cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Harald Hove
Harald Hove (født 10. januar 1949 i Bergen, død 21. juli 2014) var en norsk jurist og politiker som representerte Venstre. Han var vararepresentant til Stortinget fra Hordaland under periodene 1997–2001 og 2001–2005. Fra 1997 til 2000 møtte han fast, som erstatter for Lars Sponheim som ble statsråd i Bondevik I-regjeringen.
Frederick Cook
Bakgrunn
Cook ble født i Hortonville i New York. Hans foreldre var dr. Theodore A. og Magdalena Koch, nylig innvandret fra Tyskland da Frederick ble født.
Harald Hove
Hove var medlem av Hordaland fylkesting fra 1995 til 2011, bortsett fra perioden han var fast representant på Stortinget.
Frederick Cook
Bakgrunn
Cook studerte ved Columbia University og deretter ved New York University, hvor han ble utdannet som lege i 1890. I 1889 giftet han seg med Libby Forbes som døde i barselseng i 1890. På sin 37. fødselsdag, i 1902, giftet han seg med Marie Fidele Hunt. De fikk en datter, Helen, men i 1923 ble paret skilt.
Harald Hove
Harald Hove ble uteksaminert som Cand.jur. fra Universitetet i Bergen i 1976. Han arbeidet ved universitetet som førsteamanuensis fra 1976 til 1988 og foreleser fra 1993 til 1997. Han arbeidet fra 1989 som advokat.
Frederick Cook
Forskerliv
Cook var med som ekspedisjonslege på Robert Pearys arktiske ekspedisjon 1891–92 til Grønland og på den belgiske antarktisekspedisjonen i 1897–99 som ble ledet av Adrien de Gerlache. Han bidro sterkt til at ekspedisjonens medlemmer overlevde den antarktiske vinteren, da flere av besetningsmedlemmene var ved å ga fra vettet, og flere ble rammet av skjørbuk. Her møtte han Roald Amundsen, og de to etablerte et livslangt vennskap. Begge hadde stor respekt for den andre.
Harald Hove
Hove var leder for Offentlighetslovutvalget som avga innstilling som NOU 2003:30. Innstillingen danner grunnlaget for den nåværende offentleglova. Han var og leder for Adopsjonsutvalget som avga innstilling som NOU 2009:29. Han har også vært medlem av Valglovutvalget og Opplæringslovutvalget.
Frederick Cook
Forskerliv
Cook kunne aldri fremlegge noen bevis i form av pålitelige navigasjonsdagbøker som viste at han virkelig hadde nådd målet. Han hadde etterlatt disse i varetekt hos en amerikansk jeger, Harry Whitney på Grønland, heller enn å ta risikoen ved å transportere dem videre med hundeslede. Da Whitney forsøkte å bringe disse tilbake til USA på Pearys ship, nektet Peary ham å ta de med. Whitney etterlot bøkene på Grønland og de er aldri senere kommet til rette. Cooks eskimoledsagere har også gitt ulike opplysninger om hvor de hadde vandret sammen med Cook.
Dette, at både Cook og Peary gjorde krav på å ha vært førstemann på Nordpolen, førte til at Roald Amundsen tok omfattende observasjoner underveis på sin sydpolsekspedisjon for å utelukke enhver tvil om hvorvidt han hadde nådd Sydpolen.
Etter at Cook hadde lagt Arktis og polarekspedisjoner bak seg, involverte han seg i forretninger og handel med oljeaksjer, noe som førte til at han i 1923 ble dømt for aksjesvindel og satt fengslet til 1930. Amundsen hverken glemte sin game venn, eller slo hånden av ham under disse omstendigheter, men besøkte ham under fengselsoppholdet.
Kristiansund-Frei Billag
Kristiansund Frei Billag AS (KFB) var et rutebilselskap med hovedbase i Kristiansund.
Oppstart
Forløperen til KFB var Frei Billag A/L som ble startet i 1934 av Johan Dragset og Nils Kleivmyr. De kjørte ruter på Frei i korrespondanse med båtruter til og fra Kristiansund. I 1940 skulle Omsundbrua åpnes, og den skulle binde veinettet på Frei sammen med Kristiansund. Dermed ble et nytt selskap etablert som tok over trafikken og utviklet rutenettet videre. Selskapet blei starta av Sigurd H. Loennecker (1892–1985) i 1940. Loennecker forlot Kristiansund etter krigen for å sitte som direktør i Cunard Line. KFB overtok nå også tidlig Ringbussen i Kristiansund, og fikk dermed hånd om både rutene i Kristiansund by og mellom Kristiansund og Frei.
Utvikling videre
I 1952 ble ferjestrekningen Gjemnes og Kvitnes på Frei åpnet. Rutetrafikken Molde-Kristiansund skulle følge den nye veien over KFBs ruteområde, og KFB fikk nå en andel på 20 prosent av personrutene Molde-Kristiansund.
På 1970-tallet satset KFB også på langtransport av gods, både Kristiansund-Oslo i regi av Linjegods, og direkte turer til utlandet med frysevogntog. Dette var biler spesielt utrustet for transport av fisk fra Kristiansund.
På slutten av 1970-tallet ble det også satset på turbusskjøring i samarbeid med andre selskaper.
Omfanget av KFB kan beskrives med statistikk fra 1978. Da hadde selskapet 60 ansatte, 22 busser, 6 lastebiler, 2 kombinertvogner, 4 andre vogner og 6 tilhengere.
I 1987 ble selskapet fusjonert inn i Nordmøre Trafikkselskap.
Henrik Krohn
Henrik Krohn (født 10. mai 1826 i Bergen, død 14. juni 1879) var en norsk kjøpmann, redaktør og tidlig nynorsk forfatter.
Han var sønn av kjøpmann og russisk visekonsul i Bergen Wollert Krohn (1790–1849) og Henrikke Gran (1790—1849). Da han var 8–9 år gammel, flyttet familien til gården Stend i Fana. Begge foreldrene døde imidlertid med noen dagers mellomrom av koleraen vinteren 1849. 16 år gammel dro han til sjøs, men denne levebane ga han raskt opp, og gikk over til handelen. Siden ble han kjøpmann i Bergen, hvor han var med å stifte Det islandske Handelssamlag og Vestmannalaget, det første mållaget i landet. I 1866 kjøpte han gården Stedje i Sogndal, hvor han anla en fyrstikkfabrikk, og hvor han bodde til sin død. Han var gift med Johanna Augusta Kampstrup (f. 1829).
