cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
BMW E30
Bremser
Samtlige modeller av BMW’s E30-serie var utstyrt med skivebremser foran som standardutrustning, og samtlige av BMW’s E30-modeller i sedanutførelse med en toppfart over 200 km/t (modellene 318iS, 320iS, 323i, 325i, 325iS, 333i og M3) hadde, sammen med 324td og 325e (disse to på grunn av sin store lastekapasitet), også som standardutrustning skivebremser bak og ventilerte skivebremser foran. Videre hadde alle Touring-modellene, av sikkerhetsmessige årsaker grunnet sin høye egenvekt, skivebremser foran og bak, og det samme gjaldt også alle Cabriolet-modellene
Spesielle modeller
I tillegg til den berømte M3 fantes det også andre spesielle modeller av E30. På grunn av sine høye motoreffektavgifter fikk Portugal og Italia utviklet en spesiell versjon kalt 320iS. Denne modellen ble produsert både i to- og firedørsversjoner, og  hadde en nedtrimmet tolitersversjon av M3’s S14-motor. Motoren var i utgangspunktet en standard M3-motor, men med toliters slagvolum og 192 Hk (143 kW).
BMW’s Motorsportavdeling i Sør-Afrika opprettet i 1985 modellen 333i ved å montere av den 3210 cm³ M30 "store sekseren" ( "M30 B32" fra 733i og 732i E23 / 533i E12 / 532i E28 / 633CSi E24) i en E30. Den resulterende 333i ble en stor suksess i gatebilracingen i landet og er nå å betrakte som et samlerobjekt. Disse bilene, bygget med hjelp fra Alpina i Buchloe i Bayern i Tyskland, kjennetegnet noen interessante kompromisser som tvinget kjøperen å velge mellom klimaanlegg (viktig i Sør-Afrika) eller servostyring. Disse bilene, som ble levert med 7Jx16" Alpina-felger og femtrinns manuell sportsgirkasse som standardutrustning, ble bygget i 114 eksemplarer i 1985, og 90 eksemplarer ble produsert i 1986. Senere, når det ble klart at Sør-Afrika ikke ville få M3, introduserte BMW Sør-Afrika sin egen høyeffektsmodell 325iS. Opprinnelig var dette bare en todørs 325i med 2,7-liters M20-motor på 195 Hk utstyrt med et spoilersett og en manuell girkasse med lav utveksling (noe som ga bedre akselerasjon på bekostning av topphastighet og drivstofføkonomi), men flere endringer ble etter hvert gjort for å holde bilen konkurransedyktig i den sørafrikanske gatebilracingsporten. Disse bilene gikk kun å få kjøpt i Sør-Afrika og ble, til tross for sin tiltenkte rolle innen racing, lagt ut for salg til allmennheten gjennom ordinære BMW-forhandlere. Suksessen med introduksjonen av BMW 325iS kulminerte høsten 1991 i 325iS «Evolution II». Nå var flere karosseripaneler (motorpanser, framskjermer og dørplater) laget av aluminium, noe som ble gjort for å holde vekten nede på et minimum. M20-motoren i 325iS «Evo II» produserte nå 210 Hk (155 kW) og akselerasjon 0-100 km/t gikk på snaue syv sekunder. Forøvrig ble samtlige av BMW's E30-modeller produsert i Sør-Afrika levert med rattet på høyre side.
Eksklusivt for markedene i Hellas og Jugoslavia ble det produsert en okønomimodell av den forgassermatede M10-motoriserte 316, og denne fikk modellbetegnelsen 316s. Motorvolumet i 316s var på 1573 cm³, og makseffekten var på beskjedne 75 Hk. Denne modellen ble produsert fra 1983 til 1987, og kalles også BMW 316 "Balkan-ausführung".
Et karakteristisk trekk ved BMW’s E30-modeller produsert for det nordamerikanske markedet i årene fra 1984 til 1987 er de «kollisjonssikrede» fram- og bakstøtfangerne av aluminium. Disse støtfangerne er ofte kjent som «diving boards» («stupebrett») eller «park benches» («parkbenker») grunnet sin linjebrytende størrelse og store «sitteflate».
Eksteriør- og lakkfarger
BMW's E30-serie kunne leveres i en rekke farger, og disse inkluderer;
I tillegg kunne alle disse fargene kombineres med støtfangere og vindusrammer lakkert i matt svart, og disse eksteriørfargekombinasjonene ble markedsført som "''Shadowline'".
'' Merk: Enkelte av disse fargene kunne på andre markeder bli markedsført med navn tilpasset språket på det det aktuelle markedet. I USA fikk for eksempel fargen "Diamantschwarz Metallic" det engelske navnet "Diamond Black Metallic"''.
Trapani (provins)
Provinsen Trapani (italiensk: Provincia di Trapani, siciliansk: Pruvincia di Tràpani) var en provins i regionen Sicilia i Italia. Trapani var provinsens hovedstad. Den hadde et areal på 2,460 km² og en befolkning på 436,150 (2013). Det var 24 kommuner.
BMW E30
Produksjonstall
Totalt ble det produsert 2 339 251 BMW E30.
Trapani (provins)
Trapani utgjør den vestlige delen av øya. Sør for provinshovedstaden er det store områder som brukes til utvinning av sjøsalt, en viktig industri i området. Andre byer i provinsen er Erice og Marsala.
Det finnes mange interessante fortidsminnesmerker i denne provinsen, for eksempel Mozia, Segesta og Selinunte.
Det var 425,121 innbyggere ved folketellingen i 2001.
Provinsen ble i 2015 erstattet av Trapani frie kommunale konsortium, som dekker samme området som provinsen gjorde.
Geografi
Provinsen Trapani grenset:
Gunnar Stubseid
Han er utdannet ved Bergen lærerhøgskole og mag.art. i etnologi fra Universitetet i Bergen på avhandlingen Frå spelemannslære til akademi (bokutgitt 1992). Som musiker har han blant annet medvirket i gruppen Slinkombas som vant Spellemannprisen 1979 i klassen folkemusikk/gammaldans. Han er også blitt nominert til Spellemannprisen 1987 i klassen folkemusikk/gammeldans for Rameslåtten med Ale Möller og Kirsten Bråten Berg og Spellemannprisen 1997 i klassen folkemusikk for Reiaren med Ale Möller. Han fikk Hilmarprisen i 2008 og Rff-prisen i 2015. Sammen med Hallvard T. Bjørgum ga han i 2019 ut Dreng Ose, en samling på 4 CD-er og 2 DVD-er om spellemannen Dreng Ose. For utgivelsen ble de nominert til Folkelarmprisen 2019 i klassen dokumentasjon.
