cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Zachary Taylor
Utenrikspolitikk
I 1849 og 1850 kjempet regjeringen mot den venezuelanske fribytteren Narciso López, som ledet ekspedisjoner til Cuba for å frigjøre øya fra det spanske herredømmet. López ønsket støtte fra amerikanerne, men Taylor og Clayton betraktet virksomheten som ulovlig. Regjeringen beordret en blokade og senere en massearrestasjon av López og hans medsammensvorne, men gruppen ble etterhånden løslatt. Regjeringen konfronterte også Spania, som hadde arrestert flere amerikanere og anklaget dem for sjørøveri. Spanjolene løslot dem til slutt, for å pleie forholdet sitt til USA.
Den påtenkte Nicaraguakanalen i Sentral-Amerika skapte problemer for det amerikansk–britiske forholdet. En bygging av kanalen lå flere tiår frem i tid, men britene hadde underlagt seg Britisk Honduras, Mosquitokysten og Islas de la Bahía utenfor Honduras som protektorater. På sin side hadde USA fremforhandlet, men ikke ratifisert, avtaler med Nicaragua og Honduras som gav amerikanerne visse diplomatiske fortrinn, for å balansere den britiske tilstedeværelsen i regionen. I 1850 forhandlet amerikanerne og britene frem Clayton–Bulwer-avtalen, der partene ble enige om ikke å hevde kontroll over noen fremtidig kanal i Nicaragua. Avtalen styrket det amerikansk–britiske forholdet, og ble Taylors fremste og siste utenrikspolitiske avgjørelse.
Kompromissforsøk og skandale
Henry Clay, som ledet flertallet i Senatet, spilte en sentral rolle da Kongressen diskuterte opptak av delstater. Historikerne er uenige om hvorfor Taylor fortsatte å holde Clay på en armlengdes avstand, til tross for at de var nokså enige om saken. Sammen med Daniel Webster utarbeidet Clay sitt store kompromiss av 1850. De foreslo å innlemme California som en delstat, og overlate spørsmålet om slaveri til delstaten, mens de andre territoriene skulle forbli under føderal jurisdiksjon. De ville opprettholde slaveriet, men forby slavehandelen, i Washington, D.C. De ville skjerpe lovgivningen om rømte slaver, slik at politivesenet i fristatene måtte bistå slavestatene med å innhente rømlinger.
Da Kongressen debatterte saken, økte spenningen mellom nord og sør igjen, og det ble talt om separatisme. Til slutt truet Taylor med personlig å lede en militærstyrke for å forsvare New Mexico mot Texas og henrette separatister for høyforræderi. Taylor uttalte overfor sørstatspolitikere at enhver som ble «tatt i opprør mot unionen, ville han henge […] med mindre nøling enn han hadde hengt desertører og spioner i Mexico.» Taylor holdt fast ved sitt ønske om å innlemme California og New Mexico i unionen som fristater. Det hersket en antagelse om at Taylor ville bruke vetoretten sin mot Clay og Websters kompromiss, hvis det ble vedtatt av Kongressen. Taylor døde imidlertid før lovforslaget kom på hans bord.
Taylors siste uker som president ble preget av Galphin-saken. Myndighetene hadde ekspropriert Galphin-eiendommen i Georgia etter eierens død i uavhengighetskrigen og tilkjent familien erstatning. Som advokat for Galphin-familien hadde Taylors senere krigsminister, George W. Crawford, inngått en avtale som gav ham halvparten av en eventuell renteutbetaling. Som krigsminister meldte Crawford seg ikke inhabil, men tok opp saken med justisminister Reverdy Johnson og finansminister William M. Meredith, som utbetalte rentene. Da utfallet av Galphin-saken ble alminnelig kjent, utløste det en voldsom kritikk mot regjeringen. Taylor, som hadde et konstitusjonelt ansvar, ble truet med å bli stilt for riksrett, og han måtte antyde Crawfords snarlige avgang. Representantenes hus undersøkte saken og frikjente Crawford, men kritiserte ham for å ha mottatt beløpet.
Sykdom og dødsfall
Helt siden Taylors død har det versert rykter om at han kan ha blitt forgiftet av slaveritilhengere, for eksempel med arsenikk. I 1991 ble Taylors levninger bragt til en rettsmedisinsk undersøkelse. Det ble ikke påvist dødelige mengder av arsenikk, og undersøkelsen konkluderte med at mage-tarmkatarr var den sannsynlige dødsårsaken. Rettsmedisinerne viste også til at legene hadde behandlet Taylor med blant annet årelating, kvikksølvklorid, opium og store doser kinin. Det har også kommet metodiske innvendinger mot den rettsmedisinske undersøkelsen. Levningene er tilbakeført til mausoleet i Louisville.
Ved sin død var Taylor langt eldre enn den forventede levealderen, og matforgiftning var svært utbredt. Derfor ble matforgiftning, til tross for spekulasjonene om et giftmord, allment akseptert som dødsårsak, og utløste ingen borgerkrigsfare.
Historieforskning og vurdering
Taylors trofeer, eiendeler og personlige skrifter ble i stor grad ødelagt under den amerikanske borgerkrigen. I 1862 ble Richard Taylors plantasje i Louisiana satt i brann av nordstatsstyrker. Arkivmateriale etter Taylor finnes ved Library of Congress.
På grunn av sin korte periode i Det hvite hus, har ikke Taylor blitt vurdert av historikere til å ha formet presidentembedet i noen stor grad. Historikere som rangerer amerikanske presidenter, har pleid å vurdere Taylors innsats forholdsvis lavt, men øverst av de fire whigene.
Taylor har blitt beskrevet som temperamentsfull, fordomsfull og sta. Taylor var vant til en militær kommandostruktur, og delegerte stor beslutningsmyndighet til regjeringen. Taylors regjeringsmedlemmer har blitt beskrevet som «solide» og «generelt respektable», men ikke som briljante. Han var en svak politisk kommunikator uten en gruppe av sterke støttespillere i Kongressen, og en historiker mener at Taylor «ikke klarte å artikulere sine synspunkter godt, idet han var politisk naiv og udugelig med ord.» Han hadde ingen intellektuell tilnærming til politikk, og «viste bare en begrenset nysgjerrighet om verden rundt seg.»