Krohn var utgiver og redaktør av ukebladet «Ferdamannen. Eit Vikoblad aat Aalmugen», det andre nynorske bladet i Norge, etter «Dølen». Bladet kom ut fra høsten 1865 inntil 1868. Han var også redaktør for Vestmannalagets blad «Fraa By og Bygd» i fem år.
Referanser
<References/>
Vestmannalaget
Vestmannalaget er et mållag i Bergen. Det ble grunnlagt i 1868, og er dermed det eldste mållaget i Norge. Lagets første formann var redaktør Henrik Krohn. På begynnelsen av 1960-tallet meldte laget seg ut av Noregs Mållag, mye på grunn av uenigheter om rettskrivningen. Det meldte seg siden inn i Ivar Aasen-sambandet, som arbeider for høgnorsk. Fra 1985 til 2009 ga laget ut bladet «Vestmannen». Formann i Vestmannalaget er Jon Askeland.
Bokollektiv
Et bokollektiv er en bolig der flere husstander bor under samme tak, med svært begrensede private arealer, og der alle arealer utenom soveværelset er felles for alle beboere. En annen mulighet kan for eksempel å ha eget bad, men felles kjøkken.
Hybelhus kan vise til et bokollektiv i et hus eller en blokk hvor enkeltrom leies ut, og hvor leietakerne ofte deler kjøkken og/eller bad.
Hybel
En hybel (fra oldnordisk hýbýli, hýbœli, híbíli, som betyr«hus» eller «hjem») er betegnelse på en mindre del av et hus eller en leilighet som ikke utgjør en selvstendig boenhet. En hybel tjener normalt som boenhet for én person i en begrenset periode, og det svares normalt en månedlig leie til eieren av hovedhuset. En hybel kan bestå av et eneste rom som tjener som både oppholdsrom og soverom. Øvrige rom som kjøkken, baderom, vaskerom, WC og så videre kan være delt med andre.
Bokollektiv
Eierforholdet til et bokollektiv kan variere, men kan innebære at de enkelte beboerne kjøper seg inn med ideelle andeler av grunneiendommen.
Hybel
Melde- og søknadsplikt
Utleie av hybel er ikke søknadspliktig eller meldepliktig, dersom utleie ikke medfører bruksendring av arealet som leies ut, og det svares normalt heller ikke egne kommunale avgifter for slik utleie.
Skatteregler
Dersom utleier selv bebor en større del (over halvparten) av huset er leieinntekten ikke skattepliktig under norsk lov. Dersom hybelen leies ut mot vederlag, gjelder imidlertid husleieloven for leieforholdet, men det er en del unntak fra de vanlige regler om leie av bolig, og disse unntakene stiller hybelleieren dårligere enn andre leiere.
Hanne Skartveit
Hanne Benedicte Skartveit (født 1966) er en norsk journalist med flere års fartstid i Verdens Gang. Hun har siden 2009 hatt stillingen som politisk redaktør i avisa.
Bakgrunn og arbeid
Skartveit tok ex.phil. ved Universitetet i Oslo i 1986 og 2. avdeling jus i 1989. Hun fullførte jusstudiet i 2004 (samme sted) og tok en mastergrad i internasjonal politikk ved Johns Hopkins University i Washington, D.C. i 2006.
I sine yngre år var hun nestleder i Studenttinget i Studentsamskipnaden i Oslo i 1987. Hun har også politisk bakgrunn fra AUF og fra Sosialdemokratisk Studentforbund.
Hun startet karrieren som politisk journalist i Arbeiderbladet 1990–1991. I 1991 ble hun ansatt som politisk reporter i VG. I 2000 tok hun et avbrekk fra jobben for å fullføre jusutdanningen. Senere fikk hun tilbud om å bli kommentator i VG, før hun (etter et opphold i Washington) tok over som leder for leder- og kommentaravdelingen i samme avis. I 2009 tok hun over stillingen som politisk redaktør, etter Olav Versto.
I 1999 ble hun tildelt et SKUP-diplom for prosjektet Fylkespolitikerne – politikkens lønnsadel.
Privatliv
Hun er gift med journalist og programleder Gerhard Helskog og er datter av tidligere forlagsdirektør og programredaktør i NRK, Andreas Skartveit.
Moderne hundeavl
Moderne hundeavl, også kalt hundeavl og hundeoppdrett, er en form for raseavl som begynte i England på begynnelsen av 1800-tallet og var et produkt av det overskuddssamfunnet som oppsto på den tiden. Folk fikk rett og slett mer fritid, tid til annet enn å arbeide for føden. En rekke nye hunderaser ble skapt på denne tiden, og fenomenet spredde seg raskt til andre land. De nye rasene som oppsto bar i stor grad preg av å være avlet for fritidssysler og eget behag.
Hundehold før 1800
Før 1800 var hunder stort sett å betrakte som nyttedyr, selv om man helt tilbake til oldtidens Egypt kan finne eksempler på at hunder også var sosiale følgesvenner. Tesem, urmynden mange regner som stamfar for mynder og podencoer, er et godt eksempel på dette. Unntak var det nok også, eksempelvis blant adel og rikfolk, som kunne ta seg råd med å holde hunder for fornøyelsens skyld og dessuten hadde nok av fritid som det var.
Det var da også blant adel og rikfolk at de første raseklubbene oppsto, og da spesielt innen de kretser som jaktet for sportens skyld. Man kan således godt hevde at det var jakthundmiljøet som ga næring til dannelsen av nasjonale stambokregistre og det moderne hundeholdet slik vi kjenner det i dag. Fenomenet fikk for alvor fart på seg fram mot midten av 1800-åra, da det oppsto en rekke nye hunderaser i Europa. England var i så måte et foregangsland for resten av verden, men tendensen spredte seg raskt også til andre land.
Rasestandarder og kennelklubber
Eksplosjonen av nye raser utover på 1800-tallet førte altså til dannelsen av en rekke raseklubber, og også etter hvert til nasjonale stambokregistre, mot slutten av århundret. The Kennel Club var i så måte verdens første stambokregister, da det ble dannet i Storbritannia i 1873. Finland og Sverige dannet sine kennelklubber i 1889, og Danmark og Norge fulgte etter i henholdsvis 1897 og 1898. Norden var altså tidlig ute. Hensikten med raseklubbene og de nasjonale kennelklubbene var å sikre de mange rasestandardene som dukket opp i kjølvannet av de nye rasene som oppsto.