Stubseid var leder for folkemusikk-samlingen ved Etno-folkloristisk institutt (1976), var redaktør for Spelemannsbladet (1978–1988), leder i Norsk Folkemusikklag (1998–2001) og er nå rektor ved Ole Bull-akademiet på Voss (2002-).
Hainnhoinn i bainn
«Hainnhoinn i bainn» er en trøndersk vise av Birger Jørstad. Visa synges til samme folkemelodi som «Fjellveivisen». Visa ble første gang fremført i radioprogrammet Søndagsposten på NRK.
Visa kom ut på LP-albumet Hajnnhojnn i bajnn og 13 andre trønderviser av Otto Nielsen med Willy Andresens ensemble i 1975
Teksten er skrevet på rim, og har mange palatale n-er i seg. Første vers begynner «Det va ein gang det kom ein mainn / med ein hainnhoinn i eit bainn» og siste vers slutter med «'Sku ei hunden på dens hår. / Det kan hende at det går / som når du skuer trønderen på dialekten.»
Guillaume av Evreux
Guillaume av Evreaux (født ukjent, død 18. april 1118) var en greve av Évreux fra 1067 til 1118, og tilhørte den mektige normannisk adelen i løpet av perioden som fulgte den normanniske erobringen av England. Han er en av få som har dokumentert sin tilstedeværelse i slaget ved Hastings av Vilhelm erobrerens våpenbrødre.
Første år
Guillaume (fransk for Vilhelm) var sønn av Rikard, greve av Évreux, og hans hustru Godkildis, også kalt for Adelaide. Før hans mor giftet seg med Richard var hun gift med Roger I av Tosny, herre av Conches, og hadde født ham flere barn, blant annet Raoul II de Tosny. Guillaume, referert til som greve av Évreux så tidlig som 1066, bidro med 80 skip i den planlagte invasjonen av England dette året. Imdilertid etterfulgte han ikke sin far før året etter, noe som indikerer at listen er en anakronisme «så langt som normanniske navn opptrer.» Guillaume er av få kjente kampfeller av Vilhelm erobreren ved slaget ved Hastings i 1066. For sin deltagelse ble han belønnet med en beskjeden bygsel i Hampshire, Berkshire og Oxfordshire. Året for hans fødsel er ikke kjent, men han var antagelig ennå ikke i myndig alder i 1066, noe som kan ha forhindret ham å fra en mer fordelaktig andel i England. En annen indikator av hans ungdom i 1066, er det faktum at han kjempet for kong Henrik I av England i slaget ved Tinchebray i 1106, rundt 40 år senere.
Lokale stridigheter
Fra 1084 til 1086 bekjempet Guillaume vicomte av Maine, Hubert II de Beaumont-au-Maine, og gjorde opprør mot Vilhelm erobreren, men ble tatt til fange under beleiringen av festningen Sainte-Suzanne i januar 1085. To år senere døde Vilhelm, noe Guillaume trakk fordeler av og drev ut kongens garnison fra Évreux. Det samme året døde hans svoger Simon I de Montfort, og hans datter, Bertrade de Montfort, og Guillaume overtok formynderskapet av henne. Dette foruten et nytt opprør var til Guillaumes fordel. Den nye hertugen av Normandie, Robert Curthose, sønn av Vilhelm erobreren, måtte be om støtte fra greven av Anjou for å stå imot opprøret. Greven aksepterte, men krevde å få gifte seg med Bertrade de Montfort som motytelse. Guillaume gikk med på giftemålet uten at han fikk godtgjørelse. Det skjedde i form av arven etter Raoul de Gacé. I 1090 blir ekteskapet inngått og opprøret ble behørig slått ned.
Samme år begynte Guillaume av Evreux sin private krig mot sin nabo og halvbror i Conches, Raoul II de Tosny. Det skaffet hertug Robert Curthose mer problemer. Årsaken til striden var fiendskapet mellom Helvide, Guillaumes’ hustru, og Isabelle de Montfort, hustru til Raoul de Tosny, og det som utløste striden var et kvinnerov, bortførelsen av Agnes, datter av Rikard av Evreux og bror av Guillaume. Som en av hans første støttespillere, søkte Raoul hjelp hos Robert Curthose, men fikk kun med seg vage løfter tilbake. Raoul dro deretter til kong Vilhelm Rufus av England som var langt mer villig til å yte ham støtte da han var på utkikk etter måter å underminere sin bror Robert Curthose i Normandie. Raoul førte kampene fram til 1092 inntil det kom en fredsavtale mellom dem. Roger I av Tosny døde i 1094, og striden om arven satte freden til side.
I 1096 dro Robert Curthose på det første korstoget og pantsatte hertugdømmet Normandie til sin bror Vilhelm Rufus. I 1097 dro Guillaume på krigstokt mot kong Filip I av Frankrike i Vexin, og året etter ble fulgt av nye angrep mot Maine. I år 1100 ble Vilhelm Rufus drept ved tilsynelatende en ulykkestilfelle, og Guillaume og Raoul de Tosny grep sammen sjansen, og i den forvirring som oppsto etter kongens død, herjet de eiendommene i Beaumont-le-Roger som blir holdt av Robert de Beaumont. Robert Curthose kom siden tilbake fra korstoget og oppdaget at hans yngre bror Henrik Beauclerc har latt seg krone til engelsk konge, en rett han selv hevdet han har som eldre bror.
Etter et mislykket invasjonsforsøk i England ble Henrik I og Robert Curthose enig om en fredsavtale, men noe få år senere invaderte den engelske kongen Normandie. Guillaume av Evreaux stilte seg på kongens side da slaget ved Tinchebray ble utkjempet i 1106. Det førte til et nederlag for Robert Curthose og en gjenforening England og Normandie. Guillaume ble derimot misfornøyd med de nye tidene i Normandie og kom etter hvert i opposisjon til Henrik I. Kongen forviste Guillaume og hans hustru Helvide til grevskapet Anjou for fjorten måneder i årene 1112–1113. I løpet av denne tiden gikk Fulko, greve av Anjou, og Amaury III av Montfort sammen i en allianse for å angripe Henrik I, og Guillaume deltok sannsynligvis i dette angrepet. Da det ble signert en fredsavtale i februar 1113 kunne Guillaume dra tilbake til sine eiendommer i Normandie.