Æresbevisninger
Libertyskipet SS «Zachary Taylor», som ble sjøsatt i 1942 og opphugd i 1961, og en rekke steder, bygninger, militærinstallasjoner og veier er oppkalt etter ham. Taylor har blitt avbildet på tre amerikanske frimerker, utstedt i 1875, 1938 og 1986.
Frank Whittle
Frank Whittle (født 1. juni 1907 i Earlsdon i Coventry i England, død 9. august 1996 i Columbia i Maryland i USA) var en britisk oppfinner som sammen med Hans von Ohain blir regnet som oppfinneren av jetmotoren. Whittle fikk patent på sin turbojetmotor i 1930.
Allerede fra tidlig alder hadde Whittle stor interesse for fly, og han utmerket seg som pilot for det britiske flyvåpenet (RAF). Whittle giftet seg den 24. mai 1930 og etterhvert fikk han to sønner, David og Ian. I januar 1944 utnevnt til Ridder av Order of the British Empire (KBE). I 1948 pensjonerte han seg fra RAF på medisinsk grunnlag. I 1976 ble hans første ekteskap oppløst og han giftet seg med Hazel S. Hal fra USA. Whittle emigrerte til USA og året etter aksepterte han stillingen som forsker ved United States Naval Academy i Annapolis i Maryland. Han hadde denne stillingen frem til 1979. I august 1996 døde han av lungekreft i sitt eget hjem i Maryland. Han ble 89 år gammel.
I 1960 ble Whittle kreert til æresdoktor ved Norges tekniske høgskole.
MTV Movie Awards 2001
De nominerte filmene er listet opp nedenfor, med vinnerne i fet skrift:
Nils Claus Ihlen
Nils Claus Ihlen (født 24. juli 1855 i Skedsmo, død 22. mars 1925 samme sted ) var en norsk venstrepolitiker og bedriftseier.
Bakgrunn
Nils Claus Ihlen var sønn av brukseier Vincentz Thurmann Ihlen, grunnleggeren av Strømmens Værksted. Han giftet seg med skuespilleren Constance Bruun i 1892 og fikk sønnen Nils N. Ihlen med henne. Ektefellen døde i 1894, og i 1898 giftet han seg på nytt med Henriette Marie Lund. Med henne fikk han blant annet sønnene Joakim Ihlen og Alf Ihlen.
Ihlen tok i 1873 forberedende filosofieksamen ved universitetet i Kristiania. I 1877 var han ferdig diplomingeniør fra Eidgenössische Technische Hochschule Zürich, der han hadde studert ved maskinlinjen.
Karriere
Han var eier av Strømmens mekaniske verksted og støperi fra 1883 til 1908. Han ble utnevnt til utenriksminister i Gunnar Knudsens andre regjering i 1913 og hadde denne stillingen til 1920. Dette gjør ham til den fjerde lengst sittende utenriksminister i Norge etter Halvard Lange, Knut Frydenlund og Johan L. Mowinckel.
Det var som utenriksminister Ihlen ble kjent, særlig gjennom sin innsats for å holde Norge utenom 1. verdenskrig. I månedsskiftet juli-august 1914 ledet han regjeringsarbeidet og forberedte til innkalling av nøytralitetsvakt på kystfestningene og i flåten samtidig som mobilisering ble forberedt - i forkant av krigserklæringene mellom de stridende partene (Andersen, s 150 - 179). Norges nøytralitetspolitikk ble i løpet av verdenskrigen satt på store prøver (Furre, s 73) og Ihlen tilkjennes mye av æren for at Norge ikke ble trukket med i krigen. «Nils Claus Ihlen førte Norge frelst gjennom krigsårene. Det er hans historiske innsats», skrev Erik Colban i 1955.
I Grønlandssaken ble navnet hans knyttet til en erklæring han avga i 1919 om at Norge ikke ville legge hindringer i veien for Danmarks suverenitet over Grønland. Erklæringen ble avgitt etter konsultasjoner i regjeringen og med Stortingets utenrikskomite; og var i tråd med de traktater Norge hadde inngått i forbindelse med gjeldsoppgjøret mellom Danmark og Norge i 1819 og i årene etter.
Ihlen hadde vært statsråd med ansvar for Arbeidsdepartementet i perioden 1908–1910, og var en stund i 1918 statsråd i Industri- og forsyningsdepartementet.
Tanzania under Sommer-OL 2008
Tanzania under Sommer-OL 2008. Ni sportsutøvere, sju menn og to kvinner fra Tanzania deltok i to sporter, friidrett og svømming under Sommer-OL 2008 i Beijing. De vant ikke noen medalje.
Tusind stykker
Linnets opplegg av sangen er vers 1 + vers 2 + refreng + versenes sluttlinjer + repetert og uttrukket refreng.
Sangen behandler det menneskelige hjertets skjørhet og gir oss en påminnelse om at vi skal ta hånd om våre medmennesker og forsøke å ikke såre hverandre.
Björn Afzelius' versjon
I 1989 utgav Björn Afzelius en versjon hvor han har skrevet svensk tekst. Den finnes på albumet med samme navn fra 1990: Tusen bitar (Rebell RLP 17 (LP), Rebell RCD 17 (CD) Afzelius' tekst har for det meste samme innhold som Linnets, og ofte, hvor det er mulig, samme ordvalg. Det finnes imidlertid noen tekstlinjer som ikke har helt samme betydning eller betydningsnyanse.
Musikkvideo
I musikkvideoen forekommer, i tillegg til Afzelius selv, Lasse Brandeby (i rollen som Kurt Ohlsson), Tomas von Brömssen samt Sven Wollter.
