cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Slaget ved Gorlice-Tarnow
Forspillet
Dette var Østerrike-Ungarns første militære seier, som ble et vendepunkt som tvunget tilbake de russiske fremrykningene. Det var også andre gang tyskerne intervenerte på Galicja, for den fjerde armé var støttet av hjelpetropper deriblant den tyske 47. reservedivisjon. Den russiske tredje armé som var slått tilbake, var tvunget i sikkerheten bak Dunajec som munnet ut i øvre Wisła. I det nye året startet Conrad den første offensiven oppe i Karpatene, og deretter ble Slaget om Karpatene et faktum.
Mars-offensiven
Karpaterslaget som begynte 23. januar 1915 med den østerrikske tredje armé ledet av general Boroevic, ble en av de største katastrofene i den østerriksk-ungarske militærhistorien, opptil 800 000 menn ble ofret for å unnsette festningsbyen Przemysl med garnisonen på 120 000 menn. Tre ganger gikk Conrad til angrep, og tre ganger var hans styrkene stoppet av russisk motstand og utmattelse mellom fjelltoppene oppe i Karpatene. Snøen og kulden over et vanskelige terreng med skogkledde åssider og strie fjellskrenter stundom var en vanskeligere fiende enn russerne. Litt annet enn små gevinster var oppnådde, og etter overgivelsen av Przemysl den 22. mars rykket store russiske styrker mot og gjennom fjellovergangene, men kom ut for det samme som østerrikerne og ungarerne. Opptil 1 million russiske soldater ble tatt ut av rekkene, de fleste med frostskader eller sykdommer.
Andrej Mjezin
Andrej Anatolievitsj Mjezin (belarusisk: Андрэй Анатольевiч Мезiн, russisk: Андрей Анатольевич Мезин, Andrej Anatoljevitsj Mezin; født 8. juli 1974) er en belarusisk tidligere ishockeymålvakt.
Slaget ved Gorlice-Tarnow
Mars-offensiven
Mesteparten av operasjonene hendte langs fjellkjeden, i vest lå Dukla-, Lupkow- og Uzhok-passene på motsatt side av Przemysl som ligger langs elven San, i øst lå Verecke- og Wyszkow-passene. Fjellene utgjør en langstrakt «mur» mellom Galicja og den ungarske sletten, og deretter mellom Bukovina og Transilvania. De to fremste passene i vest lå meget nær Tarnow-Gorlice-stillingen som egentlige var en frontlinje langs elven Dunajec og bielven Biała, men forbindelsesvegene går i nordøstlige retning mot byene Jasło, Jarosław og Przemysl, som hadde jernbane fram til Lemberg. For en strategist gav denne plasseringen uante muligheter. En offensiv fra Tarnow-Gorlice-stillingen som når disse forbindelsesvegene, vil være i stand til å fange store russiske styrker oppe i Karpatene.
Så tidlig som i 15. januar kom de første østerriksk-ungarske angrepene på denne frontsektoren, som for det meste var bruk av artilleri med tyngre skyts. Byene Tarnow og Gorlice ved flere anledninger var utsatt for bombardementer med tyngre granater opptil 42 centimeter i kaliberet. Et polsk øyevitne mente flere hundrer sivilister var drept eller skadet. Den østerrikske fjerde arméen som holdte stand langs Tarnow-Gorlice-stillingen, forsøkt å avlaste deres kameratene i den tredje armé ved Dukla-passet med et vedvarende press på den russiske tredje armé. Men det russiske forsvaret var meget sterkt med tilstrekkelige befestninger og skyttergraver.
Den planlagte offensiven av den fjerde arméen ble forsinket av de stadige kampene mellom begge parter i taktiske sammenstøter og andre begivenheter oppe i fjellene. Det var først den 9. mars offensiven startet på Gorlice-området, og nesten umiddelbart kom de angripende styrkene ut for fryktelige snøstormer og kulde. Dette startet et blodig slag langs Dunajec, som fulgt til stor tap for begge parter som var like sterke. På en halvtime mistet infanteriregimentet nr. 100 opptil 564 mann, hvorav 229 savnede. I flere uker gikk begge parter til angrep på hverandre om herredømmet over taktiske objekter, under det østerrikske angrepet på byen Gorlice ved 17. mars deltok fire divisjoner. Litt annet enn taktiske gevinster var vunnet av østerrikerne.
Etter det ble kjent at garnisonen i Przemysl hadde overgitt seg den 22. mars, ble den fjerde arméens offensiven stoppet for å reorganisere seg på defensiven. Russerne hadde gått til angrep på tredje og andre arméer oppe i Karpatene, så den fjerde armé måtte sikre sin høyre flanke mot sør mot russiske manøvrering. Den russiske generalen i tredje armé, Radko-Dmitriev sammen med de andre offiserene i sørvestfronten og Stavka var overbeviste om at forsvarssystemet hadde bestått sin test under mars-offensiven.
Den tyske intervensjonen
De østerriksk-ungarske tilbakeslagene under vinterslagene hadde kostet Conrad flere hundretusener soldater og svekket forsvaret mot russerne som i begynnelsen på april hadde brutt gjennom Karpatene og kunne se ned på begynnelsen på de ungarske slettene. Den tyske overkommandoens øverstkommanderende Falkenhayn hadde sett seg tvunget til å sende tyske hjelpestyrker til det østerrikske forsvaret, som først utgjorde deler av Südarmée, deretter var et selvstendig korps kalt beskiden-korpset sendt til Karpatene i mars-april. Disse tyske forsterkningene gjenopprettet forsvaret under de russiske angrepene som ble stoppet og tvunget tilbake i de første to uker av april.
Men det var åpenbart at om det skulle komme en russisk storoffensiv oppe i Karpatene, ville ikke de østerriksk-ungarske forsvarerne holdte ut ettersom man verken hadde strategiske reserver eller utholdelsesevne over lengre tid. Ivanov som kommanderte sørvestfronten, hadde stoppet all offensiv aksjon for å vente til vårløsningen var overstått og de svekkede enhetene på frontlinjene var styrket på nytt. Den planlagte storoffensiven skulle begynne den 3. mai med den niende armé på Bukovina langt til øst. For tredje gang måtte tyskerne intervenere på den galicjiske fronten, ved dette tidspunktet var bare deler av vestlige Galicja fremdeles under kontroll av sentralmaktene. I likhet med Conrad hadde Falkenhayn studerte kartene med sine rådgiverne, og var raskt med å konkludere med den strategiske betydeligheten av beliggenheten langs Tarnow-Gorlice-stillingen.
