven av 1992 ga den enkelte kommune frihet til å organisere sin virksomhet slik de fant det mest hensiktsmessig. Ved Ot.prp. nr 59 (1992-93) ble det fremmet forslag om endringer i særlovgivningen, hvoretter kommunene i stor grad ble gitt adgang til selv å bestemme hvorledes oppgavene som kommunene hadde etter denne lovgivningen organisatorisk ble løst i den enkelte kommune.
Selv om noen fylkeskommuner har beholdt hovedutvalgsmodellen, er mangfoldet i hvordan kommunene velger å organisere seg i dag stor. Utover 1990-tallet oppstod komitéorganisering som en alternativ organisasjonsform til hovedutvalgsmodellen og organisering etter funksjoner. I en slik modell avskaffes normalt alle faste utvalg og erstattes i stedet av komiteer uten vedtaksmyndighet, men med saksforberedende ansvar overfor fylkestinget, etter mønster fra stortingskomiteene. Avgjørende for en rendyrket komitémodell er gjennomgående representasjon og ingen beslutningsmyndighet. Den politiske beslutningene ble fattet i fylkesutvalg og fylkesting. Administrasjonsapparatet under ledelse av samferdselssjefen løser fylkeskommunens lovpålagte ansvar for all planlegging, samordning og økonomisk styring av fylkesveger og kollektivtrafikken. Mange fylkeskommuner har imidlertid valgt å legge det praktiske arbeidet knyttet til utforming og organisering av kollektivtrafikktilbudet til aksjeselskaper der fylkeskommunens eierandel varierer.
Samferdselsarkiver
Vegmuseet, Opplandsarkivet og Fylkesarkivet i Oppland har arkiver som kan utdype samferdselshistorien i Oppland. Arkivene er tilgjengelige for publikum.
Arkivmaterialet etter amtmannen og amtskommunen på 1800-tallet er normalt plassert i amtsarkivene. Disse er delvis plassert på statsarkivene i amtmanns-/fylkesmansarkivene. Hvert nytt veganlegg fikk sitt eget regnskap. Dette gjelder også for vegprosjekter underlagt amtskommunen.
Arkivene etter Amtsingeniøren, som innehadde en kombinasjon av en statlig og en amtskommunal funksjon (veginspektør). Fergedriften og dampskipsfarten var underlagt vegkomiteen i amtene. Senere var det Samferdselsnemdene som tok over dette ansvaret. Et eget fylkesvegstyre kom på plass i 1912. Samferdselsloven trådte i kraft 1.1. 1948. Oppgavene innen samferdsel ble behandlet av samferdselsnemda. Denne ble oppnevnt av fylkesutvalget på vegne av fylkestinget. Arkivene oppbevares normalt i Statsarkivene.
Samferdselsnemnda før 1976 var en helt ut statlig nemnd som skjøttet statlige forvaltningsoppgaver, men ble altså oppnevnt av fylkestinget. Arkivene er beholdt som en del av fylkeskommunens arkiver.
Hovedutvalget for samferdsel, samferdselsstyret, med ansvar for hele samferdselssektoren ble for de fleste fylker vedtatt fra 1982. Dermed opphørte både samferdselsnemda og fylkesvegstyret som politisk organ. Dette oppbevares i fylkeskommunale arkiver.
Enkelte fylkeskommuner la ned samferdselsstyret i 1994 da det ikke lenger var lovpålagt. Komite-modellen som i dag er en vanlig organisasjonsform, benytter komiteene som et saksforberedende organ. Sakene innen samferdsel, som alle andre saker, legges fram for fylkesutvalg ev. fylkesting til politisk behandling. Oppbevarres i fylkeskommunale arkiver
De administrative saksarkivene før 1976 var knyttet til samferdselskontorene. Arkivene fulgte med over i den nye fylkeskommunen som en del av samferdselsetatens sakarkiver.
Litteratur
Engesæther, Åge og Thue, B. Johs. Sogn og Fjordane fylkesjommune gjennom 150 år. Samlaget, Oslo 1988
Svanberg, Erling. Langs vei og lei i Nordland. Samferdsel gjennom 3000 år. Utgitt av Nordland fylkeskommune i samarbeid med Offset Nord as. Bodø 1990
Offentlige utredninger
NOU 1995: 17 Om organisering av kommunal og fylkeskommunal virksomhet Utredning fra utvalg oppnevnt ved kongelig resolusjon av 11. desember 1992. Avgitt til Kommunal- og arbeidsdepartementet 23. mai 1995.
NOU 2000: 22 Om oppgavefordelingen mellom stat, region og kommune Utredning fra Oppgavefordelingsutvalget oppnevnt ved kongelig resolusjon 5. juni 1998. Avgitt til Kommunal- og regionaldepartementet 3. juli 2000
NOU 1998: 38 Nye mål og retningslinjer for reformer i lokalforvaltningen
NOU 1974:34 Samferdselsdepartementet. Overføring av arbeidsoppgaver fylkene. Delegering av myndighet.