Andre svenske versjoner
Sangen ble også spilt inn på plate i 1990, i Afzelius' svenske oversettelse, av dansebandet Vikingarnas forhenværende vokalist, Stefan Borsch, på albumet Från Värmland til Mexico samt av dansebandet Matz Bladhs samme år på albumet Leende dansmusik 90 (Frituna 0245 1). Matz-Bladhs anvendte seg imidlertid av en annen tekst, skrevet av Ulf Georgsson. Den har også blitt spilt inn av Black Ingvars på albumet Earcandy Five (Swedish Dancemetal Records SDMCD 1808) i 1995.
Sangen har også blitt spilt inn av Scotts på albumet På vårt sätt i 2008, og i 2014 spilte den svensk/iranske artisten Laleh inn en versjon.
Italiensk versjon
Det finnes også en versjon på italiensk, «Mille parti», innspilt på plate av Don Bennechi.
Norsk versjon
Steinar Storm Kristiansen har skrevet en norsk tekst. Den norske tittelen er «Tusen biter». Scandinavia utgav sangen på singlen Mariann Records MSN 156 i 1990. Arrangører var Pete Knutsen og Rutger Gunnarsson. Produsent var Steinar Storm Kristiansen.
Vlagtwedde
Vlagtwedde er en kommune i den nederlandske provinsen Groningen.
Toini Pöysti
Pöysti vant en olympisk bronsemedalje i langrenn under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Hun var med på det finske stafettlaget som kom på tredjeplass på 3 x 5 km stafett bak Sverige og Sovjetunionen. De andre på laget var Siiri Rantanen og Eeva Ruoppa.
Fire år senere, under vinter-OL 1964 vant hun en ny bronsemedalje, også denne gangen på 3 x 5 km stafett. Sammen med Senja Pusula og Mirja Lehtonen ble hun nummer tre bak Sovjetunionen og Sverige.
Øygard Håndball
Øygard Håndball er den del av Sotra Sportsklubb. Klubbens lag spiller sine kamper i Bildøyhallen på Bildøy. I de senere år er også Ågotneshallen på Ågotnes blitt brukt. Klubben består av rundt 35 lag med et damelag og herrelag i 2. divisjon.
Begynnelsen
IL Øygard Håndball hadde sin spede begynnelse på slutten av 1950-tallet da Ragnar Ellingsen, leder for ungdomsgruppen i klubben, dannet det første pikelaget i håndball i 1959. Laget trente på Brattholmen skule og var ledet av Marthe Gjelstein og Signe Johannesen. Jentene spilte kamper internt og ble ikke medlem av Hordaland Håndballkrets før i 1969.
I 1973 var laget representert i seriespill for første gang. Jentene var blitt til damer og ble ledet av Reidunn og Svein Sjøvangen. I løpet av 1974 ble flere lag påmeldt til seriespill og idrettslagets herrelag ble opprettet, også ledet av Svein Sjøvang. Samme år startet håndballen opp med Øygardsdagene, en årlig turnering som ble holdt frem til årtusenskiftet. De første kampene i Øygardsdagene ble spilt på Fjell ungdomsskule og senere år på grusen på Bildøy og i Bildøyhallen.
Håndballgruppen fikk sitt første styre etter et vedtak på årsmøtet i IL Øygard i 1978. Formann var Astrid Indrebø. I 1982 hadde antallet medlemmer økt kraftig og styret ble utvidet til fem medlemmer og det ble startet opp et foreldrelag for aldersbestemt håndball. Medlemstallene økte og presset på kommunen til å bygge egen hall økte tilsvarende. I 1985 ble Bildøyhallen bygget og håndballen på Sotra fikk helt nye arbeidsvilkår. Hallen ble åpnet i 1986.
Egen hall
Seniorlagene ble mot slutten av 1980-årene ledet av trenere med bakgrunn i andre klubber. Sesongen 1989/90 rykket damelaget opp i 3. divisjon. Sesongen 1990/91 fulgte herrene med å rykke opp i 4. divisjon. Sesongen 1990/91 var det påmeldt 27 lag i serien og IL Øygard var en av de største klubbene i Hordaland Håndballkrets.
Håndballskolen
Håndballskolen har vært arrangert siden 2006 og gjennomføres i høstferien. Stein Golten er faglig ansvarlig og resten av håndballgruppen er frivillige. Deltagerne får i tillegg til opplevelsen, T-skjorter, baller, drikkeflasker og sekker.
Minicup
Minicupen har tradisjon tilbake til Biløyhallens barndom og er således en grunnstein i håndballgruppen. Denne arrangeres over en helg i slutten på januar hvert år, og holdes for de aller yngste og spilles på tvers av banen. På det meste har så mye som 110 lag vært innenfor dørene på en helg og spilt i Bildøyhallen.
De siste to årene har Håndballregionen pålagt klubben å arrangere turneringspill i regi av regionen. Det har medført at Øygards eget arrangement har måttet vike. Fra og med 2010 er arrangementet tilbake.
Beach håndball
NHF Region Vest arrangere vært år regionalt mesterskap i beachhåndball.
De siste tre årene har IL Øygard også vært teknisk arrangør for dette på strandhåndballbanen på Straume idrettspark.
Tilhengere
Dame- og herrelaget hadde en stor supporterskare som fulgte lagene etterhvert som eksterne krefter kom inn i klubben rundt 1990 og Bildøyhallen ble en beryktet hjemmebane. Brannsirener og roperter ble brukt for å piske opp stemningen. Yngre spillere sammen med venner og foreldre utgjorde kjernen av tilhengerne.
Viksjøen (Aurskog-Høland)
Viksjøen er en innsjø i Mangenvassdraget på Mangenskogen nord i Aurskog-Høland kommune i Viken. Viksjøen ligger 198 meter over havet og har et areal på 1,09 km². Viksjøen henger sammen med Bjørknessjøen i Nes kommune og samlet areal for Viksjøen-Bjørknessjøen er 3,84 km². Mangen kapell ligger idyllisk til ved Viksjøen. Stangeskovene på Vikodden ved Viksjøen er blant de største sagbruk på Østlandet.