Mars-offensiven fra 9. til 22. mars hadde hendte med svake styrker midt under vinterføre, men til tross for at den hadde mislykket utover taktiske vinninger, ble tyskerne oppmerksomt på denne frontsektoren som hadde fungerte som forsvarslinje siden september 1914, som lå relativt nært Kraków, som var forbindet med det tyske kommunikasjonssystemet som besto av et omfattende jernbanenettverk. Som med den niende armé i slutten på september, var det mulig å flytte flere divisjoner medregnet deres utstyr og våpnene samt artilleri til sektoren i korte perioder. Den tyske overkommandoen (OHL) begynte planleggingen i slutten på mars, og det var først den 13. april den østerrikske overkommandoen ble underrettet om de tyske planene for Tarnow-Gorlice-stillingen.
Dagen etterpå under en konferanse mellom de to overkommandoer i Berlin ble Falkenhayn og Conrad enig om detaljene i angrepsplanen, den ellevte armé som i løpet av vinteren ble dannet med nyopprettede divisjoner, sendes til den galicjiske fronten med en samlet styrke på åtte divisjoner og 634 skyts. Denne forflytningen som også medregnet utvalgte divisjoner fra vestfronten, tok bare ti dager fra 21. april. Den 25. april kom den nye armésjefen til hovedkvarteret for arméen i Neu Sandec, allerede i forveien hadde de første enhetene kommet til oppmarsj-områdene. August von Mackensen sluttet seg til sin stabssjef Hans von Seeckt.
Den ellevte armé
Den tyske ellevte armé som kom til frontsektoren i slutten på april, etter hvert ble sammensatt av fire korpser, det prøyssiske gardekorpset på 25 000 mann, 6. østerriksk-ungarske korpset på 33 000 mann, 41. reservekorpset på 20 000 mann og «Kneussl-korpset» på 20 000 mann fra nord til sør. Det femte og siste korpset, det tyske tiende korpset på 20 000 mann ble holdt i reserve både som reserve for den ellevte armé og en del av Tysklands strategiske reserve mellom vest og øst. Det såkalte «Kneussl-korpset» besto av regimentene som var trukket fra vestfronten uten at franskmennene oppdaget dette, som deretter ble satt sammen til nye divisjoner i begynnelsen på april. I løpet av vinteren var en strategisk reserve på 14 divisjoner skrapte sammen av OHL, men den ellevte armé med unntak av disse bayerske divisjonene besto av erfarne og krigsvante divisjoner som var trukket ut fra frontstjenesten på vestfronten. De allierte oppdaget ikke disse uttrekkingene før det var for sent, blant annet hadde Falkenhayn startet det andre slaget ved Ypres den 22. april som avledningsmanøver.
Artilleriet
Det var allerede tungt skyts disponerte av den østerrikske fjerde armé langs Tarnow-Gorlice-stillingen, som i flere måneder siden midten av januar var åsted for intenste artilleriduell mellom partene. De tyske artilleristene tok med seg 302 feltskyts, 146 tyngre skyts og 96 morterskyts til frontlinjen langs Dunajec der disse sluttet seg til østerrikerne som hadde 305 feltskyts og 103 tyngre skyts.
Den tyske forflytningen av den ellevte armé så også transport av enorme mengder av ammunisjon, i løpet av kort tid ble det flyttet over 300 000 granater rett til batteriene langs frontlinjene. Hver feltkanon-batteri hadde 1 200 granater mens batteriene med haubitser og tunge kanonskyts hadde 600 granater hver mens batteriene med artilleri over 21 centimeter i kaliberet hadde 500 granater hver. I det prøyssiske gardekorpset var det rundt 266 granater per kanon i de 24 ulike batteriene.
Det viste seg raskt at russerne hadde vennet seg til den østerriksk-ungarske praksisen av deres artillerivåpenet i løpet av månedene, slik at en laissez faire-mentalitet oppsto i den russiske siden av frontsektoren. Gjennom ukene dag for dag begynte østerrikerne det daglige bombardementet på de russiske skyttergravene og posisjonene alltid ved klokken ti om morgen, tok en pause for lunsj, fortsatte videre fram til ildopphør ved mørkefallet. De russiske batteriene, viktige beliggenheter i forsvarssystemet og annet var meget lite berørt av den østerrikske ilden, så meget at man knapt hadde flyttet på seg.
Den russiske aktiviteten var også ineffektivt, det gikk så langt at det ikke ble leverte ammunisjon til batteriene av frykt for at disse skulle bli sløst bort uten virkninger. Noen ganger var bare én eller to granat per batteri hver dag avfyrt mot de østerriksk-ungarske stillingene under «rolige perioder». Mesteparten av ammunisjonen var lagret i depoter langt fra batteriene, og det var ikke nok til det daglige forbruket. Alle partene under den første verdenskrigens andre krigsåret opplevde mangel på granater for deres artilleriet ettersom man hadde forbrukt mer enn beregnet i forveien. Et russisk korps under strid hadde behov for 25 000 granater om dagen, men det bare var mulig å levere 15 000 granater.
De tyske artilleristene med ekspertise fra vestfronten fortsatte det daglige bombardementet, men mer målbevisst med nye metoder om hvordan å sikte seg inn på lokaliteter. Allerede i den innledende fasen av krigen var det åpenbart at artillerivåpenet ute i det frie med direkte sikte var meget sårbart for kontraskyting. En lettvint løsning var å grave ned kanonene, haubitsene og bombekasterne i terrenget og benyttet artilleriobservatører for indirekte ildledelse. For den angripende parten måtte det fiendtlige artilleriet nedkjempes, men det var meget vanskelig mot nedgravde batterier.
Siden 15. april ble det sendt ut speiderfly med fotografiapparater og observatører for å kartlegge de russiske posisjonene i frontsektoren mens artilleristene skjøt utvalgte skudd for å kunne peile inn artilleriposisjoner ved å måle avstandene mellom nedslagene. Et skudd for kort, et skudd for langt. Tidlige østerrikske rapporter var uvurderlig, mens det var vinterføre kunne østerrikske fly observere spor etter bevegelser i snøen mellom posisjonene. Dette ble hjulpet ved at russerne knapt hadde flyttet på seg i flere måneder.