NOU 1974:53 Mål og retningslinjer for reformer i lokalforvaltningen
Ot.prp. nr. 96 (2005-2006) Om lov om endringer i lov 25. september 1992 nr. 107 om kommuner og fylkeskommuner m.m (komité¬modell, avtalevalg m.m.)
St.meld. nr. 12 (2006–2007) Regionale fortrinn – regional framtid
Lover, forskrifter, vedtak
Samferdsel Lov om samferdsel som kom i 1947 (I kraft fra 1.1. 1948) Lov om samferdsel 1976 Endringslov til samferdselsloven 4. juli 1991 nr. 52
Transport Lov om yrkestransport med motorvogn og fartøy (yrkestransportloven) Lov av 21. juni 2002 nr 45. Jfr. tidlegare lover 19 juni 1964 nr. 7, 4 juni 1976 nr. 63.
Sentrale forskrifter til loven
Lov om gjennomføring av fellesregler om innenlands transport i EØS-avtalen Lov av 26. mai 1995 nr 25.
Lov om luftputefartøyer. Lov av 17. juni 1966 nr 2.
Sentrale forskrifter til loven Se Lovdata: http://www.lovdata.no/for/sf/sf-19660617-002.html
Veg Vegloven Lov 28. juli om vegvesenet Lov 15. september 1851 om vegvesenet Lov 21. juni 1912 nr. 1 om vegvesenet Lov 24. juni 1931 nr. 21 om endringer i Lov 21. juni 1912 om vegvesenet Lov 21. juni 1963 nr. 23 om vegvesenet
Kjøretøy og trafikk Vegtrafikkloven Vegtrafikklov. av 18. juni 1965 nr 411
Eksterne lenker
https://web.archive.org/web/20140102200029/http://www.arkivnett.ol.no/samferdsel/
Forglem meg ei (film)
Forglem meg ei, (originaltittel: Vergiss mein nicht) er en tyskspråklig spillefilm fra 1935 regissert i Tyskland av den italienske regissøren Augusto Genina. Filmen ble nyinnspilt på engelsk i 1936 i Storbritannia av Alexander Korda.
SC Austria Lustenau
Sportclub Austria Lustenau er en østerriksk fotballklubb fra Lustenau i delstaten Vorarlberg.
Spillerstall
Oppdatert 19. april 2023.
Volodymyr Rybak
Volodymyr Vasyljovytsj Rybak (Володимир Васильович Рибáк; født 3. oktober 1946 i Donetsk er en ukrainsk politiker. Han var Direktør for Verkhovna Rada fra 13. desember 2012 til 22. februar 2014.
Nokia 1112
thumb|Nokia 1112. Nokia 1112 er en enkel GSM mobiltelefon fra Nokia. Nokia 1112 ble lansert i 2006. Nokia 1112 er ment for personer som ikke har mye erfaring med mobiltelefoner fra før av. Skjermen på mobilen er 96 X 68 piksel.
Med batteriet i telefonen kan man snakke 5 timer i samtale, eller la den stå i 15 timer i stand-by.
Volodymyr Rybak
Volodymyr Rybak er også den opprinnelige lederen av forgjengeren til Regionpartiet, partiet for regional gjenopplivelse i Ukraina. Han er Merited Builder of Ukraine (1995).
NTNU Universitetsbiblioteket
NTNU Universitetsbiblioteket (NTNU UB) er en del av Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). Biblioteket ble etablert i 1996, da NTNU ble opprettet ved en omdanning av Universitetet i Trondheim.
NTNU UB bestod frem til 1996 av de tidligere enhetene Norges tekniske universitetsbibliotek (NTUB); Universitetsbiblioteket i Trondheim (UBT) og Medisinsk bibliotek og informasjonssenter. Den første tiden etter 1996 het biblioteket Universitetsbiblioteket i Trondheim (UBiT), men fra 2010 ble NTNU Universitetsbiblioteket det offisielle navnet. Ved fusjonen mellom NTNU, Høgskolen i Gjøvik, Høgskolen i Sør-Trøndelag og Høgskolen i Ålesund, ble bibliotekene ved de tre høyskolene innlemmet i NTNU UB.
Biblioteket har røtter tilbake til Det Kongelige Norske Videnskabers Selskabs bibliotek fra 1768, og er dermed Norges eldste vitenskapelige bibliotek, som i dag finnes både som fysisk bibliotek og e-bibliotek.
NTNU UBs primærbrukere er studenter og ansatte ved NTNU, men det er et offentlig bibliotek og alle som ikke får dekket sine litteraturbehov ved folke-, skole- eller andre bibliotek, kan låne fra bibliotekets samlinger.
Biblioteket har oppgaver som støtter forskning, undervisning, nyskaping og formidling ved NTNU. I tillegg til avdelinger som på ulikt vis tar hånd om manuskripter, trykt litteratur og digitale ressurser, har NTNU UB 15 spesialbibliotek. Deres tjenester og samlinger er rettet mot spesielle fagmiljøer, men benyttes av hele universitetet. Sigurd Eriksson er biblioteksjef fra høsten 2021. Han etterfulgte Rune Brandshaug gikk av med alderspensjon tidligere samme år.