Storlind
Stammen er glatt nederst uten stammeskudd. Årsskuddene er hårete. Bladplatene er mye større enn hos vanlig lind (Tilia cordata); hos storlind er de inntil 15 cm lange. Formen er den samme skjeve og hjerteformede, men hos storlind er de ikke like sirkelrunde i proporsjonene som hos lind. Bladstilken og begge sider av bladene er hårete. Hårduskene i nervevinklene på undersiden er hvite, ikke brune som hos lind. Blomsterkvasten har 2–5 blomster hengende, mens de to nøttene i hver fruktkvast er om lag 10 mm store. Nøtten har 5 tydelige lister, mens nøtten hos vanlig lind er omtrent helt glatt. Røttene kan være kraftige og klumpete over bakken.
Dette er et stort tre som i Mellom-Europa blir 30–40 meter høyt med stammediameter på 1 meter. I Skandinavia blir det opptil 25 meter høyt. Storlind er en typisk art for de mellomeuropeiske løvskogene, og den vokser også i fjellskoger i middelhavslandene. Utbredelsen strekker seg fra Frankrike og Nord-Spania østover til Moldova, Nord-Hellas og vestlige Tyrkia. Arten har nordlige utposter i det sørvestlige Storbritannia, sørøstlige Danmark og spredt langs vestkysten av Sverige til Bohuslän. I Anatolia, Kaukasia og Nord-Iran vokser en nærstående art, Tilia rubra, som har rødlige skudd og snaue blad.
Storlind er vanlig plantet i parker og langs gater i alle tempererte strøk, og den er også svært mye brukt i Norge. Arten finnes forvillet nordover til Trøndelag, men mangler på Vestlandet. Noen av de norske funnene i Østfold har vært omdiskutert, og en har ment at de kunne være opprinnelig viltvoksende. Arten hadde derfor status som kritisk truet i tidligere utgaver av Norsk rødliste for arter, men den betraktes nå som fremmed i hele det norske utbredelsesområdet. I Fremmedartslista 2018 er storlind vurdert til høy risiko på grunn av stort invasjonspotensial og liten økologisk effekt.
Alf van der Hagen
Alf van der Hagen (født 18. mai 1962 i Värnamo, Sverige) er en norsk redaktør og forfatter. Han er cand.mag. fra Universitetet i Oslo (1988) med idéhistorie, statsvitenskap og litteraturvitenskap. Fra 2003 til 2012 var han ansvarlig redaktør og administrerende direktør i ukeavisen Morgenbladet. I hans redaktørtid økte avisens opplag fra 8,255 (2003) til 28,605 (2012). Morgenbladets papiropplag har siden sunket til 26 174 (2017) og 24 502 (2019).
Ansatt i NRK radio 1990 til 1995 som redaktør for Kritikertorget. I 1995 var han programleder for en serie med forfatterportretter i NRK fjernsynet: Samtaler i natten. Han utga tre bøker med forfattersamtaler i tidsrommet 1993 til 2000 under samletittelen Dialoger, som mange mener satte en ny standard for litteraturjournalistikk i Norden.
I tre bøker på 1990-tallet samarbeidet han med fotografen Tom Sandberg. «Samtalememoaren» En annen Mykle kom i 1994, den første i en sjanger han videreutviklet i fire kritikerroste bøker på 2010-tallet. Han var medredaktør av litteraturtidsskriftet Vagant fra opprettelsen i 1988 til 1994, sammen med blant andre Pål Norheim, Torunn Borge, Johann Grip og Henning Hagerup. I samme periode var han også litteraturkritiker og journalistvikar i Dagbladet og i Vårt Land.
I 1984 arbeidet han med religionsdialog i Nord-India som utsending for det danske Dialogcentret (ledet av prof. dr. theol. Johannes Aagaard, Aarhus Universitet), her gjorde han bl.a. omfattende intervjuer med Dalai Lama og Moder Teresa. I 2007 og 2008 deltok han som møteleder på de seks første av Abid Rajas «dialogmøter» på Litteraturhuset i Oslo, der minoritetsungdommer møtte myndighetspersoner i til dels svært opphetede diskusjoner.
Fra 2017 styremedlem i Norsk biografisk selskap. Fra 2014 medlem av programrådet for Olavsfestdagene i Trondheim. Fra 2010 til 2015 medlem av det kirkemusikalske utvalget i Oslo domkirke. Alf van der Hagen arbeidet også med musikk- og konsertvirksomhet i perioden 1995 til 1998, som medeier og konsertansvarlig på Gamle Ormelet på Tjøme.
Illorsuit
Illorsuit (tidligere stavet Igdlorssuit) er ei bygd i Avannaata kommune på vestkysten av Grønland. Bygda hadde 7 innbyggere i 2018.
Illorsuit ligger ca. 100 km fra Uummannaq by. Bygda ligger på øya med samme navn, og øyas danske navn er Ubekendt Ejland («den ukjente øya»). Øya er 468 km² stor.
Bygdas skole heter Atuarfik Illorsuit, og hadde 29 elever fordelt på fire klasser i 2006.
Ripipterygidae
Ripipterygidae (før ofte stavet Rhipipterygidae) er en gruppe av rettvingene (Orthoptera)  og tilhører en familiegruppe blant  gresshoppene. Disse små, merkelig gresshoppene lever i Sør- og Mellom-Amerika.
Utseende
Små gresshopper, vanligvis brokete farget i svart, hvitt, gult og rødt, mange ligner noe på veps. Hodet er avrundet med forholdsvis store fasettøyne, antennene er lengre enn hode + thorax til sammen. For- og mellombeina er forholdsvis lange og slanke. Bakbeina holdes gjerne oppkrummet slik at føttene ikke kommer nedi underlaget bortsett fra når de skal hoppe. Forvingene er gjerne lange, smale og rette.
Levevis
Ripipterygidene lever mest i fuktige eller våte miljøer, blant annet mellom bregner i høytliggende regnskog (tåkeskog). Mange svømmer godt. De ser ut til å være noe selskapelige, og kan lage felles reir av mudder eller planterester der de tilbringer natten. Man antar at de spiser blant annet alger, men nesten ingenting er kjent om biologien deres. De beveger seg gjerne i raske, rykkvise forflytninger, dette øker likheten med vepser.