En ny krigføring basert på massiv og presise bruk av artilleri under en stillingskrig hadde oppstått under kampene mellom de bedre bestykkede partene som britene, franskmennene og tyskerne på vestfronten. Denne nye krigføringen skulle gjøre sin entré på østfronten langs Tarnow-Gorlice-stillingen.
Topografien
Tarnow-Gorlice-stillingen helt siden september var den meste foretrukkende forsvarslinje for det østerriksk-ungarske forsvaret på vestlige Galicja, som lå langs elven Dunajec som har sitt utløp i den større elven Wisła som dannet riksgrensen mellom det russiske imperiet i Polen og habsburgimperiet i Galicja. Det sentrale galicjiske slettelandskapet blir bakkete fram til foten av fjellkjeden Karpatene som utgjør en «mur» mellom det galicjiske landskapet som blir flattere mot nord til Wisłaelven og østover, og den ungarske sletten.
Vest-Galicja smalnes mellom Wisła i nord og Karpatene i sør med bakkete terreng og buktende elver mot fjellene mens det blir flattere mot nord. Den siste resten av det østerriksk-ungarske Galicja som fremdeles var under habsburgimperiets kontroll, lå vest for landskapet langs Dunajec fra utløpet i elven Wisła til byen Neu Sandec der bielven Kamienica svinget oppover mellom høydene til fjellkjeden.
Frontlinjen i begynnelsen på april betegnes som «Dunajec-Biała-Ropa-linjen» etter tre ulike elver. På den øvre delen mot Karpatene renner den mindre elven Ropa nedover til tettstedet Ropa, fordi Maslana Gora-fjellet og ned i byen Gorlice, deretter nabobyen Biecz og siden munnet ut i Wislokaelven ved byen Jasło langt mot øst. På den andre siden av Maslana Gora-fjellet ligger elven Biała som renner i nordlige retning forbi byen Grybow til tettstedet Ciezkowice, deretter Tuchow og siden utløper i elven Dunajec et stykke fra Tarnow. Denne bielven utgjorde den midte delen mellom Gorlice-området og Tarnow-området. Den nedre delen begynte med utløpet av Biała ved en landsby med det samme navnet, gikk langs Dunajec fram til Wisłaelven.
Valget av Neu Sandec som hovedkvarteret for den tyske ellevte armé var ikke tilfeldig. Jernbanenettet i Vest-Galicja med utgangspunktet i storbyen Kraków som dertil var tilknyttet det tyske jernbanenettet i det tyske keiserdømmet, har to strekninger i retning østover. Den ene og meste direkte var rett mot Tarnow og deretter Lemberg, den andre kom oppe i terrenget mot Karpatene med stoppested i Neu Sandec i sørøst. Derfra går en jernbanelinje sørover mellom fjellene over til Košice i det slovakiske landskapet og deretter Ungarn. Mot øst går en vegforbindelse og en jernbanestrekning til Grybow langs bredden av Białaelven før den delte seg i to, den ene i nordlig retning langs elven til Tarnow og den andre i østlig retning til Biecz og deretter Jasło, siden Przemysl.
Jernbanetransport var essensielt, spesielt for frakt av tyngre skyts og spesialammunisjon. Det var også mulig å bruke de mindre sekundære vegforbindelsene i terrenget, hjulpet av det tørre klarværet i slutten av april. De tyske forflytningene til de fremskutte posisjonene hendte over et primitivt vegsystem som likevel hadde god føreforhold i etterkanten av en hard vinter. Den varme solen kom som bestilte for de tyske planleggerne som trengte gode veg- og føreforholder over terrenget for deres troppene.
Tarnow-Gorlice-stillingen var meget strategisk viktig ettersom denne frontlinjen langs Dunajec og Biała lå ikke langt fra kommunikasjonssystemet til de vestlige fjellovergangene. Dukla-passet mellom Galicja og Ungarn har sitt utløp i tettstedet Dukla, derfra gikk et vegsystem til Jasło i nordvest, Krasno i nord og Sanok i nordøst som en jernbanestrekning går gjennom i en ring fra Rawa Ruska langt mot nord til Przemysl i sør og deretter Lemberg i øst. Jernbanestasjonene i disse tre byene langs strekningen besørget den russiske åttende armé og den tredje armés venstre fløy som sluttet mot Dukla. Disse forbindelsesvegene gikk i nordøstlige retning vekk fra Tarnow-Gorlice-stillingen. Sanok var også viktig ettersom den også var basen for besittelsen av Lupkow-passet.
Det russiske forsvaret
Det russiske forsvaret i ettertiden var generelt ansett som et dårlig forsvarssystem med grunne og langstrakte skyttergraver som var sagt å være rotete og «sporadisk». Men forsvarsposisjonene var valgt med omhu av russerne som forsto seg på et aktiv forsvar med flesteparten av soldatene i de fremskutte stillinger i det bakkete terrenget med høydedrager og åser.
Fra sør for Ciezkovice 26 kilometer sør for Tarnow i en sørøstlig retning gikk frontlinjen mellom Staszkovka og Zagorzany på tvers av høydene Viatravka og Pustki, deretter Kamieniec fram til Gorlice-sektoren. Der på denne sektoren gikk frontlinjen oppe i høyden over Gorlice-Sokol-Zmigrod-vegen øst for byen på den østlige bredden av elven Ropa. Det såkalte Zamczysko-høydedraget lå også øst for Gorlice sør for vegen til Zmigrod, og var strategisk viktig for både angriperne og forsvarerne. Byen Gorlice som fremdeles var under russisk kontroll, var også et viktig knutepunkt for det russiske forsvaret der vegene fra Biecz i nordøst, Zmigrod i øst og Zboro mot Bartfeld i sør møttes. Frontlinjen fortsatte fra Gorlice til Malastow og Gladyszow langs vegen til Zboro i en dal oppover i Karpatene.