Siste år
Etter hvert som grev Guillaume ble eldre og noe mer svak, tok hans hustru Helvise styringen over Évreux. Orderic Vitalis beskrev henne som følgende: "Grevinnen utmerket seg med sin klokskap og skjønnhet; hun var en av de høyeste kvinner i hele Evreux, og av god fødsel som datter av Vilhelm, den strålende greve av Nevers." Men hun var åpenbar viljesterk og dristig i sine politiske affærer og ofte ignorerte hun råd fra sin ektemanns baroner. Etter tallrike klager mot henne til kongen, og det faktum at hun hadde fjernet kongens befestning ved Évreux, førte til at både Guillaume og Helvise ble forvist ved to anledninger.
Eurovision Song Contest 1975
Eurovision Song Contest 1975 var den 20. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemmer. Konkurransen fant sted i Sverige som følge av landets seier året før med ABBA og «Waterloo». Konkurransen ble arrangert av Sveriges Radio og avholdt lørdag 22. mars 1975 i St:Eriksmässan i Stockholm. Dette var første gang Sverige arrangerte finalen, og det var den første i Skandinavia siden Danmark arrangerte i 1964. Den svenske regissøren, programlederen og tv-produsenten Karin Falck ledet sendingen.
Guillaume av Evreux
Siste år
I 1114 døde grevinne Helvise og ble gravlagt i Noyon. Guillaume ble «rammet av apopleksi», et gammelt medisinsk begrep som kan bety blødning, raseri eller hjerneslag, og døde den 16. april 1118, og ble gravlagt ved Fontenelle-klosteret, ved siden av sin far. Det faktum at han døde uten barn ble et problem for kong Henrik I av England da Guillaumes nærmeste slektning var nevøen Amaury III av Montfort, en vasall av Ludvig VI av Frankrike. I henhold til Ordericus Vitalis tok kong Henrik selv Evreaux ettersom Amaury de Montfort «hadde forspilt kongens gunst ved sin frekkhet».
Eurovision Song Contest 1975
Deltakerantallet økte til 19 land, noe som var ny rekord. Frankrike og Malta var tilbake, mens Tyrkia debuterte. Hellas, som debuterte året før, valgte å stå over dette året.
Guillaume av Evreux
Siste år
Grev Guillaume og hans hustru Helvise donerte eiendom til klosteret i Saint-Martin, Troarn, ved charter datert i [1100/14]. Med råd fra Roger, abbed av Saint-Evroul, grunnla de et kloster i Noyan. I 1108 tok Guillaume og hans hustru fra sine egne midler for å opprette en kirke dedikert til jomfru Maria, men grunnet forstyrrelser ved deres forvisning og andre vanskeligheter, døde de før kirken var ferdigstilt.
Eurovision Song Contest 1975
I likhet med de to foregående årene, kunne deltakerne synge på det språket de ønsket. EBU innførte dette året en ny juryordning og et nytt poengsystem: Hvert land ga 1–8, 10 og 12 poeng til sine ti favorittsanger. Poengskalaen er fremdeles i bruk i dag.
Guillaume av Evreux
Ekteskap og barn
Guillaume var gift med Helvise eller Helvide av Nevers, datter av Guillaume I, greve av Nevers, og av hans første hustru Ermengarde, grevinne av Tonnerre. De fikk en sønn som sannsynligvis døde før 1092.
Eurovision Song Contest 1975
Nederland vant sin fjerde seier med gruppen Teach-In og sangen «Ding-a-dong», som fikk stor kommersiell suksess etter seieren. Med fire seire var Nederland sammen med Frankrike og Luxembourg konkurransens mestvinnende land, men det skulle bli nederlendernes siste seier på 44 år – inntil Duncan Laurence vant i 2019 med «Arcade». Storbritannia fikk sin niende andreplass med The Shadows og «Let Me Be the One», mens Italias «Era» endte på tredjeplass. Frankrike og Luxembourg ble henholdsvis nummer fire og fem. Norge endte nok en gang i andre enden av resultatlisten. Norge var representert av Ellen Nikolaysen og låten «Touch My Life With Summer», skrevet av Svein Hundsnes. Det norske bidraget endte nest sist med 11 poeng.
Bakgrunn
Etter ABBAs seier med «Waterloo» året før sto Sveriges Radio, i dag skilt ut med tv-selskapet SVT, vertskap for konkurransen.
Sveriges Radio la konkurransen til konferansesenteret S:t Eriksmässan, i dag kalt Stockholmsmässan, i Älvsjö i Stockholm. Salen kunne ta flere tusen publikummere, men på grunn av store krav til sikkerhet var det bare rundt 850 akkrediterte pressefolk og delegasjonsmedlemmer i salen. Sveriges Radio fikk heller ikke billettinntekter på arrangementet, siden EBU ikke tillot billettsalg. Sendingen ble overført til 34 land med et potensielt publikum på opptil 600 millioner seere. Sendingen var rekordlang – 2 timer og 12 minutter.
Programleder var Karin Falck som hadde jobbet i svensk fjernsyn siden 1955. Finalen startet med en film som tok for seg Sveriges historie og kultur på en humoristisk måte. Deretter ønsket Karin Falck velkommen på svensk, før hun fortsatte på engelsk og fransk. Hvert land ble introdusert med en videofilm som viste landets artist som prøvde å male et selvportrett og sitt lands flagg.
Rekkefølgen var avgjort ved loddtrekning. Nederland startet konkurransen og avsluttet sin opptreden med å knuse en liten glasskolbe. Det var også flere andre minneverdige øyeblikk blant fremføringene: Tysklands Joy Flemming stilte i mørkegrønn kjole og leverte en meget engasjert fremføring av bidraget «Ein Lied kann eine Brücke sein». Sangens komponist, Rainer Pietsch, var også Tysklands dirigent, og han leverte en like engasjert opptreden da han nærmest trampet orkesteret i gang.
Hiter og vinnere
Storbritannia stilte med Cliff Richards tidligere band‚ The Shadows. Under prøvene hadde gruppens vokalist, Bruce Welch, glemt teksten flere ganger. På direkten snublet han nok en gang i teksten og snudde seg til resten av bandet og utbrøt: «Jeg visste det!» for åpen mikrofon. Tross dette fikk sangen «Let Me Be the One» en andreplass, Storbritannias niende. Etter finalen gikk det britiske bidraget inn på singellistene i Storbritannia og Irland, og i Norge lå sangen 15 uker på VG-lista med en andreplass som toppnotering.