På 1920-tallet gjenoppsto Fédération Cynologique Internationale (FCI), etter en pause under første verdenskrig, og etter hvert ble både Danmark, Finland, Norge og Sverige medlemmer av denne organisasjonen. Med tiden fant også disse fire nordiske landene det hensiktsmessig å samarbeide på flere plan, og dannet Nordisk Kennelunion (NKU). Da Island dannet sin nasjonale kennelklubb i 1969 var det derfor naturlig at denne søkte medlemskap i både NKU og FCI.
Ekstremavl
Ekstremavl er avl på ekstreme egenskaper, i den hensikt å forsterke bestemte fysiologiske eller psykologiske uttrykk (effekter) hos bestemte individer eller grupper (raser, varianter m.m.) av individer. Ekstremavl kan derfor sies å være et resultat av menneskelige ønsker uten andre praktiske formål enn det visuelle.
Eksempler på fysiologisk ekstremavl er for eksempel avl på individer med spesielt stor pelsprakt, korte ben, lang rygg, store ører, kort snuteparti m.v. Eksempler på psykologisk ekstremavl avl på individer med høy aggresjon, manglende bitehemninger eller liten toleranse for andre dyr m.v. Ekstremavl foregår innen all avl, men kommer spesielt til uttrykk der eksteriøret har stor betydning.
Hunderaser som dagens vestlige afghansk mynde, blodhund, shar pei, engelsk bulldog, fransk bulldog, boxer, mops og puddel m.fl. er produkter av den holdningsendringen som fant sted på slutten av 1800-tallet. Folk ønsket stadig mer ekstreme hunder (designerhunder). For å oppnå dette ble det avlet på bestemte eksteriørmessige og anatomiske egenskaper. Allikevel kan man ikke kalle det ekstremavl. Det blir det først når de arvemessige egenskapene fører til manglende funksjonalitet hos individene.
Ekstremavl har ført til at enkelte hunderaser eller individer ikke lenger kan føde sitt eget avkom uten gjennom keisersnitt. Noen har også store problemer med å puste og spise normalt. Andre tåler dårlig varme og kulde, og kan nesten ikke bevege seg uten å få åndenød og hjertestans. Andre igjen plages med ekstrem og upraktisk hårvekst, eller ører som subber bakken og tiltrekker seg smuss og skitt. Noen har fått rygger som er så lange at de lett får prolaps, bein som er så korte at de intime kroppsdelene er svært utsatt for skader, hudfolder som samler skitt og smuss og danner grobunn for kronisk eksem, øyne som nesten faller ut av øyehulen eller nedre øyelokk som blottlegger deler av øyeeplet og forårsaker kroniske betennelser. Noen har også kjever som er så korte at det ikke lenger er plass for alle de 42 tennene hunder skal ha.
María Isabel Moreno
María Isabel Moreno Allué (Maribel Moreno) (født 2. januar  1981) er en spansk syklist. Hun ble spansk mester i landeveissykling i 2005, 2006 og i 2007. Hun skulle forsvare Spanias ære under Sykling under Sommer-OL 2008 i Beijing. Hun ankom OL-byen den 31. juli og ble testet for doping samme dag. Testingen førte til Maria Isabel Moreno forlot Beijing og reiste hjem til Spania samme dag. Den 11. august ble det kjent at hun hadde testet positivt for dopingmiddelet EPO som den første deltaker under Sommer-OL 2008 i Beijing.
Édouard Detaille
Jean Baptiste Édouard Detaille (født 5. oktober 1848 i Paris, død 23. desember 1912 samme sted) var en fransk maler. Detaille malte detaljert og nøyaktig akademisk kunst, og er særlig kjent for sine militærmalerier som skildret enkeltsoldater, slag og militærhistorie.
Bakgrunn
Édouard Detaille vokste opp i Paris. Alt i ungdomstiden var hans familieomgivelser preget av bånd av militær art til bapoleonstiden. Hans bestefar hadde gjort tjeneste under Napoleon Bonaparte, hans gammeltante var hustru til den franske admiral Pierre de Villeneuve.
Karriere
Han var et tidlig utviklet talent. I 1865 ble han lærling av Jean-Louis-Ernest Meissonier der han lærte å beherske den granngivelige naturtroskap og kunstens teknikk til fingerspissene og fikk tilfredsstilt sin barndoms lidenskap: Fremstilling av soldater og hester.
Han debuterte i Parisersalongen i 1867, med et arbeid som gikk ganske upåaktet hen. Hans neste, Trommeslagernes hvile, vakte bifall, og i 1869 oppnådde han en suksess med Hvil under manøvren. Med arbeider som Kafeen, Les Incroyables, elegante kostymebilder fra revolusjonens tid, befestet han sitt ry.
Han fikk snart en førsterangsstilling i fransk kunst. Fra Alger vendte han ved utbruddet av den fransk-tyske krig 1870–71 tilbake til Frankrike, ble mobilgardist og fulgte på nært hold kampens gang. Han utviste en detaljtro, fin og skarp iakttagelse, en ildfull fedrelandskjærlighet, der imidlertid også lar motstandernes militære apparisjon komme til sin rett, giver disse krigsskildringer betydelig almeninteresse. Til hans beste arbeider fra denne krig hører Seierherrene (1872), som på grunn av sin tendens ikke fikk utstilles på parisersalongen, På tilbaketog (1873), Regimentet på boulevarden (1875), Rekognoseringen (1876), Honnør for de sårede (1877), Champignys forsvar (1879), Coup de Mitrailleuse og Utdeling av fanene til hæren (1881).
Sammen med Alphonse de Neuville malte han to panoramabilder med motiver fra krigen i 1882 og 1883.
Han fortsatte med Soldatenes drøm (1888) og Et batteri (1890). Videre malerier kretset om Napoleonstiden: Husarinnhugg, Garnisonen marsjerer ut av festningen Huningen (1892), og mange flere.
Han har ennvidere i akvareller skildret soldater- og krigslivet. Årene 1885-88 utgav han praktverket L’armée française med tekst av Jules Richard, som inneholder mer enn 300 tegninger og 20 farvereproduksjoner av hans verker.
Etter en ekspedisjon til Tunisia malte Detaille slag derfra, og et opphold i Russland førte til en rekke slagskildringer for tsar Aleksander III.
Han døde i Paris i 1912, 68 år gammel.
I hans bolig er nå dels Musée Édouard Detaille, dels et kostymemuseum, tilveiebragt ved Detailles initiativ.
Tasman (region)
Tasman er en av New Zealands 16 regioner, den ligger på Sørøya og har en areal på 9 771 km². I 2013 hadde regionen 47 157 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Richmond. Tasman er både region og distrikt.