Tjenester og oppgaver
Som en del av NTNU, har biblioteket til enhver tid moderinstitusjonens strategi- og mål-dokumenter som overordnete styringsdokumenter for sin virksomhet. Biblioteket bidrar, med litteratursamlinger, lokaler, undervisning, tilgang til elektroniske ressurser og andre tjenester til at NTNU kan oppfylle sine forpliktelser og nå sine mål.
Biblioteket er organisatorisk plassert under prorektor for forskning.
NTNU har, ifølge universitets- og høgskoleloven, et særlig ansvar for grunnforskning og forskerutdanning innenfor de områder der institusjonen tildeler doktorgrad. Bibliotekets mål og strategier er basert på NTNUs.
I tråd med NTNUs publiseringspolitikk koordinerer biblioteket flere tjenester:
NTNU UB har ansvaret for NTNUs institusjonelle vitenarkiv, NTNU Open, der masteroppgaver, avhandlinger, vitenskapelige artikler og andre Open access-publikasjoner lagres.
Bibliotekets publiseringsgruppe koordinerer også NTNUs publiseringsfond, der det gis støtte til åpen publisering av vitenskapelige artikler, og har opprettet NTNU Open Access Journals, en publiseringsplattform der forskere og fagmiljøer ved NTNU kan etablere fagfellevurderte tidsskrifter med åpen tilgang.
NTNU Oppgaveskriving/VIKO gir hjelp til oppgaveskriving og litteratursøk for studenter, og er utarbeidet av NTNU Universitetsbiblioteket. Tjenesten ble lansert som VIKO – Veien til informasjonskompetanse i 2004 og relansert 16.mars 2017 med nytt design, nytt innhold og med endret teknisk løsning.
Samlinger
Det gir ikke samme mening som tidligere å snakke om bibliotekets «samlinger» og samlingenes størrelse. Elektronisk tilgang til kvalitetssikret faglitteratur er blitt stadig viktigere. I 2017 hadde NTNU UB tilgang til rundt 604 000 e-bøker og 1,9 millioner trykte bøker. Biblioteket hadde samme år abonnement på, eller fortsatt tilgang til, 30 000 tidsskrifter (16 000 trykte og 32 000 elektroniske).
Spesialsamlingene, som i hovedsak oppbevares ved Gunnerusbiblioteket og Dorabiblioteket, inneholder flere unike dokumenter og arkiver.
Kaptein Supertruse
Kaptein Supertruse, engelsk originaltittel Captain Underpants, er en serie populære barnebøker av den amerikanske forfatteren og illustratøren Dav Pilkey (født 1966). Den første boka i serien ble utgitt i 1997, og i 2017 var det ialt kommet tolv titler. Den første norske oversettelsen kom i 2000.
NTNU Universitetsbiblioteket
Samlinger
NTNU UB har seks dokumenter som inngår i Norges dokumentarv; en samling dokumenter som representerer viktige hendelser i norsk historie:
Kaptein Supertruse
De viltre og oppfinnsomme fortellingene handler om fjerdeklassingene «Thomas B.» («Georg» i den første norske oversettelsen; George Beard på engelsk) og «Harald H.» (Harold Hutchins på engelsk). Tittelfiguren «Kaptein Supertruse» er opprinnelig en superhelt i en humoristisk tegneserie som guttene lager. Alle på skolen elsker tegneseriene deres, unntatt den grinete rektor Krupp (Principal Benjamin "Benny" Krupp). Han avslører stadig Thomas' og Haralds rampestreker, tvinger guttene til å være slavene sine og truer med å få fotballaget på skolen til å banke dem opp hvis de ikke gjør som han sier. De to kameratene hypnotiserer derfor rektor med «3D-hypnose» ved hjelp av en billig plastring den ene har fått i en pakke med frokostblanding. De får dermed Krupp til å tro at han selv er Kaptein Supertruse, noe som fører rektoren, og guttene, opp i trøbbel og skaper morsomme, spennende og sprø eventyr.
De amerikanske bøkene oppgis å være skrevet og tegnet av George Beard and Harold Hutchins.
NTNU Universitetsbiblioteket
Samlinger
NTNU Universitetsbiblioteket har tatt vare på bilder siden år 1899 og har i dag anslagsvis 1 million bilder datert fra 1840-tallet til i dag. Samlingen inneholder også daguerreotypier, ambrotypier og ferrotypier.
Kaptein Supertruse
Filmatisering
I 2017 kom Kaptein Supertruse: Den første episke filmen (originaltittel Captain Underpants: The First Epic Movie), en dataanimert kinofilm som bygger på historiene om Thomas og Harald, Krupp og hans alter ego Kaptein Supertruse i de første bøkene.
NTNU Universitetsbiblioteket
Samlinger
NTNU Universitetsbiblioteket oppbevarer over 500 privatarkiver ved Gunnerusbiblioteket og Dorabiblioteket. Samlingene består av arkiv fra en rekke områder: kunnskaps- og vitenskapshistorie, kulturhistorie, bedriftsarkiv, foreningsarkiv og ulike personarkiv.