Det var tre forsvarslinjer med hver sin skyttergrav med piggtråd, maskingeværreder og befestede posisjoner som lokale hovedkvartre som dessuten var tynt bemannet ettersom den russiske tredje armé måtte bevoktet en frontlinje på rundt nitti kilometer fra Wisła til Dukla-passet med seks korpser hvorav fire i fronten. Nord for Ciezkovice sto det niende korpset i deres stillinger, langs frontlinjen fra Szaszkovka til sør for Gorlice sto det tiende korpset på 34 000 soldater som skulle bli gjenstand for den tyske offensiven. Bare rundt seksti tusen russiske soldater utgjorde den høyre fløyen av den tredje armé.
Den russiske overkommandoen hadde trukket ut et regiment fra hver divisjon i den tredje armé og deretter skiftet ut de erfarne og krigsvante troppene med annenrangs infanteri av reduserte stridskapasitet. Reorganiseringen begynte i mars for å sammensette den niende armé i Bukovina og forsterke de russiske styrkene oppe på Karpatene, blant annet mistet Radko-Dmitriev hele 21. korpset mens 24. korpset ble konsentrerte på den venstre fløyen oppe i fjellene. Langs frontlinjen fra nord til sør sto 9., 10., 24., 12., 21. og 29. korpser i deres stillingene. Det var over 18 divisjoner og 5 kavaleridivisjoner, men med en teoretisk styrke på rundt 200 000 mann.
Radko-Dmitriev funnet sine divisjonene etter reorganisasjonen sterkt svekket, mer lik papirtigre fremfor reelle divisjoner på full styrke. Det var dessuten ikke mulig å ha tilgjengelige tropper som reserve for å styrke forsvaret under et fiendtlig angrep, med de fleste soldatene i frontlinjen ble det nødvendig å hente ut tropper derfra for å reorganisere dem inn i reservestyrker. Det var ikke et forsvar i dybde med troppene i første rekke, som dannet en «tykke frontlinje». Radko-Dmitriev fikk overført det tredje kaukasiske korpset til sin kommando som reserve, men kunne ikke regne med annet.
Den russiske åttende armés kommandant Brusilov var av en forskjellig mening om forsvarssystemet i Tarnow-Gorlice-stillingen. Med vårløsningen begynte jorden å tø, og smeltevannet fra snøen rente ned i skyttergravene og andre nedgravde posisjoner, som forvitret etter hvert som det ble varmere. For å forbedre forsvarssystemet måtte russerne hentet fram spadene, men det var stor motvilje fra soldatene som mislikte å grave i tidligere slagsteder. En inspektør fra Stavka som inspekterte frontlinjen, mente den tredje armés innsatsen var «ikke seriøst». Brusilov mente forsvaret hadde blitt svekket, og at det var en feil å konsentrere sine troppene i den første forsvarslinje.
Opptrappingen
Russerne kunne også lese kartene, og staben i sørvestfronten varslet den russiske overkommandoen om faren på den vestlige Galicja så tidlig som den 11. april. Men det kom ikke noe respons fra Stavka som hadde vennet seg til slike alarmerende meldinger fra frontlinjene som ofte gikk ut på anmodning om overførelse av tropper til egne kommando. Den tredje armé var i en utsatt stilling for et fiendtlig angrep, og Stavka visste at sentralmaktene ønsket å gå til motangrep for å styrke forsvaret av Østerrike-Ungarn. Spørsmålet var hvor dette angrepet skulle finne sted langs Østfronten.
Den russiske åttende armé hadde nesten brutt gjennom Karpatene, og Stavka fryktet at det vil komme tyske forsterkninger til det tyske Beskidenkorpset. Conrad hadde anmodet om hjelp til Karpatene fremfor annetsteds, gjerne i form av tolv divisjoner i en melding den 6. april til Berlin. Dermed kunne de første observasjoner av tyske militære i Neu Sandec-området ved 25. april tolkes som transport til den andre siden av fjellene. Som respons på dette skulle Stavka overføre styrker fra nordvestfronten til sørvestfronten, men uten å svekke forsvaret i nord mot det tyske presset fra Øst-Preussen.
Men det var vanskelig å tvinge kommandanten for Nordvestfronten, general Alexeyev til å gi fra seg troppene. Det tredje kaukasiske korpset var sendt fra nordvestfronten til Tarnow-Gorlice-stillingen der Radko-Dmitriev utplasserte disse ved Jasło ikke langt fra byen Gorlice. Radko-Dmitriev også ønsket å konstruere en reservelinje for det tiende korpset om frontlinjen måtte evakueres under fiendtlig angrep, men det var ikke nok arbeidskraft, og det kom ikke noe hjelp fra resten av sørvestfronten eller Stavka.
Så tidlig som den 26. april kom sørvestfrontens stabssjef Dobrorolski med advarsler om et tysk angrep fra Neu Sandec/Nowysącz som vil bryte gjennom Tarnow-Gorlice-stillingen i nordlige retning. Radko-Dmitriev mente forsvaret var sterk nok, med det tredje kaukasiske korpset og overoptimistiske rapporter om tilstanden i forsvarssystemet var man i troen om at et effektiv forsvar fremdeles var mulig. I 29. april ble det klart at det var tre tyske korpser i Tarnow-Gorlice-stillingen, og desertører fra den østerriksk-ungarske hæren dagen etterpå avslørte at et angrep vil skje den 2. mai om få dager.
De første tyske troppene kom til frontlinjen mot Gorlice ved den 21. april, for at russerne ikke skulle forsterke forsvaret og avvente et angrep, ble det tatt en rekke forsikringsregler. De første tyskerne som ankommet Tarnow-Gorlice-stillingen var kledt i østerriksk-ungarske uniformer, deretter tok de tyske infanteristene av seg deres pikkelhjelmer og istedenfor hadde østerriksk-ungarske feltluer som deres hodeplagg. Først senere kunne soldatene hente fram deres «spikerhatter» idet offensiven startet. Den lokale befolkningen som besto av rutenere, var kjent for å være russiskvennlige og dermed mistenkte som spioner.
Drakoniske metoder som utenomrettslige henrettelser på stedet var tatt i bruk, blant annet ble befolkningen i operasjonsområdet for ellevte armé tvangsevakuert av von Seeckt. General François i 41. reservekorpset sendte ut strenge instruksjoner til sine soldatene om å henrette alle sivilister som var observerte i nærheten av telefonlinjer. Skjermet av frontlinjetroppene fra de østerrikske fjerde og tredje arméer som sluttet mot hverandre sør for Gorlice, gikk tyskerne til oppmarsj-områdene og senere til frontlinjen. Skjulte veger ble konstruert for å flytte artilleriet og ammunisjonen uten at dette kunne observeres, og troppene marsjerte i bestemte tidspunkter om dagen, gikk straks i skjul om russiske fly i himmelen var oppdaget.