Simmering kraftverk
Simmering kraftverk (tysk: Wienstrom KW Simmering) er et kraftvarmeverk ved Wien i Østerrike. Det har en installert produksjonskapasitet på 2239 MW totalt, herav 1200 MW elektrisitet og 1039 MW som fjernvarme. Anlegget består av fire enheter:
Anlegget ble påbegynt omkring 1977, og stod ferdig i 1992. Brenselkilden er naturgass, tungolje og biomasse.
Operatør er Wien Energie, som utnytter avfall og biogass i mange av sine kraftanlegg rundt hovedstaden, og har satset på moderne kraftvarmeverk med kombinasjonssyklus.
De totale CO2-utslippene i 2008 var totalt 1 184 444 tonn CO2, hvorav rapportert 915 476 tonn fra hovedenheten Wienstrom KW Simmering, samt 144 891 tonn fra nye blokk 1+2, og 124 077 tonn fra reserveanlegget.
Peder Pedersen Dagsgardsødegård
Peder Pedersen Dagsgardsødegård (født 1782, død 6. august 1846 på Dagsgardsødegård i Skjåk ), også kjent som «Vass-Per» var en bonde fra Skjåk. Hans navn er knyttet til flere oppfinnelser, bl.a. den Lomske såmaskin og et nivelleringsapparat som var nyttig ved anlegg av vanningsanlegg. Hans navn er, gjennom skriftlige kilder, spesielt knyttet til ett av disse anleggene som kalles bordvannvegen.
Siden Skjåk har svært lav nedbørmengde, gjerne så lite som 300 mm i året, er kunstige vanningssystemer helt nødvendig for å kunne drive jordbruk i bygden. I Skjåk alene er det registrert ca. 300 km med kunstige vannveier for å forsyne gårdene med vann. Vannveien går helt opp til brekanten der smeltevannet samles i en «tepping» (dam), siden bekkene som frakter smeltevann ned til gårdene raskt tørker opp.
Etter hans død i 1846 har han blitt oppskrytt og han har fått æren for mange vannveier som han ikke laget. Noe han faktisk gjorde var å finne opp et niveleringsverktøy (vatervåg) for å finne ut hvilken kant neste bakke hellet. Han er også en av flere som er blitt tillagt æren for å ha utviklet eller videreutviklet den lomske såmaskinen.
Da Øyberget kraftverk ble åpnet i 2005, handlet et av innslagene under åpningsarrangementet om Dagsgardsødegård og nivelering.
Kaperskartunnelen
Kaperskartunnelen er en veitunnel i Senja kommune i Troms og Finnmark. Den er 630 meter lang og en del av fylkesvei 7862.
Bydel Sogn (1988–2003)
Bydel Sogn var en administrativ enhet i Oslo i henhold til den bydelsinndelinga som gjaldt i perioden 1988-2003. Den bestod av området mellom Akerselva og Gaustadjordene utafor Ring 3 (bl.a. Sogn, Nordberg, Korsvoll, Kringsjå), samt strøka Nydalen, Tåsen og delvis Berg og Ullevål innafor Ring 3. Arealet var på 5,6 kvadratkilometer, og folketallet var ved årtusenskiftet på rundt 16 000.
Ved bydelsreformen i 2004 gikk Bydel Sogn sammen med tidligere Bydel Grefsen-Kjelsås, og fikk i tillegg tildelt områdene Ullevål Hageby mv. og Gaustad fra henholdsvis de tidligere bydelene St. Hanshaugen-Ullevål og Vinderen. Den nye bydelen fikk navnet bydel Nordre Aker.
Bydelens logo viste et stilisert elghode i skogen ved Sognsvann.
Leivonmäki
Leivonmäki er en tidligere kommune i det finske landskapet Mellersta Finland. Kommunen ble slått sammen med Joutsa kommune 1. januar 2008.
Anders Kvåle Rue
Anders Kvåle Rue (født 1965) er en norsk illustratør, tegneserieskaper og forfatter. Rue har laget flere tegneserier som tar utgangspunkt i vikingtiden. Han har også illustrert en rekke bøker.
Rue er født i Tinn, men flyttet til Seljord da han var seks år.
Rue debuterte med humorserien Sjøormen Sjur, som ble trykt i avisene Vest-Telemark Blad og Telemarkingen fra 1982. I 1983 laget han satireserien Æsenes reise for Dag og Tid, en serie om gudenes fremstøt for å få fred mellom de jordiske landene. I 1984 startet han situasjonskomedien Padde-patruljen i bladet Speidaren og Soga om Sigrid, skrevet av Sverre Årnes, i Norsk Barneblad. Han tegnet også serien Somme kjeringar er slike (1986) i Norsk Barneblad, og laget ett hefte av eventyrserien Tuss og Troll i 1987.
I 2003 kom han med boka Skjeggets historie, der forfatteren tar for seg skjeggets kulturhistorie. Han har også illustrert flere bøker om norsk vikingtid og historie med detaljerte, tegneseriepregede saktegninger utført med blyant og vannfarger. Han står også for illustrasjonene i den nye norske oversettelsen av sagaverket Flatøybok (2014– ). I 2002 illustrerte han Per Anders Johansens gjenfortelling av Heimskringla med navnet Snorre : fortellinger fra Snorres kongesagaer.
Utmerkelser
Rue har mottatt Kulturdepartementets tegneseriepris for 1982 (Sjøormen Sjur) og 1987 (Tuss og Troll). Han har også fått bransjeprisen «Årets vakraste bøker».
Aberdonia
Aberdonia var et britisk bilmerke som ble produsert mellom 1911 og 1915 av karosseribyggerne Brown, Hughes og Strachan. Bilene var utstyrt med en 3,2 liter (3160 ccm) motor med fire sylindre og 20 hestekrefter, og kostet 500 britiske pund i syvseters-utgave eller 700 pund i en åpen luksusutgave.
På bilutstillingen i London i 1911 viste Aberdonia en prototype, som hadde midtmontert motor og forhjulstrekk, med sjåføren plassert foran motoren og passasjerene bak.
Maskulinitet
Maskulinitet omfatter kulturelt sett trekk som blir tilordnet det mannlige og mandige i forskjellige sammenhenger. Maskulinitet er noen ganger brukt som synonym for manndom. Antonymet til maskulinitet er femininitet.