Kaptein Supertruse
Filmatisering
Thomas og Harald er i de norske oversettelsene oppkalt etter de tidligere programlederne i det populære prateprogrammet Senkveld på TV2, Thomas Numme og Harald Rønneberg.
NTNU Universitetsbiblioteket
Samlinger
De vitenskapshistoriske arkivene er i hovedsak arkiv etter ansatte ved NTNU og dets forløpere. Blant annet oppbevares arkiv etter nobelprisvinner i kjemi Lars Onsager, arkitekt og byplanlegger Sverre Pedersen og Det Kongelige Norske Videnskabers Selskab (DKNVS), hvorav de to siste er innlemmet i Norges dokumentarv.
Kaptein Supertruse
Norske utgivelser i serien
Årstallene viser når de norske oversettelsene ble utgitt. Alle er oversatt av Vibeke Ekeland Grønn.
NTNU Universitetsbiblioteket
Bibliotekenheter
Fra 1. januar 2016 er høyskolebibliotekene ved Høgskolen i Sør-Trøndelag (HiST), HiG (nå: NTNU i Gjøvik) og HiÅ (nå: NTNU i Ålesund) innlemmet i NTNU UB, som dermed omfatter totalt 15 bibliotekenheter.
Arkitektur- og byggbiblioteket
Bibliotekets primærbrukere er Fakultet for arkitektur og design, og byggmiljøet ved Fakultet for ingeniørvitenskap. En periode hadde biblioteket også ansvar for litteratur og bibliotektjenester overfor Institutt for matematiske fag.
Våningshus
Våningshus er en benevnelse for beboelseshus særlig på gårdsbruk (øvrige bygninger omtales som uthus). Betegnelsen er mest brukt utenfor byer og forekommer i byene eksempelvis på Grünerløkka i Oslo. Stue er en eldre betegnelse for bolighus, spesielt beboelseshus med ildsted. Våningshusene varierte i størrelse og form, og avspeilet vanligvis gårdens rikdom. Form etter lokal byggeskikk.
NTNU Universitetsbiblioteket
Arkitektur- og byggbiblioteket
Biblioteket har lokaler i Sentralbygg 1, Gløshaugen. Det ble etablert i 1961, da bygget sto ferdig. Arkitektavdelingen og Bygningsingeniøravdelingen fikk nye lokaler der og fant det hensiktsmessig å opprette et felles bibliotek. Fra 1912 til 1961 hadde både arkitekt- og bygningsingeniøravdelingen holdt til i Hovedbygningen, og faglitteraturen fantes også der, i NTHs hovedbibliotek og på professorenes kontorer. Det nye biblioteket fikk navnet Fellesbiblioteket arkitekt og bygg. Bibliotekar, senere forfatter, Fredrik Skagen var bibliotekets første leder.
Våningshus
Ordet «våning» kommer av middelnedertysk wonen (å ha tilhold, bo) og woninge (bosted, tilhold) og gjenfinnes i moderne tysk som «Wohnung» (bolig) og verbet «wohnen» som betyr å bo samt i svensk «våning» (etasje, leilighet).
NTNU Universitetsbiblioteket
Biblioteket Dragvoll
Biblioteket er lokalisert til Universitetssenteret på Dragvoll. Publikumsarealet utgjør ca. 3 000 m² og inneholder bok- og tidsskriftsamlinger, ca. 390 arbeidsplasser for studenter fordelt på arealer beregnet for stille studier og gruppearbeid. Et videokonferanserom kan benyttes av ansatte ved NTNU. Boksamlinga omfatter ca. 350 000 bind. Biblioteket har en større samling mikrofilmete aviser. Biblioteket er NTNU UBs nest best besøkte med i overkant av 210 000 årlige besøk.
Våningshus
En trolig grunn til at vi har fått ordet inn i språket, er at matrikkelen var et virkemiddel for beregning av skatt til kongen av Danmark-Norge, som hadde mange rådgivere av tysk opphav gjennom årene.
NTNU Universitetsbiblioteket
Biblioteket Dragvoll
Biblioteket Dragvoll ble opprettet da Universitetssenterets del 1, første byggetrinn, sto ferdig i 1978. Da ble samlinger og tjenester rettet mot humaniorafagene flyttet dit fra midlertidige lokaler på Lade. Da andre byggetrinn på Dragvoll sto ferdig i 1993, fikk biblioteket nye og mer hensiktsmessige lokaler. Samfunnsvitenskapelige fag flyttet gradvis fra Lade til Dragvoll etter 1993, med psykologi som siste fag i 2004. Da ble Biblioteket Lade nedlagt. Biblioteket fikk utvidet arealet i 2007 med ca. 1000 m² i et nytt bygg. Biblioteket ble ominnredet både i 2003 og 2007, og la da større vekt på gode og varierte arbeidsplasser for studentene, på bekostning av plass til bok- og tidsskriftsamlinger.
Bibliotek for medisin og helse
Biblioteket har varierte studie- og leseplasser. Det holdes jevnlig arrangementer og utstillinger der, i nært samarbeid med fagmiljøene.