Slaget
Den østerriksk-ungarske fjerde armé på syv-åtte divisjoner langs nedre Dunajec, på Wal-høydene og deretter langs Biała fram til Ciezkowice mot det russiske niende korpset på rundt 30 000 menn. Den tyske ellevte armé på åtte divisjoner fra Ciezkowice ved Białas bredde til tettstedet Luzna på vegen Ciezkowice-Biecz, deretter byen Gorlice ved elven Ropa og siden langs Mencina-dalen til Malastow mot det russiske tiende korpset på to divisjoner, 9. og 31. divisjoner, sammen med kontingenter fra tre til fire andre divisjoner, på rundt 34 000 menn. Den østerriksk-ungarske tredje armé på tre korpser oppe i Karpatene skulle bare sikre den ellevte arméens høyre flanke, hadde 14 divisjoner fra Malastow fram til Zboro og deretter tettstedet Výrava i Prešovregionen, mot de russiske 24. og 12. korpser som voktet den russiske åttende armés venstre flanke.
1. mai
Som planlagte begynte de tyske og østerrikske batteriene et bombardement av utvalgte mål langs hele Tarnow-Gorlice-stillingen, for at deres soldatene under fremrykning ikke skulle bli stoppet med et regn av granater måtte artilleriposisjonene lokaliseres. Det daglige bombardementet intensiveres time for time utover dagen, og om aften ble ilden rettet mot de fremste deler av forsvarssystemet, spesielt piggtrådssperringer og andre kunstige hindringer. Mens russerne måtte dukket ned i deres stillinger, rykket tyskerne og østerrikerne framover til disse om natten til den neste dagen var bare ett stykke vekk fra de første forsvarsverkene. Dette var en nødvendighet ettersom ingenmannslandet kunne være opptil 3,2 kilometer bredt.
Allerede i den samme dagen startet de første kampene om posisjonene i forsvarssystemet på Putski etter det østerrikske sekstende korpset stormet en mindre landsby og de nedre høydene av høydedraget med tung assistanse av artilleriet. De østerrikske og ungarske soldatene klarte å sikre deres objekter som et springbrett mot forsvarsverkene på høydedraget bortenfor Luzna for det planlagte storangrepet den neste dagen. Tapene var på 40 døde og 192 sårede.
Radko-Dmitriev tok ikke disse mindre kampene som forvarsel for en forekommende offensiv, og hadde forlatt sin post for deltagelse i en fest arrangert av Sankt Georgsordenen, slik at man ikke kunne ta kontakt med ham med det første.
2. mai
En ny krigføring oppfunnet på Vestfronten gjorde sin entré på Østfronten om morgenen kl. 6 etter et signalskudd var avfyrt fra en kanon på Høyde 696 (tallet er moh.), deretter startet opptil 1 000 til 1 500 skytser av all slags sort fra de største haubitser til de minste infanterikanoner som bombekastere, et ufattelig intensivt bombardement rettet mot de fremste deler av forsvarssystemet.
Effekten av bombardementets første salvene var øyeblikkelig og ødeleggende, den første skyttergravslinjen regelrett opphørte å eksistere under regnet av granatene. Ifølge en observatør var «hele området teppelagt med granater inntil skyttergravene og mennene var utslettet fra eksistensen.»
Ulike anslag fra 300 000 til 700 000 granater eksisterer om hvor mye ammunisjon var brukt fra kl. 6 fram til kl. 10 denne morgenen. De tyngste haubitsene på mer enn 210mm og opptil 420mm i kaliberet fra kl. 9 begynte å angripe de sterkeste forsvarsverkene, som ble knust under vekten av de store granatene som kastet opp fjell av jord over tretti meter opp i været. Den russiske kontraskytingen var nesten ikke-eksisterende, og fra kl. 10 skiftet tyskerne ilden over til mål dypere i forsvarssystemet. Samtidig begynte en krypende sperreild som flyttet seg i takt med infanteriets avansementet.
Gorlice, som i flere måneder var utsatt for bombardementer som ødela mye av byggemassen, var ekstra hardt rammet av bombardementet som skulle ha drept over 300 sivilister av den gjenværende befolkningen. Byen lå i et oljedistrikt der utvinning av olje hendt i tiden fram til krigsutbruddet, og flere fasiliteter ble ødelagt sammen med store mengder olje som ble satt i brann. Røyken fra oljebrannen formørket omgivelsene fram til den ble slukket.
Sør for Gorlice
På den øvre delen av stillingen stormet den høyre fløyen av «Kneussl-korpset» de russiske forsvarsverkene i Mencina-dalen sør for Golice, men oppdaget at disse var noenlunge intakt og at sperreilden hadde gått for fort. Russerne rykket ut av deres tilfluktsstedene og inntok deres posisjoner, deretter åpnet ild med mitraljøsene mot angripere. Bayrere fra 22. og 3. regimenter av 11. divisjon ute i det frie ble stoppet og lagt under rasende ild. Artilleriobservatørene på deres forposter som så den russiske motilden, rakk å varsle offiserene som umiddelbart skiftet om kanonene til de fremste deler av forsvarsverkene. Det korte bombardementet slo ut russerne, og gav et verdifull pusterom til de bayrerske soldatene som stormet oppover åssidene og tok deres objekter under meget blodige nærkamper.
Den venstre fløyen av «Kneussl-korpset» delte seg i to fremstøter, det ene mot landsbyen Senkowa der Menciba-dalen begynte for å dekke 11. divisjons venstre flanke, den andre mot de sørlige forstedene i Gorlice ved elven Ropa. Etter å ha tatt de første objektene svinget fremrykningen mot nord over til Sokol-Bednarka-vegen som ledet til Zmigrod for å kunne ta det strategiske viktig Zamcyzsko-høydedraget under kontroll. Utover timene i løpet av dagen og inn i den neste natten falt høydene en for en under de tysk-østerrikske angrepene. Det tiende korpset stormet over Mencina-dalen og tok de to fjellene Magora og Ostra Gora.