Maskulin
Ordet maskulinitet vil si «det å være maskulin». Maskulin er lånt fra fransk og avledet av det latinske mas som betyr «hankjønnsvesen». Ordet maskulin kan vise til:
Maskuline kjønnsroller
Maskulinitet er et mål på i hvilken grad en kjønnsrolle utfylles av menn. Trekk som ofte blir forbundet med maskulinitet, har sine røtter i nedarvede anlegg, men blir støttet, påvirket og ofte forsterket av strukturer i kulturen, samfunnet eller en sosial gruppe. Mens maskulinitet kan bety forskjellige ting i forskjellige kulturer, har den svært sammenfallende aspekter i sin definisjon på tvers av kulturer. Det mest åpenbare eksemplet på dette er tanken om at mannens maskulinitet blir mindre hvis han oppfører seg «kvinnelig». Noen ganger benytter fagfolk innen kjønnsforskning uttrykket «hegemonisk maskulinitet» for å skille den mest dominerende formen for maskulinitet fra andre varianter. På midten av 1900-tallet kunne for eksempel John Wayne stå for en type maskulinitet, mens Albert Einstein godt kunne bli oppfattet som maskulin, om ikke på en hegemonisk måte.
Stefano González
Stefano González (født 30. november 1974 i Chile) er en dansk filmregissør, som ble utdannet på Den Danske Filmskole.
Han har blant annet regissert kortfilmen Kuppet (1999) med Claus Gerving og Erik Holmey og novellefilmen Nåletræer (2007) med Beate Bille og Jakob Cedergren.
Operasjon Jupiter
Operasjon Jupiter var Winston Churchills plan fra andre verdenskrig om å invadere og frigjøre Norge i 1942. Planen ble aldri satt i verk. Det har etter krigen kommet frem at planen hadde som hovedmål å frigjøre Nord-Norge. Om resten av Norge ville blitt forsøkt frigjort, er usikkert.
Motivasjonen for Operasjon Jupiter
Ved å frigjøre Nord-Norge ville de allierte også få kontroll over tyskernes flyplasser i nord. Luftwaffe bombet hele tiden de alliertes konvoier til Murmansk. Med et fritt Nord-Norge kunne også forsyningene settes i land mye tidligere, slik at konvoiene kunne kortet ned på tiden de seilte gjennom de ubåtinfiserte havområdene i nord.
På et møte mellom Churchill og Stalin i august 1942, måtte Churchill innrømme at de allierte ikke klarte å holde sine løfter om å åpne en «andre front» i løpet av året. Det de kunne greie i nær fremtid var å sette i gang «Operasjon Torch», planen for å åpne en ny front i Nord-Afrika. Churchill luftet imidlertid ideen om Operasjon Jupiter for Stalin, og hele siste dag på møtet deres gikk med til å diskutere denne planen.
Planlegging
I første halvdel av 1942 var planen om invasjonen av Nord-Norge svært aktuell. Kort tid før Churchills Moskva-besøk i august 1942, hadde planen høyere prioritet i den britisk-amerikanske militære sjefgruppen i Washington (Combined Chiefs of Staff), enn den planlagte landgangen i Nord-Afrika (iverksatt i november 1942).
Den norske forsvarssjef Wilhelm Hansteen ble orientert om planen, men fikk beskjed om å ikke nevne den for noen annen nordmann. Hansteen aksepterte, med en reservasjon: Den norske regjering måtte informeres dersom det ble besluttet å iverksette planen.
Churchill ønsket at Canada skulle ta en ledende rolle i invasjonen og ga den kanadiske generalløytnant Andrew McNaughton i oppdrag å ferdigstille planen i 1942. McNaugthon selv var skeptisk til planen og omtalte den som «ekstremt risikabel».
Planen
Fem divisjoner, nær 125 000 soldater, de fleste kommandosoldater, skulle landsettes på tre steder i Nord-Norge samtidig. To divisjoner skulle rykke mot Bardufoss, to mot Kirkenes og en mot Banak. Flyplassene på Bardufoss, Banak ved Lakselv og i området Kirkenes-Petsamo måtte okkuperes med landtropper. Dette måtte prioriteres først og skje samtidig, for å beskytte resten av landstyrkene mot flyangrep fra tyskerne.
Etter å ha sikret flyplassene, skulle invasjonsstyrkene få kontroll over Tromsø, for så å bevege seg videre og innta Bardufoss.
Operasjonen ville kreve 21 skvadroner av bombefly og jagerfly, i alt 300 fly. Ett hangarskip skulle delta i operasjonen, sammen med fire slagskip, 15 kryssere, 52 jagere, 48 minesveipere samt en rekke mindre skip fra marinen, i alt 196 krigsskip. 200 landgangsfartøyer skulle settes inn for å få troppene inn til strender og kaier. 150 sivile lasteskip skulle få fram forsyninger og 9 339 kjøretøyer.
Skrinleggelse
Churchill ønsket at kanadierne skulle ta føringen i planen. Etter å ha møtt skepsis i flere instanser skrinla til slutt den kanadiske generalstaben planen i oktober 1942. Fokus ble i stedet skiftet til planleggingen av «Operasjon Torch».
Etter at kanadierne sa nei, ble planen aldri mer aktuell. Men den ble holdt kunstig i live og brukt som avledningsmanøver mot tyskerne videre. Selv om dette er uklart historisk sett, kan planen ha bidratt til at Hitler på slutten av krigen valgte å ha fire divisjoner stående i Norge, i stedet for å sette dem inn på østfronten eller mot de alliertes invasjon av Frankrike.
Populærkultur
I det PC-baserte strategispillet «Allied General» (utgitt av SSi i 1996), kan du selv være alliert general og gjennomføre Operasjon Jupiter.
San Jose Sharks
San Jose Sharks, ble grunnlagt i 1991, spiller i den nordamerikanske ishockeyligaen NHL. Klubben kommer fra San Jose, California og spiller hjemmekampene sine i SAP Center i San Jose. Laget nådde finalen i Stanley Cup for første gang i sluttspillet i 2016 da de vant Western Conference og trofeet Clarence S. Campbell Bowl etter å ha slått ut St. Louis Blues 4-2 i kamper.
Sesongene
Deres første år i NHL, sesongen 1991-1992 var ikke noe jubel år for haiene fra San Jose, etter deres første sesong stod de med 17 seire, 63 tap og bare 39 poeng. Så kom sesongen 1992-1993. Sesongen ble utvidet med 2 kamper til 82 kamper, dette hjalp ikke Sharks på noen måte, de vant 11 kamper og tapte 71 kamper. De hadde også 17 tap på rad, og endte opp med bare 24 poeng.