I 2009 ga Kunnskapsdepartementet HiST og NTNU i oppdrag å etablere et felles integrert bibliotek for forskning, læring og formidling lokalisert i det integrerte universitetssykehuset i Trondheim. Biblioteket ble opprettet ved at NTNU UB Medisinsk bibliotek og HiST-biblioteket på Øya (Avdeling for sykepleierutdanning) ble slått sammen. Bibliotek for medisin og helse åpnet i desember 2013 i det nye Kunnskapssenteret.
Biblioteket Gjøvik
Biblioteket Gjøvik betjener lokalt plasserte studenter og ansatte fra Institutt for helsevitenskap Gjøvik, Institutt for informasjonssikkerhet og kommunikasjonsteknologi, Institutt for vareproduksjon og byggteknikk, Institutt for design, Institutt for industriell økonomi og teknologiledelse, Institutt for elektroniske systemer og Institutt for matematiske fag ved NTNU. Samlingene dekker blant annet helse- og omsorgsfag, teknologi, realfag, medieteknologi, informasjonssikkerhet, design og økonomiske fag. Biblioteket er lokalisert i sentralbygget (Gneis) og tok i bruk nåværende lokaler i januar 2006. Biblioteket har individuelle arbeidsplasser og gruppearbeidsplasser både i biblioteket og i M-bygget, der det også er en stille lesesal.
Sidsel Huvestad
Sidsel Huvestad (født 8. juli 1952 i Skoger i Drammen kommune) er en norsk billedkunstner, bosatt på Tromøy i Arendal kommune.
NTNU Universitetsbiblioteket
Biblioteket Kunstakademiet
Biblioteket betjener først og fremst studenter og ansatte ved Institutt for billedkunst – Kunstakademiet i Trondheim. Det benyttes også i stor grad av det kunsthistoriske fagmiljøet ved NTNU, og av distriktets kunstnere og kunsthistorikere. I tillegg blir bibliotekets ressurser brukt av kunstnere og forskere ved andre akademier og høyskoler i inn- og utland, via fjernlån.
Sidsel Huvestad
Huvestad er utdannet ved Einar Granum Kunstfagskole (1971-1972), Statens håndverks- og kunstindustriskole (1972-196) og Statens kunstakademi (1976-1981). I 1983 deltok hun på Sørlandsutstillingen, senere Østlandsutstillingen og UKS’ vårutstilling. Hun mottok Agderrådet likestillingspris for prosjektet «Silkeveien» i Arendal (1993), og er innkjøpt av Norsk Kulturråd (1981), Kristiansand kommune (1981) og Statens kunstakademi (1977).
NTNU Universitetsbiblioteket
Biblioteket Kunstakademiet
Biblioteket har ansvar for fagområdene innen samtidskunsten. I tillegg til bøker og tidsskrifter, har biblioteket kunstfaglig relevante DVD- og tegneseriesamlinger, fanziner og Artists’ Books.
Det ble opprettet bibliotek med egen bibliotekar ved Kunstakademiet i 1988, og dette ble en del av NTNU Universitetsbiblioteket i 1997.
Biblioteket Tungasletta
Biblioteket betjener Institutt for sosialt arbeid, Institutt for nevromedisin og bevegelsesvitenskap og Fagenheten Vernepleie ved Institutt for psykisk helse. Bibliotekets samlinger dekker fagområder det undervises og forskes i ved instituttene. Hovedsamlingen er innen helse- og sosialvitenskapelige fag.
Biblioteket var tidligere en del av Høgskolen i Sør-Trøndelag, og ble ved fusjonen i 2016 en del av NTNU. Biblioteket har siden sommeren 2013 holdt til i Tungasletta 2 i Trondheim, i tilknytning til instituttene det betjener. Lokalene i Tungasletta 2 består av to separate bygg fra 1984 og 1997. Bygget brukes nå av NTNU, NAKU, Veterinærinstituttet og Mattilsynet.
Biblioteket Ålesund
Biblioteket betjener primært ansatte og studenter fra NTNU i Ålesund sine fem institutter: Institutt for IKT og realfag, Institutt for havromsoperasjoner og byggteknikk, Institutt for helsevitenskap Ålesund, Institutt for biologiske fag Ålesund og Institutt for internasjonal forretningsdrift.
Biblioteket har lokaler i NTNU i Ålesund sitt bygg i Larsgårdsvegen 2 (Fogdegården). Dette bygget er tegnet av Slyngstad Aamlid arkitekter og ble oppført i 1999.
Sjukepleiarhøgskolen i Ålesund, Møre og Romsdal ingeniørhøgskole og Møre og Romsdal fiskeritekniske høgskole ble i 1994 fusjonert til Høgskolen i Ålesund (HiÅ). Den 1. januar 2016 ble Høgskolen i Ålesund, Høgskolen i Gjøvik, Høgskolen i Sør-Trøndelag og Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet organisert som ett universitet under navnet Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU). NTNU i Ålesund er en direkte videreføring av HiÅ.