Om morgenen den 3. mai hadde de første bayrere kommet til Høyde 649 der de kunne se ned på vegen fra Gorlice til Zmigrod og landsbyen Bednarka. Men disse hadde betalt en høy pris, det tredje regimentet av den 11. divisjon mistet over en fjerdedel av sine mennene, 720 var drept og såret under angrepene.
Slaget om Gorlice
General François hadde flyttet sitt hovedkvarter til toppen på Høyde 747, som også het Maslana Gora. Dette dominerende fjellet med imponerende utsikt over omgivelsene gav François en panoramisk oversikt over sin sektor av frontlinjen. Hans første og største objektet for dagen var byen Gorlice, som skulle angripes og erobres av 82. og 81. reservedivisjoner fra 41. reservekorpset med et fremstøt mot byen gjennom Høyde 357 og det jødiske gravstedet fra nord.
Angrepene fra kl. 10 hendte uten større problemer tross sterk og seig motstand fra russerne som trukket seg inn i byen der de ble bundet ned av 272. regimentet fra 82. reservedivisjon mens høydene i nord ble erobret. Byen ble fanget i et fremspring mellom 82. og 119. divisjoner. Mens Glinik i nord ble erobret, rykket to bataljoner fra 272. regimentet inn mellom bygningene der de kom inn i brutale hus-til-hus kamper med de russiske forsvarere. Byen ble gradvis lagt i ruiner under de tyske angrepene med meget tung assistanse av feltskytset, men om natten trukket russerne seg ut i sikkerheten.
François hadde flyttet store deler av sitt artilleriet til Høyde 357 for å støtte 272. regimentet i Gorlice, og dette kom til sitt nytte for å stoppe et russisk motangrep i brigadestørrelse ved Glinik fra Biecz. Men på hans venstre fløy kom den 81. reservedivisjonen ut for meget sterk motstand i Kamieniec-skogene der jernbanestrekningen fra Biecz gikk mellom trærene til Grybow. De angripende formasjonene ble tatt under enfilerte ild fra flere mitraljøser, og kunne ikke angripe på nytt i resten av dagen.
Først etter et batteri på kloss hold åpnet ild rett mot de russiske posisjonene, ble Kamieniec-skogene erobret, deretter landsbyene Zagorzany og Moszezenica langs Ropa om natten til 3. mai. 81. reservedivisjonen hadde tatt opptil 4 000 russerne som fange, og etter erobringen av Kamieniec-skogene var et stort depot med horder av våpen og annet utstyr funnet. Tapstallene for 81. og 82. reservedivisjoner var på over 738 døde og sårede.
Pustki
Det østerriksk-ungarske sekstende korpset som besto av den østerrikske 12. infanteridivisjon og den ungarske 39. Honved divisjon, hadde allerede startet de første kampene den 1. mai, men etter bombardementet stoppet ved kl. 10, kunne troppene angripe deres første målet; Pustki-høydedraget (446 moh.) nord for Luzna. Forsvarsverkene var spesielt hardt rammet av granatene fra Skoda haubitsene, og de østerriksk-ungarske soldatene kunne marsjere oppover bakken fra sør og slå tilbake et russisk motangrep.
Den tolvte divisjonen erobret deres første objektet, Høyde 320 på den østlige delen av Pustki, mens 100. regimentet kom til Kamieniec-skogene for å hjelpe 81. reservedivisjon. Ungarere på den andre siden støttet på meget sterk motstand på en rekke mindre høyder opp mot Wiatrowski-høydene, og led alvorlige tap under kampene. Prøysserne reddet situasjonen med deres suksess på den høyre flanken, og artilleriet ble konsentrert på nytt mot russerne til støtte for 39. divisjon. Om aften hadde ungarerne brutt gjennom og erobret Viatrovka-høyden.
Staszkowska-Ciezkowice
Det prøyssiske gardekorpset startet angrepet sør for Ciezkowice mot de sterke forsvarsverkene som stoppet mot tettstedet Staszkowska for å bryte gjennom til deres objekter for dagen, Turza og Rzepiennik nordøst for elven Biała og byen Ciezkowice over fire til fem kilometer fra startlinjen. De fremste objektene for angrepene var Høyde 437 sørvest for Staszkowska, selve landsbyen, deretter Høyde 382 øst for Ciezkowice og siden Høyde 358 langs elven Biała i nordøst.
Den andre gardedivisjonen startet sitt angrepet på landsbyen Staszkowska, Høyde 437 og Høyde 405, men kom ut for kraftig motstand av de russiske forsvarere som mistet den fremste skyttergraven, men holdt ut i resten av forsvarssystemet hvor de klare å stanse og binde ned de tyske angriperne for flere timer. For å redde situasjonen og bryte ned den sterke motstanden ble flere batterier flyttet rett til den første skyttergraven der de kunne beskyte russerne på kloss hold.
Den første gardedivisjonen hadde en noe lettere medgang med seg under deres angrepet ved Ciezkowice der det første objektet var Høyde 358 nordøst for dette tettstedet, og avanserte så fort så disse mistet kontakten med deres østerrikske kolleger fra det niende korpset på deres venstre flanke i nord. Man hadde krysset elven Biała sammen med sine allierte over til området ved byen og skapt en flytebro med pongtonger som var skjult bak en dike fram til morgenen.
I sør utviklet Slaget om Staszkowska seg til en blodig affære for den andre gardedivisjonen, som først om aften klarte å bryte seg gjennom etter bitre kamper med russerne som gav etter idet mørket falt. Like etter gjennombruddet raste de tyske troppene rett gjennom til Turza 31 kilometer sør for Tarnow.
Gjennombruddet ved Staszkowska og Ciezkowska var kostbart for Mackensen, som mistet nesten ett tusen menn, 280 døde og sårede i 1. garderegimentet og 706 døde og sårede i 3. garderegimentet i den andre gardedivisjonen. En av de drepte offiserene var løytnant Wilhelm von François, nevøen til korpskommandanten for det 41. reservekorpset.