Sesongen 1993-1994 skulle bli noe helt utrolig for Sharks, deres første år i San Jose Arena kom også til å bli første året Sharks kom til sluttspillet i NHL. De vant vant 33 kamper, tapte 51, 16 av tapene kom etter overtid. De endte opp med 82 poeng og ble rangert som nummer 8 i sluttspillet og skulle møte topprangerte, Detroit Red Wings.
Red Wings var favoritter til å slå Sharks og vinne alt, men sånn ble det ikke. Etter 6 spilte kamper stod det 3-3 mellom lagene i kamper, og det som skjedde i den 7. og avgjørende kampen var helt utrolig, Sharks vant den kampen og gikk videre til andre runde i sluttspillet, men kun for å ryke ut for Toronto Maple Leafs, 4-3 i kamper.
Det skulle ta noen år, men sesongen 2001-2002 vant Sharks Pacific Division for første gang i lagets historie. De hadde 44 seire, 27 tap, 8 uavgjorte og 3 overtidstap. De endte opp med 99 poeng, 4 foran Phoenix Coyotes og Los Angeles Kings nok til å vinne pacific division! De møtte Phoenix Coyotes i første runde av sluttspillet, vant 4-2 i kamper og gikk videre til semifinalen og møtte Colorado Avalanche, men tapte 4-3 i kamper.
De skulle også vinne Pacific Division igjen i 2003-2004 sesongen. Da fikk de 104 poeng og vant foran Dallas Stars som fikk 97 poeng. Sharks endte opp med 43 seire, 21 tap, 12 uavgjorte og 6 overtidstap. De skulle vinne 4-1 over St. Louis Blues i første runde av sluttspillet, vant 4-2 over Colorado Avalanche i semifinalene, men tapte mot Calgary Flames i Western Conference Finals, 2-4 i kamper! Sesongen 2004-2005 ble aldri spilt på grunn av lockout i NHL.
De møtte Nashville Predators i første runden av sluttspillet og vant 4-2 i kamper, men røyk ut i semifinalen mot Edmonton Oilers, som kom til Stanley cup finalen, men tapte mot Carolina Hurricanes.
Nåværende lagoppstilling
22. november, 2008. [https://web.archive.org/web/20090227060547/http://sharks.nhl.com/team/app?service=page&page=TeamPlayers&type=roster%5D%3C%2F
Einstein–Szilárds brev
Einstein–Szilárds brev var et brev som ble sendt til USAs president Franklin D. Roosevelt den 2. august 1939. Brevet var signert av Albert Einstein, men var hovedsakelig skrevet av Leó Szilárd i samråd med de ungarske fysikerene Edward Teller og Eugene Wigner. I brevet ga råd til Roosevelt om at det nasjonalsosialistiske Tyskland muligens kunne forske på bruk av kjernefysisk fisjon for å skape en atombombe og antydet at USA burde begynne å studere muligheten selv.
Innhold
Brevet advarte om at:
Brevet var undertegnet av Einstein den 2. august og levert til Roosevelt ved økonom Alexander Sachs. Men Sachs be forsinket til 11. oktober på grunn av presidentens opptatthet av Adolf Hitlers invasjon av Polen, som hadde startet andre verdenskrig. Etter å ha hørt Sachs' sammendrag av brevet, autoriserte Roosevelt etableringen av en rådgivende komité for uran. Komiteen møttes første gang 21. oktober og ble ledet av Lyman James Briggs, direktør for National Bureau of Standards. Seks tusen dollar var budsjettert for nøytroneksperimenter utført av Fermi ved University of Chicago.
Brevet har ofte blitt sett på som opprinnelsen til Manhattanprosjektet, en vellykket militært forskningsprosjekt, som utviklet atomvåpen som ble sluppet over Hiroshima og Nagasaki i 1945, under andre verdenskrig. Veien, fra brevet til bombene, er atskillig lengre enn bare dette: den rådgivende komité for uran forfulgte ikke utviklingen av et våpen kraftig, og minst to andre organisasjoner erstattet den (National Defense Research Committee og Office of Research and Development) før arbeidet med fisjonsforskning til slutt ble erstattet av Manhattan Engineering District i 1942 og ble et fullskala bombeutviklingsprogramm.
Einstein arbeid ikke selv på bombeprosjektet. Imidlertid, og i henhold til Linus Pauling, angret han senere på at han hadde undertegnet brevet.
Bydel Vinderen (1988–2003)
Vinderen var en administrativ enhet i Oslo i henhold til den bydelsinndelinga som gjaldt i perioden 1988-2003. Den bestod i grove trekk av området mellom Gaustadjordene og Holmenkollveien/Holmenkollområdet utenfor Ring 3, samt triangelet Gaustad – Majorstuen – Smestad innenfor ringen. Arealet var på 10,3 kvadratkilometer, og folketallet var ved århundreskiftet på rundt 19 500.
Ved bydelsreformen i 2004 ble Gaustad-området tilført den nye Bydel Nordre Aker, mens bydelen for øvrig inn i den nye Bydel Vestre Aker.
Bydelens logo viste et stilisert bilde av Holmenkollbakken og Holmenkollen kapell.
Louise Lake-Tack
Louise Agnetha Lake-Tack (født 26. juli 1944 i Saint Philip på Antigua) er en politiker fra Antigua og Barbuda. Den 17. juli 2007 ble hun den første kvinnelige generalguvernøren i landet da hun tok over for James Carlisle. Hun er utdannet som både sykepleier og advokat.
Pasjon
Pasjon har også betydningen lidenskap, en sterk følelse. Andre avledede betydninger kan være:
Kongedømmet Italia
Kongedømmet Italia er en betegnelse som har blitt brukt av flere forskjellige stater opp gjennom årene. Før 1861 var det imidlertid ingen konge av Italia som hersket over hele halvøya, og det kongedømmet som eksisterte fra Italias samling med utgangspunkt i Kongedømmet Sardinia i 1861 fram til det ble avskaffet i en folkeavstemning i 1946, er det som det oftest refereres til med denne benevnelsen.
Barbariske herskere
De forskjellige barbariske herskerne av Italia etter Vestromerrikets fall i 476; som Odovakar, østgoterne og langobardene, kalte noen ganger riket sitt for Kongedømmet Italia.