Italia kom på tredjeplass og fikk også stor kommersiell suksess med sin «Era». Låten lå på VG-lista i 15 uker med en tredjeplass som høyeste notering. Også Sveriges bidrag «Jennie, Jennie» nådde VG-lista og lå der i seks uker med syvendeplass som høyeste.
Størst suksess fikk vinnerlåten, nederlandske «Ding-a-dong» med Teach-In, skrevet av Dick Bakker, Will Luikinga og Eddy Ouwens. I Norge toppet sangen VG-lista i åtte uker og lå på listen i til sammen 20 uker. Sangen toppet også hitlistene i Danmark og Sveits, og den nådde en tredjeplass hjemme i Nederland.
Norges bidrag
Pressen var lite begeistret for den norske balladen og de andre bidragene i den norske finalen. Jurymedlem Terje Rypdal gikk ut i VG og slaktet de innsendte bidragene til den norske finalen og etterlyste nytenkning: «På meg kan det virke som om folk binder seg fullstendig når det blir snakk om Melodi Grand Prix. Da tenker man akkurat som man har gjort de siste årene. Nytenkning virker nesten uhørt.» sa Rypdal. Heller ikke Aftenposten var særlig positiv etter den norske finalen: «En norsk Grand Prix-melodi er like uforanderlig som sfinxen. De fleste av lørdagens finalemelodier kunne like gjerne deltatt i 50-årene.»
Med til Stockholm var Carsten Klouman som Norges dirigent, mens John Andreassen kommenterte sendingen for NRK Fjernsynet. Erik Heyerdahl kommenterte for NRK Radio, mens Sverre Christophersen leste de norske poengene fra studio på NRK Marienlyst i Oslo.
Avstemningen
Hvert land hadde en jury med elleve medlemmer mellom 16 og 60 år. Jurymedlemmene bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen de elleve jurymedlemmenes individuelle stemmer. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hvert jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var Clifford Brown fra EBU.
Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen. Stemmene ble ikke lest opp i stigende rekkefølge fra 1 til 12 som senere (ordningen med å lese opp poengene fra 1 til 12 begynte i 1980). I stedet ble de lest opp i kronologisk rekkefølge ut fra startrekkefølgen. Dette skulle gjøre det enklere for operatørene av den manuelle poengtavlen å holde følge, slik at de raskt og korrekt fikk oppdatert hvert lands poengsum underveis.
Avstemningen ble et tett løp mellom Nederland og Storbritannia, og de to landene fulgte hverandre stort sett under hele avstemningen. Det var først da Sverige stemte som nest siste land, at Nederland sikret seg sin fjerde seier. Storbritannia kom på andreplass for niende gang. Fjorårsvinner ABBA var ikke til stede for å overlevere prisen, i stedet var det EBUs generalsekretær Henrik Hahr som delte ut prisen til Dick Bakker, Will Luikinga og Eddy Ouwens, som hadde skrevet «Ding-a-dong».
Deltakere
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Poengtavle
Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen.
12 poeng
Hvert land ga 12 poeng til sin favoritt. Under er en oversikt over alle 12-poengere som ble avgitt under avstemningen.
Politiske hendelser
I likhet med fjoråret var konkurransen koblet til flere politiske hendelser. Hellas trakk seg fra konkurransen i protest mot at Tyrkia skulle delta. De to landene var i politisk konflikt med hverandre etter den tyrkiske invasjonen av Kypros sommeren før. Hellas og Tyrkia vekslet på å delta i konkurransen årene etter, og det var først i 1978 at de to landene deltok sammen i Eurovision Song Contest.
Etterretningsrapporter pekte ut konkurransen som et mulig mål for terroristgruppen Rote Armee Fraktion og japanske terroristgrupper. Terrorfaren stilte store krav til sikkerheten rundt artistene, arenaen og i Stockholm generelt. Særlig var sikkerhetsoppbudet strengt rundt den israelske delegasjonen. Arrangementet forløp uten noen alvorlige hendelser, men RAF angrep den vesttyske ambassaden i Stockholm en måned senere.
Sendingen gikk ut til land over hele Europa, deler av Asia og deler av Sør-Amerika. Chile var blant landene som skulle overføre sendingen, noe som møtte protester fra det svenske Teaterförbundet. Bakgrunnen var Augusto Pinochets militærkupp i Chile to år tidligere, og forbundet ville vise sin sympati med sine chilenske kollegaer. Forbundet nektet Sveriges representant, Lasse Berghagen, å stille på scenen om sendingen skulle overføres til Chile. Dette kunne Teaterforbundet gjøre, siden programmet også ble sendt utenfor Det europeiske kringkastingsområdet. Til slutt bøyde Sveriges Radio av, og programmet ble ikke kringkastet til Chile.
Kulturkritikk i Sverige
På hjemmebane i Sverige stormet det også kraftig. Den svenske venstresiden protesterte heftig mot at Sveriges Radio skulle bruke penger på et show som promoterte popkultur og lett underholdning. Protestene utviklet seg til en kulturell bevegelse som protesterte mot popkulturen, og striden ble tema i en rekke tv-programmer frem mot finalen. Et 40-talls organisasjoner innen politikk, musikk og kultur gikk sammen om å arrangere en alternativ musikkfestival, Alternativfestivalen, i Stockholm dagene før Eurovision Song Contest 1975. Mens svensk TV1 sendte Eurovision, sendte TV2 programmer fra den alternative festivalen. Pressen kunne melde om «borgerkrig» mellom de to søsterkanalene. Blant annet måtte TV2 låne teknisk utstyr fra Finland, fordi TV1 hadde lagt beslag på det meste for å produsere Eurovision Song Contest. Kritikerne krevde at Sverige skulle trekke seg fra konkurransen, og at Sveriges Radio skulle bruke mindre ressurser på popkultur og lett underholdning. Sveriges Radio trakk seg også fra Eurovision Song Contest året etter, hovedsakelig på grunn av den sterke kritikken. Sverige var tilbake igjen i konkurransen i 1977.