Nedre Dunajec og Biała
Den fjerde arméen deltok i offensivens første dagen langs Biała og nedre Dunajec, hvor den russiske motstanden skulle vise seg å være det meste forbitret langs Tarnow-Gorlice-stillingen den 2. mai. For å sikre den ellevte armés venstre flanke og åpnet opp vegen mot Tarnow måtte østerrikerne erobre et fremspring eller et salient mellom elvene Dunajec og Biała, som besto av Høyde 419 og Høyde 412. Disse var tidlige slagssteder som hadde sett omfattende strid i februar og mars, hvor østerrikerne og ungarerne hadde lanserte det ene angrepet etter det andre uten suksess som en del av Karpaterslaget.
På den vestlige bredden av elven Biała ligger flere høydene rundt et fjell som het Wał eller Val (526 moh.) nordøst for byen Zakliczyn på landskapet mellom Biała og Dunajec. Tidlige i året hadde de østerriksk-ungarske troppene erobret fjellet med omkringliggende landskap, dermed skapt et fremspring som den fjerde arméen overførte fjortende og niende korpser til. Mens det niende korpset skulle sikre den venstre flanken av det prøyssiske gardekorpset, rykket det fjortende korpset nordover mot det russiske salientet foran Tarnow.
Det fjortende korpset gikk til angrep ved kl. 9 etter tre timers bombardement fra skogene mellom Wal og Høyde 419, men ble stoppet og slått tilbake med enorme tap, flesteparten av soldatene i det fjerde regimentet av den tyrolske divisjonen Kaiserjäger falt på en kirkegård. Restene ble jaget tilbake til skogene og oppe på Wal etter det katastrofale angrepet. Nye forsvarsverker som rettet enfilerte ild på de angripende formasjonene, var ikke oppdaget.
På den nedre Dunajec natten til den 2. mai ble elven krysset av østerrikske tropper ved Otfinow mellom Wisła i nordvest og Tarnow i sørøst i ly av mørket. Et brohode ble dannet under sterk beskyttelse av flere batterier på den andre siden av elven. De fåtallige russiske forsvarerne var tvunget til å slå retrett langs nedre Dunajec, med ett var den nordre flanken sør for Wisła åpnet for den østerrikske fremrykningen som hadde kommet som en overraskelse.
En viktig strategisk gevinst var oppnådde om aften den samme dagen, jernbanestrekningen Tarnow-Szczucin ble kuttet i to. Den russiske fjerde armé i Polen langs elven Nida og den tredje armé i vestlig Galicja mistet kontakten med hverandre.
3. mai
Om aften den 2. mai mottok den ellevte arméens staben de foreløpende rapportene om fremrykningene sammen med observasjonene av fiendens respons. Mackensen hadde ønsket å trekke inn de russiske reservestyrkene på slagstedet, hvis bare for å kunne sette inn mottiltak mot den russiske responsen. Etter hvert som det ble klart at de fleste objekter man skulle erobre i den første angrepsdagen var tatt, ble det besluttet å fortsette offensiven den neste dagen. Det var nå antatt at den russiske reserven vil gå til motangrep i Biecz-Jaslo-området.
Zamczysko
Kavaleriet som rekognoserte forut for de fremrykkende infanteristene i området funnet de russiske stillingene forlatt, og deretter oppdaget en ny forsvarslinje i sør ved tettstedene Wapienne og Rozdziele. Denne utgjorde en del av den nye forsvarslinjen som strakk seg i sørøstlig retning fra Dobrotyn-høyden (517 moh.) sørøst for Tuchow til Lipie-høyden (425 moh.) mellom Rzepienik i vest, Olpiny i nordøst og Biecz i sørøst, deretter Wilczak-høyden (373 moh.) på vestbredden av elven Ropa, siden høydene Kobylanka, Tatarowska, Lysa Gora til Gorlice-Zmigrod-vegen. Fra vegen like ved landsbyen Bednarka gikk forsvarslinjen oppe i Zamczysko-høydedraget som sluttet mot Valkova-fjellet (847 moh.) i sørøst.
De tyske og østerrikske troppene ble utsatt for kraftig beskytning av det russiske artilleriet som i motsetning til dagen før var ikke desimerte av det kraftige bombardementet av sentralmaktenes artillerivåpenet. Mellom og på høydene var det meget tett med skog, som blant annet gjorde det vanskelig å avansere på terrenget uten å miste kontakten mellom troppene. Oljebrannene i Gorlice-området var fremdeles ikke slukket, og svart røyk veltet ut over slagmarken mellom høydetoppene. Det var dårlige sikte, vanskelige terreng og sterk motstand fra en intakt forsvarslinje, som gjorde avansementet på Zamczysko-høydedraget meget utmattende for soldatene som først om aften var kommet til Høyde 488 vest for Rozdziele.
Emmich overtok ansvaret for Gorlice fra François som hadde dreiet om til nord for å støtte det sekstende korpset og gardekorpset. Fra denne byen rykket troppene fra 119. bayerske og 20. divisjon nordøstover mot Kobylanka-høyden som ble tatt sammen med Kryg og Sokol. Terrenget var noe lettere der, men i nord ligger byen Biecz. Emmich hadde fått ordre om å rykke østover mot sine strategiske objekter, og trengte artilleri for å angripe den nye forsvarslinjen.
Wilczak, Rozembark og Lipie
François med det tyske 42. reservekorpset konsentrerte seg om det neste målet, den strategiske viktige Wilczak-høyden som dominerer landskapet langs Ropa mellom Gorlice i sør og Biecz i nord med gode utsiktsmuligheter. I likhet med Emmich kom hans troppene ut for sterk ild av det russiske artilleriet som nesten helt stoppet fremrykningen fram til om aften.
Tyngre skyts var flyttet til nye standplasser der de kunne hamre løs på russerne mens batterier med 100mm skyts var konsentrert på veien mellom Biecz og Wilczak. I løpet av kort tid ble forsvarsverkene knust under bombardementet av de tyske og østerrikske haubitsene og bombekastere, deretter erobret under rasende nærkamp av de fremrykkende soldatene. Som sett dagen før, var angrepene usedvanlig effektivt med demoraliserende virkninger på de russiske forsvarerne som opplevde å få et motangrep skutt i filler.
Det østerrikske sekstende korpset avanserte mot et høydedrag på 42. korpsets venstre flanke, mellom Wilczak-høyden i sørøst, Pustki-høydedraget i nordvest og tettstedet Rozembark i nord like vest for byen Biecz. Kampene var meget hardt, men til slutt hadde korpskommandanten, Arz, kommet fram til terrenget øst for Rozembark. Takket være rekognosering fra fly fikk han rede på en ny forsvarslinje rundt Biecz, og besluttet å angripe denne i den neste dagen.