Regnum Italicum
Da det langobardiske kongedømmet endte i 772, ble deres territorier sammen med tidligere bysantinske eiendommer i Nord-Italia Kongedømmet Italia på nytt. Dette riket ble også kalt Regnum Italicum, eller på italiensk Regno, og omfattet en av bestanddelene av Det tysk-romerske riket. Regnum Italicum fortsatte å eksistere, i hvert fall i teorien, fram til imperiets fall i 1806 (eller i hvert fall til omorganiseringen av imperiet i 1803). Erkebiskopen av Köln hadde ærestittelen «Erkekansler av Italia». De imperiske herskerne av Italia mistet imidlertid det meste av sin makt etter Huset Hohenstaufens fall midt på 1200-tallet, og rikets reelle betydning opphørte ved freden i Westfalen i 1648. Regnum Italicum besto opprinnelig av hele Italia fra de pavelige eiendommene i nord, men til slutt ble Kirkestatens og Republikken Venezias fastlandsterritorier ansett som ekskludert.
Napoleons Italia
{| I 1805 ble Napoleons italienske republikk omformet til Kongedømmet Italia igjen, med Napoleon som konge. Hans stesønn, Eugène de Beauharnais, hadde rollen som visekonge fram til Napoleons fall i 1814. Kongedømmet skulle egentlig gått til en av Napoleons yngre sønner når Eugène skulle etterfølges.
Italias samling
Italias samling (italiensk kjent som «Risorgimento», «gjenoppstrømningen», eller «Unità d'Italia») var den politiske og sosiale prosessen som førte til at de forskjellige statene på Den italienske halvøy ble forent til ett kongedømme i det 19. århundre og begynnelsen av det 20. århundre.
I 1861 ble kongen av Kongedømmet Sardinia proklamert til konge av Kongedømmet Italia, denne gangen som et samlet Italia. Samlingen ble gjennomført med utgangspunkt i Kongedømmet Sardinia og dets konge Viktor Emmanuel fra Huset Savoia. 5. mars 1860 hadde Parma, Toscana, Modena og Romagna avgjort gjennom folkeavstemninger bestemt at de ville gå sammen med Sardinia. Samme år startet Giuseppe Garibaldi en militær aksjon i Sardinias navn for å erobre Sør-Italia. Han erobret kongedømmet De to sicilier og marsjerte til Gaeta, hvor han traff kong Viktor Emanuel.
17. mars 1861 ble kongedømmet Italia proklamert, og dette endte Sardinias separate kongedømme. Sardinia (og spesielt Piemonte) skulle bli de mest dominerende og velstående regionene i Italia.
Apenninerhalvøya
På Appenninerhalvøya og omliggende områder utgjorde kongedømmet det som er dagens Italia. Territoriet utviklet seg under hele samlingsprosessen fram til 1870. Først i 1919 ble imidlertid Trieste og Trentino-Sør-Tyrol en del av Italia. Etter Versaillestraktaten og Saint-Germain-traktaten ble også Gorizia, Trieste og Istria (siste i dag en del av Kroatia og Slovenia) og små områder i dagens Kroatia og en del av Dalmatia en del av kongedømmet. Under andre verdenskrig ble det midlertidig overført ytterligere territorier fra Slovenia og Dalmatia. Etter krigen bøle dagens grenser fastlagt og kongedømmet avsto de tidligere besittelsene.
Språk
Innen Italia har det alltid eksistert en lang rekke språk/dialekter som har vært svært forskjellige. Det har eksistert et italiensk kunstspråk fra 1600-tallet, som stammer fra og ble benyttet av Dante, Francesco Petrarca, Niccolò Machiavelli, Galileo Galilei og senere Giacomo Leopardi. Dette var et språk som ble Europas operaspråk, men som svært få utenfor den intellektuelle eliten snakket i Italia. Det offisielle språket før samlingen var derfor ved domstolene og i en rekke av områdene latin. Likeens var latin det litugiske språket i kirkene, mens prestene holdt sine prekener på den lokale dialekten.
Foruten de regionale dialektene/språkene, som seg imellom kunne være uforståelige og like fremmede som fransk, katalansk og spansk, ble det snakket fransk og piemontesisk i Piemonte hvor kongefamilien kom fra, slik at i det nye samlede landet snakket både kongehuset og den første statsministeren, Camillo Benso di Cavour bare fransk og piemontesisk. Når disse skulle holde offisielle taler på italiensk, var manuskriptene skrevet i lydskrift, og mange av de senere kjente sitatene fra Cavour ble opprinnelig sagt på fransk, men er senere oversatt.
Styreform
Kongedømmet Italia var formelt et konstitusjonelt monarki. Den utøvende makt lå hos kongen, og utøvet av statsministeren som var utnevnt av kongen. Det to-kammer-parlamentet begrenset kongens makt, og besto av et utnevnt senat og et valgt deputertkammer. Kongedømmets konstitusjon bygget på konstitusjonen i kongedømmet Sardinia. I teorien var statsrådene bare ansvarlige overfor kongen, men i praksis var det umulig for den italienske regjeringen å styre uten støtte i parlamentet.
Medlemmene av deputertkammer ble valgt ved flertallsvalg i enmannskretser hvor en kandidat måtte få mer enn halvpartene av stemmene for å bli valgt. Dersom ikke alle setene ble fordelt ve første valgomgang, ble det holdt en ny runde for de resterende plassene.
Den liberale perioden 1870–1914
Etter den italienske samlingen, gikk Italias politisk i retning av liberalismen. Dette kom i kjølvannet av at Camillo Benso di Cavour i 1848 hadde dannet et parlamentarisk gruppe i Kongedømmet Sardinia med navn «Det italienske liberale partiet» (Partito Liberale Italiano). Fra 1860, med Italias samling og etter Cavours død allerede i 1861, bole det liberale partiet delt i to fraksjoner og nye partier, kalt Destra Storica på høyresiden og Sinistra Storica på venstresiden, hvor førstnevnte samlet Cavours støttespillere, og sistnevnte støttespillerne til Giuseppe Garibaldi og tidligere Mazzinians. Begge disse bestod imidlertid av lojale monarkister, mens de mest radikale samlet seg i «Det radikale parti» og republikanerne i Italias republikanske parti. Det liberalkonservative Destra storica ble delt regionalt, men dominerte i årene 1860 til 1876.