Utbredelse
De er utbredt fra det nordlige Argentina i sør til Mexico i nord, også på noen av de karibiske øyene.
Senegal under Sommer-OL 1996
Senegal under Sommer-OL 1996. Elleve mannlige sportsutøvere fra Senegal deltok i tre sporter, friidrett, judo og bryting under Sommer-OL 1996 i Atlanta. De vant ikke noen medalje. Friidrettsutøveren Ibou Faye var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Presidentvalget i Iran 2009
Presidentvalget i Iran 2009 ble avholdt 12. juni 2009. Dette var det tiende presidentvalget i Iran.
Irans president er landets øverste myndighet som velges ved folkeavstemning, men kontrollerer ikke landets utenrikspolitikk, og ikke landets væpnede styrker. Presidentkandidater må godkjennes av Vokterrådet, et råd bestående av 12 medlemmer; seks geistlige og seks jurister.
Presidentvalget er et direkte valg, det vil si at man stemmer på de enkelte kandidatene. For å vinne valget må en kandidat få over 50 % av stemmene. Dersom ingen av kandidatene får over 50 % av stemmene i første valgomgang blir det en ny stemmerunde der kun de to beste kandidatene stiller. En president kan sitte i kun to påfølgende perioder, men kan gjenvelges etter en fireårsperiode ute av embetet.
Stemmerettsalderen i Iran er 18 år. Det er ca. 46,2 millioner stemmeberettigede.
Bakgrunn
Mahmoud Ahmadinejad ble valgt til Irans president ved presidentvalget i 2005. Motkandidatene påberopte seg uregelmessigheter ved valgstedene, men dette ble aldri etterforsket.
Kandidatene
Til sammen 475 kandidater hadde meldt seg som presidentkandidater. 20. mai 2009 offentliggjorde Vokterrådet den offisielle listen over godkjente kandidater, samtidig som de presenterte kandidatene som ikke var godkjent:
Før valget
1. juni ble valgkamplokalene til Ahmadinejads hovedkonkurrent, Mir Hossein Moussavi, tent på. Kontorene lå i byen Qom, sør for Teheran. Ingen har påtatt seg ansvaret for dette angrepet. Samtidig ble det meldt om et drapsforsøk på tidligere president Mohammad Khatami, ved at en bombe var plassert på et fly som han skulle ta.
Blokkering av kommunikasjon
Mobiltelefonbasert kommunikasjon ble forstyrret i Teheran på valgdagen. BBC rapporterte om at "kraftig elektronisk jamming" ble brukt for å stanse deres sendinger. 23. mai blokkerte Irans regjering tilgangen til Facebook over hele landet. Gulfnews.com meldte at dette ble gjort som en respons på at Ahmadinejads motkandidater brukte Facebook i sine valgkampanjer. Ifølge PC World hadde Mousavi 6.600 tilhengere på Facebook. Tilgangen til Facebook ble imidlertid åpnet igjen 26. mai.
Påstander om valgfusk og kuppforsøk
I et intervju med Mohsen Makhmalbaf, som var offisiell talsmann for Mir-Hossein Mousavis valgkampanje, gjort mens bare stemmene fra landsbyene og de minste byene var ferdig opptelt, sa han at det ville være et kupp på lørdag. New York Times siterte en ansatt i innenriksdepartementet, som skal ha sagt at "regjeringen har planlagt dette bedrageriet i ukevis, rensket ut alle de tvilte på lojaliteten hos, og innsatt lojale ansatte fra hele landet". The New Yorker skrev at dissidenter innen innenriksminsteriet skal ha sendt ut et åpent brev som sier at valget er fikset. Også The Guardian omtalte rapporter om lekkasjer fra innenriksminsteriet om at Mousavi allerede hadde vunnet valget.
Resultater
Valget hadde stor interesse i de iranske byene, og valgdeltakelsen ble over 80 %. Da valglokalene stengte erklærte begge de to hovedkandidatene, Mahmoud Ahmadinejad og Mir-Hossein Mousavi, at de hadde vunnet valget, fordi deres respektive kilder viste 58-60% oppslutning om kandidatene. Mousavi advarte befolkningen om mulig valgfusk.
En ganske snill mann
En ganske snill mann er en norsk film som hadde premiere 19. mars 2010. Den ble regissert av Hans Petter Moland, og var hans sjette langfilm. Danske Kim Fupz Aakeson har skrevet manus. Opptakene begynte 25. mars 2009. Stellan Skarsgård spiller hovedrollen, Ulrik, som er ganske snill. Også Bjørn Floberg, Gard B. Eidsvold, Bjørn Sundquist, Jannike Kruse, Kjersti Holmen, Jan Gunnar Røise, Aksel Hennie, Henrik Mestad, Jorunn Kjellsby, Jon Øigarden, Julia Bache-Wiig og Anders Baasmo Christiansen har roller i filmen.
«En ganske snill mann handler om voksne mennesker som sliter med å henge med i tiden. Det er en svart komedie om det å eldes med verdighet, også for kriminelle,» har Moland sagt.
Premierehelgen hadde filmen nesten 16 000 tilskuere på norske kinoer.
Filmen fikk Filmkritikerprisen for 2011. Den vant en pris under Amandaprisen 2010 og to priser under Kanonprisen 2010 og har vunnet flere internasjonale priser.
Fjellrype
Fjellrype (Lagopus muta) er en art i fasanfamilien (Phasianidae), der de inngår i gruppen skoghøns (Tetraonini) og slekten ryper (Lagopus). Fjellrype blir også tidvis kalt fjellskarv og skarvrype. Den naturlige utbredelsen er arktisk og alpin tundra i Palearktis. Arten er svært polytypisk og ulike autoriteter regner med så mange som 24–30 underarter. I Norge dominerer nominatformen, som ellers også er utbredt i Nord-Sverige, Nord-Finland og på Kolahalvøya.