Kulturkritikk i Norge
I Norge gikk fortsatt debatten om NRK skulle delta i konkurransen eller ikke. Komponisten Egil Monn-Iversen mente konkurransen hadde fjernet seg fra sin grunntanke og hadde i flere år kjempet for at Norge skulle trekke seg. NRKs redaksjonssekretær Sverre Christophersen var på sin side en ivrig forkjemper for norsk deltakelse og sammenlignet konkurransen med et reptilshow: Folk «vil se slangene, men gyser ved synet!». Aftenpostens Mona Levin samlet Monn-Iversen og Christophersen til en diskusjon i november 1974. Her argumenterte Monn-Iversen for at sangene måtte bedømmes av profesjonelle musikere, og ikke lekfolk. Christophersen parerte med at «Vi må ikke ta Grand Prix så gravalvorlig». Til dette kommenterte Monn-Iversen: «Men tenk så mye fin populærmusikk som kunne fremkommet med en faglig vurdering. Gershwins musikk f.eks. har kvaliteter som alle musikere ville akseptere» – hvorpå Christophersen svarte: «Spørsmålet er om Gershwin ville vært god nok til Melodi Grand Prix i 1975!»
Rett før den internasjonale finalen gikk deler av norsk kulturliv til aksjon mot norsk deltakelse. De krevde at NRK trakk seg fra konkurransen, siden grand prix-musikken hadde utviklet seg til en «egen genre i musikk og tekst som ikke har noen naturlig plass i norsk musikkliv». Blant de mange som hadde signert kampanjen, var organisasjoner som Det Norske Studentersamfund, Norsk jazzforbund, plateselskapet MAI, foreningen NyMusikk og kulturpersonligheter som Lillebjørn Nilsen, Finn Ludt, Lars Klevstrand, Erling Nielsen og Synne Skouen. Nok en gang måtte programsekretær Sverre Christophersen rykke ut og ta konkurransen i forsvar: «Man kan ikke se bort fra at det faktisk er det mest populære programmet vi sender i året – på godt og vondt (…) Det er uhyre sjelden vi støter på dem som ikke gidder å se.» Christophersen rettet også et spark mot Danmarks Radio, DR, som ikke deltok i Eurovision Song Contest i årene 1967–1977. Christophersen fortalte at danskene i stedet så svensk og tysk tv når konkurransen gikk, og la til: «Da er DR ingen god service-institusjon for danske seere.» Danmark begynte imidlertid å sende konkurransen på DR igjen fra 1974, og de deltok igjen fra 1978.
Debatten om norsk deltakelse hadde pågått i mange år allerede, og deler av norsk kultur- og musikkliv var kritiske til konkurransen. NRK holdt fast på norsk deltakelse og møtte kritikken fra kulturlivet med å innta en ikke-kommersiell innstilling til konkurransen utover 1970-årene. I den norske finalen i 1975 ble finalelåtene kun bedømt av fagfolk.
Dirigenter
Mens Mats Olsson var sjefdirigent, hadde de fleste land med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over telefon. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen:
Kommentatorer og kringkastere
Finalen ble overført til 34 land med et potensielt publikum på over 500 millioner seere. De fleste deltakerlandene hadde kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne. Oversikt over kommentatorer under Eurovision Song Contest 1975:
Kommentatorer og sendinger i ikke-deltakende land
Ifølge arrangørene ble sendingen overført til 15 ikke-deltakende land, blant andre flere østeuropeiske land via Intervision. I tillegg ble sendingen overført i Hongkong, Island, Japan, Jordan og Sør-Korea. En planlagt overføring i Chile av TVN ble stoppet av Sveriges Radio, etter press fra svenske Teaterförbundet. Bakgrunnen var Augusto Pinochets militærkupp i Chile to år tidligere, og forbundet ville vise sin sympati med sine chilenske kollegaer.
Nils Engdahl
Nils Engdahl (født 4. november 1898 i Västerhaninge, død 10. september 1983) var en svensk friidrettsutøver (sprinter).
Under OL 1924 i Paris var han med på det svenske stafettlaget som tok sølv på 4 x 400 m. Han løp sammen med Artur Svensson, Erik Byléhn og Gustaf Weijnarth.
Skavkulla och Skillingenäs
Skavkulla och Skillingenäs er et tettsted i Karlskrona kommune i Blekinge län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 621 innbyggere.
Karpe
Karpe, Cyprinus carpio, er en art i karpefamilien. Den kan bli opp til 1,2 meter lang og veie 37,3 kg. Ville karper når likevel bare 20–33 % av denne størrelsen. Den eldste kjente karpen ble 47 år gammel.
Den største innmeldte karpe som er tatt på sportsfiskeredskap i Norge, veide 13,6 kg. Rekorden ble satt i Ulsrudvannet i Oslo 10. september 2014.
Koi er en oppdrettsvariant av karpe som opprinnelig kommer fra Kina, og ble spredt til vesten gjennom Japan. Selv om vinteren overlever koi i vannet under isen. Koi selges mange plasser for svært høye summer. De kan brukes i konkurranse og til auksjon. Man ser på størrelse og farge. En fin koi kan koste opp mot 200 000 NOK. Koi er også et populært motiv, i Kina står det for lykke. Mange vil ha det som tatovering i Vesten.
Skjellmønstrene hos karpebestander kan deles opp i fem typer: Lærkarpe, radkarpe, skjellkarpe, speilkarpe og villkarpe.
I Fremmedartslista 2018 er karpe plassert i kategorien «høy risiko» på grunn av stort invasjonspotensial og liten økologisk effekt.
Taksonomi
Det er to eller tre underarter:
Karpen er så nært beslektet med gullfisk (Carassius auratus) og karuss (C. carassius) at den kan hybridisere med den. Hybrider av karpe og karuss kalles karpekaruss og brukes av og til i oppdrettet fordi de i noen grad kombinerer karussens hardførhet og motstandsdyktighet mot sykdommer med karpens hurtigere vekst og størrelse. Slike hybrider er sterile.
Amfibisk
Amfibisk beskriver noe som kan fungere både i vann og på land, for eksempel:
Bodilprisen for beste kvinnelige hovedrolle
Bodilprisen for beste kvinnelige hovedrolle deles ut av Danske Filmkritikere (tidligere kalt Filmmedarbejderforeningen) i Danmark og ble innstiftet i 1948. Komitéen, som står for tildelingene, kan velge å ikke dele ut prisen, hvis den ikke finner noen verdige kandidater.
Lassajavrre kraftverk
Lassajavrre kraftverk er et vannkraftverk i Kvænangen kommune i Troms og Finnmark fylke.