Det prøyssiske gardekorpset var forsterket med 19. infanteridivisjons artilleriet for angrepet på den andre forsvarslinjen, som ikke var mindre formidable enn forsvarsverkene på Wilczak-høyden. Det strategiske objektet for fremrykningen den 3. mai var Lipie-fjellet mellom Rzepienik i nordvest og Rozembark i sørøst, den siste hindringen til Olszyny-Olpiny-vegen som leder ned til elven mellom Biecz og Jaslo. Først ble landsbyene Rzepienik og Suchy tatt, deretter ble Lipie-fjellet underlagt et skarpt bombardement av batteriene som hadde fulgt etter infanteriet.
De russiske forsvarsstillingene falt under det tyske angrepet på Lipie-fjellet som var erobret av 1. gardedivisjon, som mistet 136 menn under kampene. Deretter overtok 2. gardedivisjonen føringen i angrepet på Olszyny ved begynnelsen på veien til Ropa som etter en del harde kamper ble erobret.
Triangelet
Etter tilbakeslaget dagen før ble Høyde 419 og Høyde 412 bombet med et regn av granater av den fjerde arméen, trolig var dette det kraftigste bombardementet under offensiven. Ifølge observatører var Høyde 419 beskrevet som «hele høyden dekket med vulkanske kratre, lik et jorde pløyd av djevler, all trevirket i skyttergravene knust i splinter og den grusomme blandingen av jord, tre, lemmer, sønderrevet tekstiler og fragmenter av granater som bevis på den uhyggelige virkningen av moderne våpen.»
Det russiske fremspringet hadde en triangulær form og var deretter kalt «Triangelet», som lå mellom den brede elven Dunajec i vest og den noe mindre bielen Biała i øst med byen Tarnow i nordøst, som en halvøy fra Wał-fjellet som i sør sluttet mot Zakliczyn langs veien mellom Dunajec og Gromnok langs Biała. Vegen fra Kraków svinger sørover ned til Dunajec og deretter over en bro ved Zglobice ved Høyde 269. Fra Zglobice går denne vegen i nordøstlige retning mot en bro over Biała til Tarnow.
Den fjerde arméen begynte angrepene på nytt, men med sprede fremstøter for å ta fordelen av bombardementet som hadde lagd bresjer i forsvarslinjen rundt høydene i triangelet. De østerrikske troppene skritt for skritt erobret Høyde 412 i en gradvis prosess, tvunget russerne over på defensiven. Med tapet av stillingene i øst langs forbindelsesveien mellom Høyde 419 og Vojnicz-Tarnow-vegen, måtte russerne i 42. og 70. infanteridivisjon evakuere Høyde 419. En gradvis retrett tilbake til Tarnow hadde startet.
Den søndre fløy
Mackensens høyre og søndre fløy fortsatte østover under ledelse av Emmich som oppdaget at de russiske forsvarerne hadde evakuerte deres fremskutte posisjonene i forsvarslinjen, og luftobservasjon hadde røpet russiske troppebevegelser fra landsbyen Krempna oppe i fjellene ned til Zmigrod som ligger langs elven Wisloka. Emmich som forsto at det vil komme et motangrep, valgt å gå til angrep med sine uthvilte avdelinger fra 20. divisjon nedover Gorlice-Zmigrod-vegen mens de bayerske troppene startet angrepene på høydene medregnet Valkova-fjellet øst for Rozdziele.
Bednarka ble erobret, og deretter marsjerte tyskerne nedover vegen mens høydene falt en for en under angrepene med sterk støtte av artilleriet som fulgt etter. Det var blitt klart at den russiske forsvarslinjen ikke lenge kunne holde stand under de sterke angrepene, og russerne begynte å retrettere fra sine stillingene ved Zboro i Karpatene nedover veien til Krempna og deretter Zmigrod. Samarbeidet mellom infanteriet og artilleriet var meget god under fremrykningen, men et russisk motangrep tok den tyske 119. divisjon ved overraskelse og var slått tilbake under hissige kamper.
Om morgenen kl. 6 idet solen dukket opp, startet François fremrykningen fra Wilczak mot den tredje og siste forsvarslinjen ett stykke vekk fra elven Wisloka. Arz med hans østerriksk-ungarske styrker gikk til angrep på Biecz for å sikre 42. reservekorpsets venstre flanke mens François rykket over elven Ropa fra Wilczak. Etter å ha krysset Ropa, måtte 82. reservedivisjon angripe et landskap rundt Wojtowa og Pagorek med flere forsvarsverker omkring et oljebrønn. Med hjelp av feltkanonene kunne tyskerne bryte gjennom forsvarslinjen og komme fram til landsbyen Harklowa om aften vest for det noe større tettstedet Osobnica.
Den nordre fløy
Offensiven hendt nå på begge sider av Ropa som leder til den strategiske viktige byen Jasło langs elven Wisloka, med erobringen av Wilczak-høyden var veien til Biecz og dalen nedover Ropa fra Gorlice åpent for den tysk-østerrikske fremrykningen. For å kunne ta med de tyngre kanonene og haubitsene måtte Mackensen ha en intakt jernbanestrekning med tilhørende tog.
Prøysserne i gardekorpset etter erobringen av Lipie-fjellet og Olszyny startet fremrykningen nedover Olszyny-Olpiny-vegen ned til dalen med elven Ropa. Først falt Høyde 385 og Olpiny, deretter Szerzyny og siden den tredje forsvarslinjen foran Jasło. På deres venstre flanke hadde den østerrikske fjerde armé erobret Gromnik, men gjorde ikke store vinninger under angrepene på den nedre delen av den russiske forsvarslinjen på Dobrotyn-høydedraget.
Plettenberg i gardekorpset var nødt til å forlenge den venstre fløyen mot mulige russiske motangrep, men Radko-Dmitriev som hadde kommet tilbake til sitt hovedkvarter i Jasło, hadde ikke flere soldater tilbake ut av det russiske tiende korpset som hadde nesten opphørt å eksistere. Bare 5 000 var tilbake av omlagt 34 000 soldater i dette korpset som hadde mistet en tredjedel bare i den første dagen.