Taksonomi
Det vitenskapelige navnet, L. muta var tidligere L. mutus, men dette viste seg å være feil. Slektsnavnet Lagopus er et latinisert gammelgresk ord som betyr harefot (egentlig grovfot som en hare), og man har trodd at det var et maskulinum, mens det egentlig er et femininum, og siden artsnavnet må stå til slektsnavnet har det maskuline artsnavvnet mutus nå blitt til det feminine muta.
Biologi
Fjellrype blir cirka 33–40 cm lang; hannen veier 448–880 g, hunnen 406–700 g. Arten har en gråspraglet fjærdrakt, noe som gir fuglene svært god kamuflasje. Halefjæra er svarte, men dekkfjæra over disse har samme vernefarge som ryggen. Vingene, buken og føttene er kvite. Om vinteren har fuglen kvit drakt, men halefjæra og nebbet er fortsatt svarte. Steggen har ei markert svart stripe mellom øynene og nebbrota. Dette kjennetegnet har den også i vinterdrakta.
Fjellrype kan lett forveksles med lirype (L. lagopus). De kan skilles fra hverandre ved at fjellrype har en lysgrå farge om høsten. Om vinteren er det vanskeligere, men i de aller fleste tilfeller kan de skilles med at lirypa har lyse klør, mens fjellrypa har svarte. Fjellrypa lager en karakteristisk «rapelyd» som også skiller den fra lirypas «kakling».
Fjellrypa er utbredt i Holarktis og er bedre tilpasset høyarktiske områder og lever lenger nord enn lirypa. På Ellesmereøya og Nord-Grønland så langt nord som 83° N. Likeledes finner man fjellrypa høyere til fjell enn lirypa. I Pyreneene og Alpene finner man arten alltid over 2,000 moh., i Japan opp tik 2,200 moh., og i Pamir-Alai (en fjellkjede i Tajikistan, Kirgisistan og Usbekistan) opp til mer enn 5,000 moh.
Fjellrypa er monogam. Høna legger normalt syv til elleve egg i en senkning i bakken og det tar 20–21 dager å ruge dem ut. Klekkinga skjer i slutten av juni til tidlig i juli.
Rypene holder seg i kull om høsten. Utover senhøsten og vinteren går de i større flokker når været tillater det.
Inndeling
Inndelingen følger Birds of the Wold og er i henhold til Winkler, Billerman & Lovette (2020). Norske navn på arter og grupper følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008, 2017). Navn på arter og grupper i parentes er ikke offisielle, men kun midlertidige beskrivelser i påvente av en offisiell beskrivelse.
Lirype
Lirype (Lagopus lagopus), også kalt skogsrype, er en art i fasanfamilien (Phasianidae), der de inngår i gruppen skoghøns (Tetraonini) og slekten ryper (Lagopus). Hele 20 underarter aksepteres, og nominatformen (L. l. lagopus) hekker i Skandinavia, Finland og europeisk Russland. I tillegg hekker L. l. variegata på noen øyer utenfor Trøndelag. Det finnes dessuten et ukjent antall økotyper.
Status for lirype ble i Norsk rødliste for arter 2015 oppskalert til nær truet, men i nye Norsk rødliste for arter 2021 har arten blitt nedskalert til livskraftig igjen, slik den ble klassifisert før 2015.
Taksonomi
Underarten (L. l. variegatus) som finnes på Smøla skiller seg fra fastlandslirypene ved at den ikke blir helt hvit om vinteren. Denne har tradisjonelt vært skilt ut som egen underart sammen med bestandene på de andre store øyene i Midt-Norge. Nyere undersøkelser tyder på at rypene på Smøla har fjernere slektskap med rypene på Hitra og Frøya enn med fastlandsrypene, og må derfor må betraktes som distinkt lokal økotype eller variant. Også skotsk rype (L. l. scoticus) regnes nå som en egen underart av lirype, men den har tidligere også blitt regnet som en selvstendig art.
Beskrivelse
Høne og stegg (hannfuglen) er om lag jevnstore. Voksne fugler veier 500-600 gram og har ei lengde på 40 cm. De har brunspragla fjærdrakt. Steggen har en mørkere rødbrun farge på brystet og halsen. Halefjæra er svarte, men dekkfjæra over disse har samme vernefarge som ryggen. Vingene, buken og føttene er kvite. Om vinteren har fuglen kvit drakt, men halefjæra og nebbet er fortsatt svart.
Lirype kan forveksles med fjellrype, men skiller seg fra denne på kraftigere kroppsbygning og tjukkere nebb (ved rota 12–14 mm høyt, bare 8–9 med fjellrypa), videre på sommerdrakta er det en mer rød-brun farge, lirypa har annerledes låt og annerledes tilholdssted. Vinterdrakta er snøkvit med svart stjert.
Vårdrakta til hannen er fullt utvikla i mai: det mørke kanstanjebrune på hodet og halsregion tegner seg skarpt mot den ellers snøkvite kroppen. I øynene er det blodfylte kammer. I sommerdrakt er kjønna omtrent like, de er brun-svart-kvit-spraglete med kvite vinger og svart stjert. Høstdrakta ligner sommerdrakta. Ungfuglen ligner de voksne i sommerdrakta.
Atferd
Rypene holder seg i kull om høsten. Utover senhøsten og vinteren går de i større flokker. I snøvær, kuldeperioder og dårlig vær, graver de seg ned i snøen.
Sent på sommeren og tidlig på høsten trykker rypa veldig godt. Det vil si at den ikke er lett å få på vingene på grunn av kullene og reirene. Rypa vil ofte leke skadd for å lure vekk predatorer og jegere til en annen plass enn redet, og så lette og fly tilbake igjen. Senere på året blir rypa lettere på vingene, da kyllingene er blitt voksne nok til å kunne bli med i flukten.