Kraftverket utnytter fallet mellom innsjøene Åbojávri og Lassavjávre. Åbojávri reguleres mellom 689 og 669 moh. Lassavjávre er magasin for Småvatna kraftverk.
Det hentes inn vann fra Stoura Mollesjávri og Sarvvesjávri. Kraftverket er eid av Kvænangen Kraftverk AS som Troms Kraft eier 48,2% av.
Mörrum
Mörrum er et tettsted i Karlshamn kommune i Blekinge län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 695 innbyggere.
Borgund vidaregåande skole
Borgund vidaregåande skole er en videregående skole lokalisert i Fremmerholen i Ålesund.
Skolen har rundt 1,100 elever og 235 ansatte.
Utdanningstilbud
Oversikt over Borgund vidaregåande skole sine utdanningstilbud per skoleår 2022/2023. * Fullført Vg1, og Vg2 yrkesfaglig utdanningsprogram kvalifiserer for opptak til Vg3 Påbygg til generell studiekompetanse. Fullført Vg1, Vg2 og Vg3/Lærlingperiode kvalifiserer for opptak til Vg4 Påbygg til generell studiekompetanse etter yrkeskompetanse.
Kajagoogoo
Starten
Bandet ble startet i Leighton Buzzard, Bedfordshire, i 1978, som en avant-garde instrumental kvartett, under navnet «Art Nouveau». Med var Nick Beggs (bassgitar), Steve Askew (gitar), Stuart Croxford Neale (keyboard), og Jez Strode (trommesett). Art Nouveau ga ut en single med navn The Fear Machine, men solgte kun noen hundre eksemplarer, og de klarte ikke å få platekontrakt.
Suksessen
I 1982 averterte de etter en vokalist, og de valgte Christopher Hamill. Han tok artistnavnet Limahl, som er et anagram av etternavnet hans. Bandet skiftet så navn til Kajagoogoo. De fikk kontrakt med EMI i juli 1982. De ga ut debutalbumet White Feathers som var produsert av Duran Duran produsenten Colin Thurston og Nick Rhodes, keyboardist i Duran Duran. Den første singlen; Too Shy gikk til topps i Storbritannia og havnet på en 5.-plass i USA. Singlene Ooh to Be Aah & Hang on Now kom begge også på UK Top 20.
Nedgangen
Sommeren 1983 ble Limahl sparket av bandet på grunn av interne stridigheter, og bassisten Nick Beggs tok over som vokalist. De ga så ut singlen Big Apple som kom på Top 10 sent samme år. De ga ut singlene The Lion's Mouth og Turn Your Back on Me, men nå var det slutt på den store suksessen, sistnevnte havnet på 47.-plass på hitlisten i Storbritannia. Den nye albumet Islands klarte kun en 35.-plass på albumlisten i Storbritannia. Strode forlot bandet, og i et forsøk på klare seg, tok de resterende tre medlemmene og byttet navnet på bandet til «Kaja» i 1985 (som de tidligere hadde blitt promotert som i USA). Den «nye» versjonen av bandet var heller ingen suksess, og bandet ble oppløst i 1985, etter å ha gitt ut singlen Shouldn't Do That som kun nådde en 63.-plass på UK Singles Chart. Singlen var fra bandets siste album, Crazy People's Right to Speak.
Gjenforening
Den originale besetningen hadde en kort gjenforening på VH1 sin Bands Reunited i 2004. 24. juni 2007 tok Nick Beggs, Steve Askew og Stuart Neale opp tråden igjen som Kajagoogoo, og ga ut singlen Rocket Boy på Internett, bandets første single på 22 år. De spilte inn nytt album; Gone to the Moon, men utgivelsen ble utsatt, og tilslutt kansellert. Det ble i midlertidig lagt ut for gratis nedlasting på bandets offisielle nettside frem til januar 2009. I februar 2008 annonserte de tre Kajagoogoo medlemmene at de skulle gjenforenes med resten av de originale medlemmene; Limahl og Jez Strode.
Diskografi
Studioalbum
Samlealbum
Singler
Den romerske republikk
Den romerske republikk (latin: Res publica Romana ) er betegnelsen på styreformen for byen Roma og oldtidens romerske sivilisasjon. Republikken ble styreformen etter at det romerske kongedømme ble veltet, tradisjonelt datert til 509 f.Kr., og endte med etableringen av romerske keiserriket i 27 f.Kr. Det var under republikken at Roma ekspanderte fra byens umiddelbare omgivelser til sist å herske over hele verden rundt Middelhavet.
STANDARD (OSLO)
STANDARD (OSLO) er et kunstgalleri i Oslo. Galleriet ble etablert av kurator og kunsthistoriker Eivind Furnesvik og kunstsamler og kemner Petter Snare i 2005. Snare trakk seg ut i 2007 og galleriet har siden blitt drevet av Furnesvik. Profilen til galleriet var lenge preget av yngre norske og internasjonal kunstnere (hovedsakelig født etter 1970) med et overveiende konseptuelt innhold. Senere år har sett en mer mangfoldig utstillingsprofil. Blant galleriets faste kunstnere er Matias Faldbakken, Kim Hiorthøy, Torbjørn Rødland, Gardar Eide Einarsson, Mari Slaattelid og Ann Cathrin November Høibo.
Den romerske republikk
I løpet av de første to århundre republikken eksisterte, ekspanderte dens territorier ved en kombinasjon av erobring og allianser, fra sentrale Italia til å utgjøre hele den italienske halvøya. Ved det påfølgende århundret omfattet den romerske republikken Nord-Afrika, Spania, og hva som nå er sørlige Frankrike. To århundrer etter, mot slutten av 100-tallet f.Kr., omfattet det resten av dagens Frankrike, Hellas, og det meste av østlige Middelhavet. Ved denne tiden hadde indre spenninger ført til en rekke innbyrdeskriger som kulminerte med drapet på Julius Cæsar, som igjen ledet til overgangen fra republikk til keiserrike.
STANDARD (OSLO)
Galleriet har deltalt på et stort antall internasjonale kunstmesser, blant andre Art Rotterdam, The Armory Show (2009), Frieze Art Fair (2006 – 2011), Frieze Art Fair New York (2012), Art Basel (2007, 2009-2012), Art Basel Miami Beach (2008 -2011), NADA (2005 – 2007) og LISTE (2005, 2006, 2008).