Dorabiblioteket
Dorabiblioteket holder til i ubåtbunkeren Dora på Nyhavna og fungerer som et magasin for hele NTNU Universitetsbiblioteket. Her oppbevares den eldste faglitteraturen, trykte tidsskrifter og aviser, bilder og privatarkiv og ikke alt av den tekniske faglitteraturen er søkbar i bibliotekets databaser. Biblioteket betjener hele NTNU og andre som har behov for å bruke samlingene. Dorabiblioteket er en samarbeidspartner i Arkivsenter Dora som foruten biblioteket består av fire arkivinstitusjoner, og ett museum. Dorabiblioteket bidrar gjennom dette samarbeidet blant annet med flere åpne arrangementer og utstillinger gjennom året.
Gunnerusbiblioteket
Gunnerusbiblioteket betjener spesielt ansatte og studenter på Vitenskapsmuseet og Institutt for historiske studier. I tillegg bruker forskere fra inn- og utland og Trondheims befolkning bibliotekets samlinger. Biblioteket har lokaler i bydelen Kalvskinnet. Det ble opprinnelig etablert som DKNVSs bibliotek i 1768, og er Norges eldste vitenskapelige bibliotek. Spesialsamlingene ved biblioteket omfatter blant annet håndskrifter, privatarkiv, sjeldne bøker og fotografier.
Gunnerusbiblioteket befant seg fra 1760 i private hus hos medlemmer av DKNVS. Foreningen flyttet med sine boksamlinger til Trondheim katedralskole i 1788. Da biblioteket fikk sin egen bygning på Kalvskinnet i 1866 sto arkitekt Christian Christie bak tegningen. I 1939 fikk bygget et tillegg med boktårn i betong. Bibliotekets økende boksamlinger krevde mer plass. I 1974 sto arkitektene Anne og Einar Myklebusts nye bygg, med utvidet boktårn, ferdig med et trappehus utformet av kunstneren Ramon Isern. Knudtzonsalen, som er innredet i et eget rom i biblioteket, baserer seg på en testamentarisk gave fra Broder Lysholm Knudtzon og viser et autentisk bibliotek med interiør og boksamling fra begynnelsen av 1800-tallet.
Lysholmbiblioteket
Lysholmbiblioteket, som åpnet 15. januar 2018, dekker fagområder det forskes og undervises i ved Campus Kalvskinnet: grunnskolelærerutdanningene, bachelor i arkiv og samlingsforvaltning, Institutt for lærerutdanning. (ILU) og bachelor i teknologifag. Biblioteket ligger i E.C. Dahl-kvartalet, i hovedsak i det nye Lysholmbygget, som har fått navn etter forretningsmannen, bryggerieier Jørgen B. Lysholm, som holdt til her på 1800-tallet.
Marinbiblioteket
Biblioteket betjener i hovedsak studenter og ansatte ved Institutt for marin teknikk ved Fakultet for Ingeniørvitenskap og NTNU AMOS - Centre for Autonomous Marine Operations and Systems.
Marinbiblioteket ligger på Marinteknisk Senter på Tyholt i tilknytning til Skipsmodelltanken.
I forbindelse med opprettelsen av Marinteknisk Senter i 1979 ble det bestemt at det skulle lages et felles bibliotek for senteret. Dette ble et samarbeid mellom Norges Skipsforskningsinstitutt (NSFI), nå MARINTEK, og NTHB, nå NTNU Universitetsbiblioteket. De enkelte instituttsamlingene og litteraturen som befant seg ved NSFI ble overført hit. Marinteknisk Senter ble offisielt åpnet av Olav V i juni 1979.
I tillegg til bibliotekets samling av faglitteratur og ulike arbeidsplasser m/PC, finnes det en døgnåpen lesesal her.
Musikkbiblioteket
Musikkbiblioteket betjener primært studenter og ansatte ved Institutt for musikk (NTNU), utøvende utdanning (tidligere Trøndelag musikkonservatorium og Musikkonservatoriet i Trondheim). Biblioteket er lokalisert til Olavskvartalet (Kjømannsgt. 42) i Trondheim sentrum.
Biblioteket ble formelt opprettet ved at det i 1984 ble tilsatt en fagutdannet bibliotekar ved Trøndelag musikkonservatorium, og biblioteket ble innlemmet i NTNU Universitetsbiblioteket 1. januar 1998 etter å ha vært tilknyttet Det humanistiske fakultet ved NTNU siden 1. januar 1996 da Musikkonservatoriet ble en del av NTNU.
Grunnstammen i biblioteket var noter fra Trondhjems musikskole som ble opprettet i 1911, notegaver fra bl.a. Per Hjort Albertsen, samt noter innkjøpt i tilknytning til undervisningen ved Trøndelag musikkonservatorium. Bibliotekets samlinger utvikles i tråd med undervisningen og forskningen ved Institutt for musikk.
Realfagbiblioteket
Bibliotekets primærbrukere er studenter og ansatte ved Fakultet for naturvitenskap. Fagområdene biblioteket dekker er fysikk, kjemi, biologi, bioteknologi, kjemisk prosessteknologi og materialteknologi.