Forplanting
Reiret er som regel skjult i kratt, og en fordypning i bakken fôrest oftest med gammelt gras og løv. Som regel legger hunnen 8–12 egg i mai–juni. Hunnen ruger 20–21 døgn eller holder seg i nærheten. Ungene kan fly litt allerede når de er 8–9 dager gamle.
Utbredelse
Lirypa fins i bjørke-, og vierskog, men også på tundraen i Eurasia, Alaska og Canada. I Norge fins lirypa over hele landet og holder seg i vierbeltet og det øvre bjørkeområdet.
Jakt
Ryper er de mest yndede jaktobjektene i Norge, men det årlige utbyttet har blitt redusert fra over en halv million i jaktåret 1999/2000 til 164 000 i 2009/2010. Om lag 2/3 av individene som blir felt i Norge er lirype, resten fjellrype.
Caroline Hedwall
Caroline Hedwall (født 13. mai 1989) er en svensk profesjonell golfspiller på Ladies European Tour (LET).
Som amatør vant Hedwall blant annet EM for amatører i 2007 og 2009. Hun var også med på å vinne VM for lag, Espirito Santo Trophy, i 2008 og EM for lag i 2008 og 2010. Hun deltok som amatør i flere proffturneringer, blant annet Women's British Open, der hun i 2010 ble beste amatør.
Bispegata (Oslo)
Bispegata (17, 2–38), tidligere Strandgata og før det igjen Biskopsallmenningen, går tvers gjennom Gamlebyen i Oslo. Gata er nummerert fra øst til vest, og ligger i helhet innenfor kulturmiljøet Oslo middelalderby der grunnen er fredet og Riksantikvaren har avgjørende myndighet. I øst er gata avgrenset av St. Halvards gate og i vest av Kong Håkon 5.s gate.
I middelalderen og opp mot nyere tid var Bispegata en bygate avgrenset av Oslo torg med domkirke (St. Hallvardskatedralen) i øst og Oslofjorden (Bjørvika) i vest. På 1800-tallet ble Bispegata forlenget vestover Bjørvika der tilslamming og avleiring hadde gjort land av det som tidligere var vann. På 1880-tallet ble Bispegata forlenget østover fra Oslo torg, over gamle Oslos domkirkegård og fram til den kryssende St. Halvards gate. På 1900-tallet ble gateløpet ytterligere forlenget i begge ender og etterhvert også kraftig utvidet i bredden. Fra 1960-tallet har Bispegata vært utnyttet som europavei. Gata har også vært riksvei og ringvei.
Navnebakgrunn
Rundt 1070 ble det opprettet tre bispedømmer i Norge med Alpsa (Oslo), Biargina (Bjørgvin) og Nithirosa (Nidaros) som bispeseter. Den første biskopen med sete i Oslo het Asgaut og var opprinnelig misjonsbisp. Oslos eldste kjente bispegård lå der Oslo ladegård med rokokkohagen ligger i dag. Bispegården ble reist i tre på begynnelsen av 1100-tallet og forsterket og utvidet til et lukket borganlegg i stein i det påfølgende hundreåret. I 1554 flyttet biskopen over i Olavsklosterets østfløy, rundt 100 meter øst for sitt tidligere tilholdssted, og her har han holdt hus siden. «Bispegaden» ble stadfestet som gatenavn i 1874. Ifølge navnevedtaket har gata navn «Efter Oslo gamle Bispegaard (den nuværende Ladegaard)».
Arkeologi
Restene av middelalderens Bispegata, den såkalte Biskopsallmenningen (Bispeallmenningen), ble først funnet og registrert ved utgravningene i 1954, i området der Vestre strete stikker av fra Oslo torg. I forbindelse med utgravingene til Follobanen, blev 37 meter av Biskopsallmenningen gravet fram.
Historie
Fra 1000-tallet og fram til slutten av 1800-tallet var Bispegata en kort gatestump (allmenning) i Gamlebyen. Den var avgrenset i øst av Oslo torg (i dag krysset Bispegata–Oslo gate) med St. Hallvardskatedralen (domkirka), og i vest av fjorden med bryggene (i dag Middelalderparkens vannspeil). Mot slutten av 1800-tallet ble gatestumpen forlenget i begge retninger, og på 1960-tallet ble gata motorvei. I kjølvannet av Ekebergtunnelens åpning i 1995 ble Bispegata nedgradert til lokalgate og navnet Bispegata forbeholdt gateløpet fra St. Halvards gate i øst, over St. Hallvardskirkegården og Oslo torg, og fram til Kong Håkon 5.s gate – gata som i dag skiller Gamlebyen/Middelalderbyen fra Bjørvika.
Middelalderens Biskopsallmenning
«Biskopsallmenningen» er dokumentert skriftlig gjennom diplomer fra 1300-tallet – og gjennom nedskrifter/avskrifter av den gamle byloven som skriver seg fra ca. 1276.Allmenningene (gatene) lå på tvers av byen, mens stretene (veiene) fulgte byens utstrekning på langs. Oslo hadde to streter: Langstrete (også kalt Vestre strete sørvest for Oslo torg og Nordre strete nord for Oslo torg) og Østre strete (også kalt Søndre strete og Eyrastrete lengst sør). I tillegg er det identifisert seks allmenninger (det har etter alt å dømme vært flere). To av allmenningene er kjent ved navn: Biskopsallmenningen og Klemetsallmenningen. Allmenningene startet ved Bjørvikshavnas bryggeanlegg og gikk østover i Middelalderbyen.
Biskopsallmenningen som startet ved Bispebrygga, løp langsmed Bispeborgens søndre festningsmur og opp til Oslo torg. Østover fra Oslo torg gikk det ingen vei eller gate. Der lå Oslo bispedømmets hovedkirke St. Hallvardskatedralen, med kirkegård. Det var en mektige steinkatedral viet Oslos skytshelgen St. Hallvard. Den sto trolig ferdig i 1130, da kong Sigurd Jorsalfare ble gravlagt i denne daværende Oslo domkirkes kor.Ved nordsida av Biskopsallmenningen/ Oslo torg lå Oslo bispegård. Fra begynnelsen av 1100-tallet strakte Oslo-bispens eiendom seg fra Bjørvika og opp til Langstrete (Nordre strete). Bisp Nikolas Arnesson utviklet bispegården til et lukket borganlegg med tårn og festningsmurer, derav navnet Oslo bispeborg. Han fikk også bygget ei takoverbygd bru (drombegang) mellom Bispeborgen og St. Hallvardskatedralen, slik at han tørrskodd og uforstyrret kunne krysse Nordre strete når han skulle til og fra kirken.