Den romerske republikk
Den nøyaktige datoen for overgangen kan være et spørsmål om tolkninger. Historikere har på ulikt vis foreslått Julius Cæsars kryssing av elven Rubicon i 49 f.Kr., Cæsars utnevnelse som diktator på livstid i 44 f.Kr., og nederlaget til Marcus Antonius og Kleopatra i slaget ved Actium i 31 f.Kr. Imidlertid er det mest vanlig å benytte den samme dato som antikkens romere selv benyttet, det vil si i 27 f.Kr. da det romerske senatet bevilget ekstraordinære makt til Octavianus og hans tittel som Augustus, som også ble hans navn. Selv med eneveldig makt som militær diktator var Augustus selv opptatt på å bevare republikken formelt og ble aldri omtalt som keiser, verken av seg selv eller andre, og han avviste monarkiske titler. Isteden ble betegnelsen Princeps Civitatis benyttet, «Statens førsteborger».
STANDARD (OSLO)
Kunstnere som har blitt vist ved galleriet
(pr. november 2009)
Den romerske republikk
Den romerske regjeringen var ledet av to konsuler, valgt årlig av borgerne og rådet av et senat som var sammensatt av utnevnte magistrater. Da det romerske samfunn var meget hierarkisk oppbygd etter moderne standarder, var utviklingen av den romerske regjeringen tungt påvirket av striden mellom patrisierne, Romas landeiende aristokrati, som sporet deres slekt tilbake til grunnleggelsen av Roma, og plebeierne, de langt mer tallrike vanlige borgerne. Lovene som ga patrisierne eksklusive rettigheter til Romas fremste posisjoner ble svekket over tid, og ledende familier fra plebeierklassen ble fullverdige medlemmer av aristokratiet. Lederne av republikken utviklet en sterk tradisjon (Mos maiorum, «forfedrenes skikker») og moral for offentlige tjenester og beskyttelse (clientela) i krig og fred, noe som førte til at militær og politisk suksess ble ubrytelig koblet sammen. Mange av Romas juridiske og lovmessige strukturer, senere kodifisert til Corpus Juris Civilis (Justinians lov) og på nytt i Code civil des français (Napoléons lov) kan fortsatt bli sett over hele Europa og store deler av verden i moderne nasjonalstater og internasjonale organisasjoner.
Periodeinndeling
Det er vanlig å dele republikken inn i tre deler. Den første delen, tidlig republikk, er perioden fra det første konsulåret 509 f.Kr., til lex hortensia i 287 f.Kr., da tribusforsamlingen, consilium plebis, kunne vedta lover som gjaldt hele befolkningen. Den andre perioden, mellomrepublikken, er fra 287 f.Kr. til Tiberius Gracchus' reformer i 133 f.Kr. Den siste perioden er kalt senrepublikken, og strekker seg fra 133 f.Kr. til slaget ved Actium i 31 f.Kr..
Kort oppsummert er den første perioden preget av klassekamper mellom plebeierne og patriserne; klassekamper som til slutt førte til at plebeierne, mot slutten av republikken, stod på lik linje med det mektige patrisieraristokratiet. Mellomrepublikken er preget av de store erobringene, punerkrigene og makedonerkrigene. Erobringer som skulle føre til at den romerske republikk ble det mektigste riket ved Middelhavet. Senrepublikken var en periode med indre uro og borgerkriger, som endte med Octavianus' maktovertakelse i 31 f.Kr.
Folkeforsamlingene
En folkeforsamling var en samlet gruppe av romerske borgere som ble presidert over av en embetsmann. De fleste av de høyere embetsmennene, fra ediler til konsuler, kunne kalle sammen forsamlingen. Også en diktator og hans sekundant kunne kalle den sammen. For at folkeforsamlingen skulle være formell måtte man gi beskjed til folket om at den skulle holdes en stund i forveien. Denne beskjeden ble vanligvis gitt tre markedsdager, omtrent to og en halv uke, før avstemningen.
Når en folkeforsamling var blitt kalt sammen ble det ofte holdt taler for forsamlingen før man debatterte saken som skulle stemmes over. I debattene var det kun forhåndsutvalgte som fikk lov til å snakke. Disse var valgt av den presiderende embetsmannen. Etter debatten stemte forsamlingen. Resultatet ble talt opp underveis og valget var over når man nådde en flertallsbeslutning.
Kenturieforsamlingen
Kenturieforsamlingen kan ses på som ”folket under våpen”. Borgerne var organisert, og stemte, i forskjellige grupper som kalles kenturier. Kenturien som du stemte i tilsvarte den rollen du hadde i den romerske hæren. Da man måtte stille med eget utstyr i krig ble dette styrt ut ifra hvor stor formue du hadde. De rikeste stemte i kavaleri- eller ridderklassen. Deretter fulgte de forskjellige infanteriklassene fra første til femte, hvor femte var lavest. Hvis forsamlingen hadde nådd et flertall etter at ridderne og første infanteriklasse hadde stemt var valget avgjort.
Tribusforsamlingen
Tribusforsamlingen kan ses på som ”folket i stammer”. Også i denne forsamlingen stemte man i grupper, men her hadde ikke rikdom noe å si. Folket var inndelt i stammer, eller triber, ut ifra hvor man bodde i Roma og omegn. Borgere fra forskjellige sosioøkonomiske lag av samfunnet endte da opp med å stemme i samme stamme. I Tribusforsamlingen var valget først avgjort når man hadde nådd et flertall av alle stammene.
Folkeforsamlingens makt
I begge forsamlingene foregikk det valg av embetsmenn. I Kenturieforsamlingen valgte man de to høyeste politiske embetene i Roma; konsuler og pretorer. Dette var fordi Kenturieforsamlingen var ”folket under våpen” og konsuler og pretorer hadde militærmakt. Andre embeter, som ediler og kvestorer ble valgt i Tribusforsamlingen. Man kunne også stemme over lovforslag i forsamlingene. Dette var den kun folkeforsamlingene som kunne gjøre i Roma. Dette ble nesten alltid gjort i Tribusforsamlingen.
Senatet og embetsmennene
Det var to prinsipper som gjaldt i embetsinstitusjonene: annualitet, det vil si at alle satt bare ett år i embetet, og kollegialitet, det vil si at hver institusjon måtte være bemannet av minst to stykker samtidig. Selv den øverste kommandoposten i republikken, konsulatet, bestod alltid av to personer, og hver konsul hadde vetorett mot den andres beslutninger. Hvis hele den romerske hæren var i krig, var den alltid ledet av begge konsulene.