Biblioteket er lokalisert i Realfagbygget på Gløshaugen. Det ble opprettet i 2000 etter innflytting i Realfagbygget og sammenslåing av til sammen tre ulike bibliotek. De tidligere bibliotekene var Fakultetsbiblioteket Kjemi, Fysikkbiblioteket og Fakultetsbiblioteket Rosenborg.
Biblioteket viser en rekke utstillinger i samarbeid med Fakultet for naturvitenskap og teknologi.
Teknologibiblioteket
Teknologibiblioteket betjener i hovedsak studenter og ansatte ved Fakultet for informasjonsteknologi og elektroteknikk og enkelte av instituttene ved Fakultet for ingeniørvitenskap. I tillegg har biblioteket ansvar for bibliotektjenester overfor Institutt for industriell økonomi og teknologiledelse, som hører inn under Fakultet for økonomi. Biblioteket blir også brukt av resten av NTNU og av byens befolkning som har bruk for teknologisk litteratur på et høyere nivå enn folkebiblioteket kan tilby. Det er det nest største av de 17 NTNU UB-bibliotekene.
Biblioteket holder til i første etasje i Hovedbygningen på Gløshaugen, der Høiskolens hovedbibliotek fikk sine nye lokaler i 1915, tre år etter at biblioteket ble opprettet. Den gang betjente biblioteket studenter og forskere ved alle NTHs avdelinger. Etter flere omorganiseringer er Teknologibiblioteket nå en bibliotekenhet på linje med de andre 17 bibliotekene under NTNU UB.
Økonomibiblioteket
Dette biblioteket betjener primært studenter og ansatte ved Fakultet for økonomi, som blant annet omfatter NTNU Handelshøyskolen. Biblioteket har samlinger innen økonomi og ledelse. I tillegg til samlingen av fysisk og digital litteratur og leseplasser for studentene, finnes det en «finanssone» i biblioteket, med tilgang til spesialdatabaser.
Trondheim Økonomiske Faghøgskole (TØH) ble del av Høgskolen i Sør-Trøndelag i 1994. I 2012 fikk skolen godkjent doktorgradsprogram og fikk tittelen handelshøyskole, og i 2016 ble den offisielt ett av fakultetene ved NTNU, da HiST, Høgskolen i Gjøvik og Høgskolen i Ålesund og NTNU fusjonerte til ett universitet: Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet (NTNU).
Ved årsskiftet 2013/2014 flyttet Fakultet for økonomi til et helt nytt bygg på Elgeseter. Biblioteket holder også til i denne bygningen.
Personale
Av disse ansatte var 46 bibliotekarer; 45 merkantilt ansatte; 8 ingeniører og 26 universitetsbibliotekarer med fagspesialisering på masternivå eller høyere innen fag det forskes og undervises i ved NTNU.
I tillegg til de fast ansatte er flere studentvakter engasjert på timebasis ved de ulike bibliotekenhetene. Dette er NTNU-studenter, som etter å ha gjennomgått opplæring ved biblioteket, arbeider noen timer ukentlig med publikumsbetjening og diverse rutinearbeid ved sitt primærbibliotek.
Bibliotekdirektører/-sjefer
F.o.m. Brandshaug har bibliotekets leder hatt tittelen biblioteksjef. Endringen skjedde i forbindelse med NTNUs arbeid med enhetlig ledelse.
Rollen som ansvarsbibliotek
Den ene av de tidligere enhetene, NTUB, var et av de sju ansvarsbibliotekene i Norge, med ansvar for arkitektur, teknikk og praktiske fag. Dette innebar et spesielt ansvar for disse fagområdene når det gjaldt oppbygging og vedlikehold av samlingene, og i fjernlånssamarbeidet mellom fag- og forskningsbibliotek.
Nedlagte bibliotekenheter
NTNU UB hadde 14 bibliotekenheter da det ble etablert i 1996. Tre av disse ble nedlagt i 2000, som en følge av opprettelse av det nye Realfagbiblioteket og omstrukturering av biblioteket. Samlingene ble innlemmet i de større bibliotekene, og tjenestene overfor de berørte fagmiljøene ble overtatt av disse bibliotekene.
Norges lærerhøgskoles flyttet fra lokalene på Lade gård i 1960 til nye bygninger på Rosenborg. På Lade utgjorde biblioteket en boksamling i lokaler uten tilsyn. I det nye bygget på Rosenborg var det innredet nye biblioteklokaler og bibliotekar ble tilsatt. Høgskolekomplekset på Rosenborg (fraflyttet i 2000 og senere revet) var tegnet av Gjøvik-arkitektene Helge Skoug og Harald Sveinhaug. Lærerhøgskolen vokste raskt og bibliotekkapasiteten ble snart for liten. Aulaen ble tatt i bruk til hjelpelesesal sist på 1960-tallet. I 1970 passerte antall bibliotekansatte 15 personer. En ekstra bibliotekpaviljong overtok for aulaen i 1971. I 1971 flyttet instituttene for historie og samfunnsfag fra Rosenborg til Nidarøhallen. Biblioteket for disse fagene ble plassert i en ny Hall C på ca 400 m², innredet med 100 leseplasser rom for 25.000 bind. Rommet hadde ingen lysåpninger. Denne biblioteksavdelingen var den første som ble drevet i fellesskap av bibliotekene ved Det Kongelige Norske Vitenskabers Selskap (DKNVS) og Norges Lærerhøgskole i Trondheim (NLHT).