Agostino Depretis innledet sin periode som statsminister med å sette ut sin eksperimentelle politiske ide, kalt Trasformismo («transformisme»). Denne tenkningen gikk ut på at regjeringen skulle i sine utnevnelser legge vekt på stor variasjon og velge moderate og kompetente politikere uten å ta hensyn til politisk tilknytning. I praksis viste det seg å bli et autoritært og korrupt system, da Depretis presset distriktene til å stemme for sine kandidater dersom de skulle på fordelaktige posisjoner når han kom til makten. Valgresultatene fra 1876 ga bare fire representanter fra høyresiden, og dette åpnet for at styret skulle bli dominert av Depretis. Ved hjelp av despotisk og korrupt styre klarte Depretis å sikre seg støtte i det sørlige Italia. Blant annet ble det forbudt med offentlige møter, såkalte «farlige elementer» ble satt i indre eksil eller fjerntliggende straffeøyer. Depretis innførte kontroversielle lover, slike som opphevelse av gjeldsfengsel, og gratis og obligatorisk grunnskole.
I 1887 ble Francesco Crispi statsminister og fokuserte mer på utenrikspolitikk. Crispi arbeidet for å bygge opp Italia som en stormakt og økte militærkostnadene, forsvarte ekspansjonisme og prøvde å vinne Det tyske keiserdømmet på sin side. Italia sluttet seg til Trippelalliansen som også besto av Tyskland og Østerrike-Ungarn i 1882 og som de formelt var en del av fram til 1915. Crispi la vekt på å utvikle Italia strategisk, og videreførte trasformismo og sto for en autoritær politikk hvor han en gang foreslo å innføre unntakslover for å forby opposisjonspartiene. Til tross for disse autoritære trekkene, sto Crispi også for liberale tiltak som en offentlige helselov fra 1888 og etablerte tribunaler for å ta opp offentlig overgrep på befolkningen.
Fra 2. november 1899 til 7. september 1901 deltok Italia i Åttenasjonsalliansen under bokseropprøret i Kina. På opprørets siste dag, ble et området ved Tianjin overført til Italia av Qing-dynastiet og administrasjonen av dette området ble 7. juni 1902 overtatt av en italiensk konsul.
Giovanni Giolitti dannet sin andre regjering i 1903, etter et kortvarig forsøk i 1892, og ledet landet fram til 1914. Giolitti hadde tidligere arbeidet som offentlig tjenestemann, men ble utnevnt til posisjoner innen Crispis regjeringer. Giolitti ble en av de lengt sittende statsministere i Italia, fordi han mestret mekanismene bak trasformismo gjennom manipuleringer, tvang, overtalelser og bestikkelser for å få støtte. I valgene i hans periode var det ikke uvanlig med valgfusk, og Giolitti favoriserte området som stemte for ham.
I 1911 erklærte Italia under Giolitti krig mot Det osmanske rike i det som er kalt den italiensk-tyrkiske krig, og invaderte Tripolitania, Fezzan og Kyrenaika, provinsene som utgjør dagens Libya. Krigen varte i et år og endte med at Italia okkuperte området, og ga støtte til de politiske kreftene i Italia som argumenterte for at Italia skulle dominere Middelhavet ved å også okkupere Kongeriket Hellas og Dalmatia langt kysten av Adriaterhavet.
Krigen radikaliserte det italienske sosialistpartiet, og krigsmotstanderne under ledelse av Benito Mussolini oppfordret til vold for å få avsatt regjeringen.
Valgene i 1913 og 1919 ga framgang for sosialistene, katolikkene og nasjonalistiske partier på bekostning av de tradisjonelle liberale og konservative partiene, noe som medførte at det politiske systemet i stadig større grad ble oppdelt og svekket.
Første verdenskrig
I oktober 1917 hadde tyskerne samlet 15 divisjoner. Den 24. oktober startet den tyske Caporetto-offensiven under ledelse av Otto von Below. Den italienske byen Belluno i provinsen med samme navn falt 10. november, og dette var det siste italienske tapet. 8. november ble Armando Diaz utnevnt til ny sjef for generalstaben, etter den egenrådige Luigi Cadorna. Italienerne trakk seg imidlertid ytterligere tilbake fra det nordøstre hjørnet av landet og helt til Piave-elven, ikke langt fra Venezia. Tilsammen trakk de seg 96 kilometer tilbake til en forsvarslinje som i henhold til planer fra 1916 var den siste forsvarslinjen i en krisesituasjon.
Etter ytterligere et år med skyttergravskrig og en vellykket italiensk offensiv sensommeren 1918 falt de østerriksk-ungarske styrkene sammen og startet fredsforhandlinger under slaget om Vittorio Veneto.
Den østerrikske-italienske våpenhvilen i Villa Giusti ble undertegnet 3. november 1918 og ble iverksatt dagen etter. De italienske styrkene benyttet anledningen til å okkupere Tirol og tok over 300 000 østerriksk-ungarske krigsfanger. Saint-Germain-traktaten bygget på avtalen i London fra 1915, og slo fast at områdene Sør-Tyrol, Welschtyrol og Kanaldalen ble overført til Italia, og at Istria også ble ble en del av landet. Imidlertid ble ikke Dalmatia en del av Italia, men i stedet en del av det nyopprettede Kongeriket Jugoslavia.
Den liberale statens sammenbrudd 1918–1922
Versaillestraktaten skapte stor misnøye i Italia. Første verdenskrig var den første krigen som Italia kjempet som selvstendig nasjon og som involverte alle italienere fra nord til sør. Avtalene betraktet ikke Italia som likeverdig med de andre allierte. Særlig den amerikanske president Woodrow Wilsons holdninger førte til at den italienske delegasjon måtte forlate avtalens utforming. I kjølvannet av misnøyen og ekko av den russiske revolusjon med en sosial og politisk uro ble mellomkrigsårene preget av streik, opprør og angst for revolusjon.
Utbruddet av første verdenskrig hadde medført at den utvikling som hadde vært i retning av demokratiske strukturer stoppet opp, og tiden rett etter krigsavslutningen var vanskelig. Samtidig vokste det fram politiske krefter som mente at Italia var snytt i krigsoppgjøret. I 1922 utnyttet Benito Mussolini misnøyen og uroen etter første verdenskrig til å ta makten med sin fascistiske bevegelse.
Det fascistiske Italia 1922–1943
Kongen utnevnte Mussolini til ny statsminister 23. oktober 1922, og utviklet en ny type autoritær stat, og forfulgte hensynsløst opposisjonelle. Mussolini dannet en allianse med andre nasjonalister, liberale og populister, Imidlertid presset Mussolini gjennom en ny valglov i 1923, som sikret at det partiet eller de valgsamarbeid som fikk mer enn 25 % av stemmene fikk 2/3 av setene i parlamentet. Etter at fascistpartiet brukte vold og trusler til å nå 25 %-grensen ved valget i 1924, ble partiet enerådende og styrende politiske partiet i Italia.