Diktatorene var unntatt fra kollegialiteten og censorene var unntatt fra annualiteten. En diktator ble valgt i militære krisetider for en periode på seks måneder, og fikk være enehersker. Vanligvis ble to censorer valgt hvert femte år for en periode på 18 måneder.
Doug Sampson
Doug Sampson (født 30. juni 1957 i Walthamstow, London) var det britiske heavy metal-bandet Iron Maidens trommeslager fra midten av 1977 til januar 1980, da han måtte slutte på grunn av sykdom. Han ble erstattet av Clive Burr. På denne tiden rakk Sampson å spille inn den legendariske demoen The Soundhouse Tapes (1979) med bandet.
Finansminister i den palestinske selvstyremyndigheten
Finansministeren i den palestinske selvstyremyndigheten er leder av finansavdelingen i den palestinske selvstyremyndigheten (PNA). Ministerposten omfatter revisjon, innhenting av skatter fra palestinske bedrifter og å overvåke alle finansielle bidrag som mottas av PNA. Nåværende finansminister er Salam Fayyad.
Den romerske republikk
Plebeiere og patrisiere
Befolkningen i Roma var delt inn i patrisiere og plebeiere. Fordelingen mellom disse to sosiale klassene var bestemt ved arv. Patrisierne tok monopol på alle de høye stillingene tidlig i republikkens historie. Med det tok de også til seg store deler av rikdommen. Historiske kilder viser at det fantes noen få mektige plebeiere, så rikdommen var ikke bare i patrisiernes hender. Patrisierne mistet gradvis sitt enevelde i republikken, og i det andre århundre før Kristus var det i praksis bare de religiøse titlene de hadde monopol på.
Politikk
Forfatningen til den romerske republikk utviklet seg jevnlig i en rekke uskrevne sett av retningslinjer og prinsipper som ble videreformidlet hovedsakelig ved presedens, og som regjeringen og dens politikk fungerte etter.
Det romerske senatet
Senatets endelige autoritet var avledet fra senatorenes aktelse og verdighet. Denne aktelsen og verdigheten var basert på både presedens og sedvane, foruten også på senatorenes kvalitet og omdømme. Senatet vedtok bestemmelser, som ble kalt for senatus consulta. Disse var offisielt «råd» fra senatet og til en magistrat. I praksis ble de imidlertid nesten alltid fulgt av magistratene. Fokuset til det romerske senatet var vanligvis rettet mot utenrikspolitikken. Selv om teknisk sett ikke hadde noen offisiell rolle i ledelsen av en militær konflikt, var senatet til sist den kraft som hatt oppsyn og kontroll over slike affærer. Makten til senatet ble øket over tid mens makten til de lovgivende forsamlingene minsket, og senatet tok en større rolle i ordinær lovgivning. Det medlemmer var vanligvis utnevnt av censorer, som vanligvis utpekte nyvalgte magistrater for medlemskap i senatet, noe som gjorde senatet til delvis en valgt forsamling. I tider med militær nødstilfelle, som ved innbyrdeskrigene på 100-tallet f.Kr., ble denne praksis mindre vanlig da en diktator, et triumvirat eller senatet selv ville velge sine medlemmer.
Lovgivende forsamlinger
Den lovlige status for romersk statsborgerskap var begrenset og var en viktig forutsetning for å inneha mange betydningsfull lovmessige rettigheter, slik som retten til domstol og til å anke, til gifte seg, å ha stemmerette, å ha en posisjon, å inngå bindende kontrakter, og til særlige skatteunntak. En voksen, mannlig borger med fulle lovmessige og politiske rettigheter ble kalt for «optimo jure». Menn med disse rettighetene valgte sine forsamlinger, og der på valgte forsamlingene sine magistrater, bestemte lovgivningen, presiderte ved domstolene i kriminalsaker, erklære krig og fred, og inngå eller oppheve avtaler. Det var to typer av lovgivende råd. Det første var comitia («komiteene»), som var råd for alle optimo jure. Den andre var concilia («rådene»), som var råd for særskilte grupper av optimo jure.
Borgerne ble organisert på grunnlag av centurier og stammetilknytning, som samlet seg i egne råd. Comitia Centuriata («Centuriernes råd») var en rådsforsamling av centurier, det vil si soldater. President for Comitia Centuriata var vanligvis en konsul. Centurierne ville også stemme, en om gangen, inntil et virkemål hadde fått støtte fra et flertall av dem. Comitia Centuriata ville velge magistrater som hadde empirisk makt (konsuler og pretorer). Det valgte også censorer. Comitia Centuriata kunne erklære krig, og ratifisere resultatene til en censur. Det fungerte også som en høyesterett for anker i bestemte juridiske saker.
Comitia Tributa, forsamlingen for stammene (det vil si Romas borgere), ble ledet av en konsul, og var sammensatt av 35 stammer. Stammene var ikke etniske eller slektsgrupper, men heller geografiske underavdelinger. Den ordning som de 35 stammene stemte ble trukket ved lodd. Straks et virkemiddel hadde mottatt støtte fra et flertall av stammene, ble stemmingen avsluttet. Mens rådet ikke vedtok mange lover, valgte Comitia Tributa kvestorer, kurale ediler, og militære tribuner. Plebeierrådet var identisk med stammenes råd, men ekskluderte patrisierne (eliten som kunne spore deres slekt tilbake til Romas opprettelse). De valgte deres egne offiserer, plebeiertribuner og plebeierediler. Vanligvis ville en plebeiertribun lede rådet. Dette rådet vedtok de fleste lover og kunne også fungere som en appelldomstol.
Utøvende magistrater
Hver republikansk magistrat hadde former konstitusjonell makt. Kun folket i Roma (både plebeiere og patrisiere) hadde rett til konferere med en hvilken som helst magistrat. Den mest mektige konstitusjonelle makt var imperium. Det var en posisjon som ble holdt av både konsuler og pretorer. Imperium ga en magistrat autoritet til å kommandere en militær enhet. Alle magistrater hadde også autoriteten til utøve tvang, kalt coercitio. Det ble benyttet av magistraten til å opprettholde offentlig orden. I Roma kunne alle borgere søke lovlig beskyttelse mot coercitio. Denne beskyttelsen ble kalt for provocatio. Magistratene hadde også makt og plikt til å se etter varsler. Denne makten ble ofte benyttet for å motarbeide politiske motstandere.