Innholdet i Biblioteket Rosenborg endret seg i takt med hvilken plassering instituttene fikk. Stadig flere fag flyttet til leide lokaler på Lade fra 1972. Matematikklitteratur tilhørende instituttet ble i 1972 flyttet til lokaler i Nonnegata siden instituttet flyttet inn i leide lokaler der, og avstanden til Rosenborg ble bedømt som for stor. Denne matematikksamlingen ble i 1985 overført til NTH da man ble enige om å samordne bibliotekene ved de matematiske institutter ved NTH og Lærerhøgskolen.
I 1974 ble bibliotekspaviljongen avgitt til det nyoppretta institutt for teatervitenskap. Realfaglitteraturen flyttet tilbake til lokalene i hovedbygget, men de gjenværende instituttene trengte større undervisningsplass og biblioteket ble flyttet helt ut av de opprinnelige lokalene og inn i aulaen som ble ominnredet til bibliotek. Magasinplass ble etablert i garderobearealet utenfor. I 1984 ble instituttene for matematikk og fysikk flyttet fra Rosenborg til Lade. Etter dette omfattet biblioteket på Rosenborg bare de biologiske fag og kjemi. Biblioteket Rosenborg ble avviklet og samlingene flyttet til det nye Realfagbiblioteket på Gløshaugen da Realfagbygget sto ferdig i 2000.
I påvente av et nytt universitetsanlegg ble nye interimsløsninger for Lærerhøgskolen tatt i bruk i leide lokaler i et industri- og kontorbyggkompleks i Ladalen sør for Lade gård fra høsten 1972. Biblioteket leide lokaler her for lesesal med boksamling og kontorer. Hit flyttet fagene pedagogikk, psykologi høsten 1972 og filosofi og religionsvitenskap våren 1973. Lade II ble tatt i bruk tidlig i 1974 til fagene språk, samfunnsvitenskap og musikkvitenskap. Seinere fulgte matematikk og fysikk (1984). Med bygging av nytt universitetskompleks på Dragvoll (byggetrinn 1 ble tatt i bruk i 1978) flyttet biblioteket med samlinger og personale gradvis fra Lade til Dragvoll (humaniora og samfunnsvitenskapelige fag) eller til Gløshaugen (matematikk, informatikk, fysikk). I første byggetrinn på Dragvoll var bibliotekarealene spredt mellom flere delbygg og på flere plan. Biblioteket Lade ble avviklet da psykologisk institutt som det siste flyttet fra Lade til nytt bygg på Dragvoll i 2004.
''Dette biblioteket ble nedlagt i 2015. De nyere samlingene ble overført til Teknologibiblioteket, Arkitektur- og byggbiblioteket. Eldre litteratur til Dorabiblioteket.'' Biblioteket var lokalisert i SINTEF Teknologi og Samfunn sine avdelinger på Valgrinda. Det hadde samarbeid med faglærere og studenter ved Institutt for produksjons- og kvalitetsteknikk som er i samme bygning, og med Institutt for vann- og miljøteknikk som befinner seg i nabobygningen.
Våren 2000 ble det samlokalisert et forsknings- og undervisningsmiljø mellom NTNU og SINTEF i Valgrinda. Litteraturen fra de forskjellige miljøene ble slått sammen og biblioteket Valgrinda oppsto.
Dette biblioteket ble i 2013 integrert i Bibliotek for medisin og helse (se ovenfor). Medisinsk bibliotek betjente i hovedsak studenter og ansatte ved Det medisinske fakultet med tilhørende institutter, samt ansatte ved St. Olavs hospital. Biblioteket var lokalisert i Forsyningssenteret i sykehuset på Øya i Trondheim.
Biblioteket ble opprettet som et rent sykehusbibliotek i 1948, under navnet Legebiblioteket. Tidlig i 1980-årene fikk biblioteket organisatorisk tilhørighet under Det medisinske fakultet, og tok navnet Medisinsk bibliotek. I 1997 ble Medisinsk bibliotek en del av Universitetsbiblioteket.
I 2013 åpnet Bibliotek for medisin og helse i Kunnskapssenteret, siste byggetrinn i det nye sykehuset i Trondheim. Dette ble en integrering av Medisinsk bibliotek og HiSTs to avdelingsbibliotek for sykepleie, helse- og sosialfag.
Dette biblioteket ble i 2018 integrert i Lysholmbiblioteket (se ovenfor). Biblioteket lå på Rotvoll i Trondheim. Det var et av bibliotekene ved tidligere Høgskolen i Sør-Trøndelag. I 2016 ble det en del av NTNU Universitetsbiblioteket.