Ved sørsida av Biskopsallmenningen/ Oslo torg lå bygårdene tett i tett; hver av dem bestod av flere tømmerhus som ivaretok ulike funksjoner. Ved Oslo torg ser det også ut til at Gamlebyens rådhus (rådstue) lå mot slutten av Middelalderbyens tideverv. Rådhuset skiltet med åpen vinkjeller.
Allmenningen fra 1624 til 1900
Etter storbrannen i 1624 ble det bygget opp en ny by på vestsida av Bjørvika etter kong Christian IVs befaling. Gamlebyens branntomter ble overdekket med jord og gjort til ladegård for garnisonen på Akershus festning. Biskopsallmenningen med Gamlebyens sentrale markedsplass Oslo torg, fikk ligge i fred. Dessuten ble bispeboligen liggende igjen i Gamlebyen. St. Hallvardskatedralen ble videreført som Oslo bispedømmets hovedkirke i drøyt tretti år etter Christian IV beordret Oslo-borgerne over til Christiania. Også Bispebrygga ble opprettholdt.
1900–1980
Rundt år 1900 gjorde bilen inntog i Norge og etter hvert også i Bispegata. Bilene kom i tillegg til togene og trikkene som krysset Bispegatas nedre og øvre del. Smaalensbanen (åpnet år 1877) krysset Bispegata nede ved Bispebrygga. Gamlebylinjen (åpnet 1875 og forlenget bort til Oslo hospital i 1899) krysset Bispegata oppe ved Oslo torg. Bilene skulle komme til å få store konsekvenser for Bispegata på 1900-tallet.
Fra lokalgate til gjennomfartsåre
I 1939, like før andre verdenskrig, ble Bispegatas østende utstyrt med bru, ei bru over jernbanen i det tørrlagte elveløpet for Alna. Brua fikk navnet Dyvekes bru, og knyttet Bispegata sammen med Dyvekes vei (anlagt etappevis på trange budsjetter i perioden 1914–39). Og dermed ble Bispegatas funksjon endret fra lokalgate til gjennomfartsåre. På samme tid ble den gamle Bispebrua over Akerselva byttet ut med ei kraftigere bru. Vest for Bispebrua het gateløpet Havnegata.
Bygårder rives og gata utvides
Siste rest av Bispegatas trehusbebyggelse ble revet på 1940-tallet for å gi mer plass til samferdsel. Etter hvert som flere og flere fikk bil, ble Bispegata mer og mer trafikkert. Særlig var det trafikktett i området Oslo torg – i krysset Bispegata–Oslo gate. Drastiske utvidelser ble varslet i 1953 i avisinnlegget «Bispegata er nøkkelen til en rasjonell trafikk». Etter rasjoneringen av personbiler ble opphevet 1. oktober 1960 ble det fart på utvidelsene.
I 1961 ble Bispegata nedenfor Ladegårdsbygningen utvidet mot nord. I 1963 åpnet en motorveibru fra Bispegata til Mosseveien på drøyt 350 meters lengde. Denne såkalte Loenga bru gikk ut fra Bispegata litt vest for området der det rekonstruerte Vestre strete (gangvei) løper ut fra Bispegata i dag, og videre over Sørenga med Klemetskirke-ruinen og fram til Mosseveien ved krysset Kongsveien / Oslo gate / Konows gate / Mosseveien.
Året etter ble Minneparken (Ruinparken) – Gamlebyens første middelalderpark – redusert i sør, til fordel for utvidelse av Bispegata mellom Oslo gate og St. Halvards gate. Utvidelsen innebar at Minneparkens hovedattraksjon St. Hallvardsruinen, ble lagt delvis under betonglokk slik den ligger den dag i dag. Samtidig ble Dyvekes bru utvidet med ei parallellbru sør for den gamle.
I 1968/69 ble leiegårdene mellom Oslo gate og Loenga bru revet, og Bispegata utvidet også her.
Den økende privatbilismen var arealkrevende. På det meste var det seks bilfelt i Bispegata forbi Oslo ladegård. Lenger vest var Bispegata enda bredere. Både Ring 2, Riksvei 161, Europavei 6 (E6) og Europavei 18 (E18) gikk via Bispegata.
Ytterligere utvidelser ble uttenkt, foreslått og planlagt. I 1979 foreslo veimyndighetene og Oslo byplankontoret et treplanskryss i Bispegata ved Ladegården (Oslo kommune 1980a).
Multiinstrumentalist
En multiinstrumentalist er en musiker som spiller en rekke instrumenter.
Bispegata (Oslo)
Kulturmiljøet Oslo middelalderby setter premisser
Som reaksjon på alle Bispegata-utvidelsene og de mange forslagene til nye, kom publikasjonen Gamlebyen i Oslo: Innstilling om de antikvariske verneverdiene i 1980. Den ble gitt ut av Riksantikvaren i samarbeid med Byantikvaren og Universitetets oldsaksamling. I forordet omtaler daværende riksantikvar Stephan Tschudi-Madsen Gamlebyen som «Nordens største sammenhengende ruinområde fra Middelalderen». I sammenfatningen blir fokus rettet mot de fragmenterende veiarealene som hindrer forståelsen av helheten. E18 og Bispegata står på toppen av lista. I 1981 kom oppfølgeren Gamlebyen i Oslo: Verneplan for antikvariske kulturverdier. Dette var et samarbeid mellom Riksantikvarens utgravingskontor og en daværende diplomstudent i landskapsarkitektur ved Landbrukshøgskolen på Aas. Verneplanen foreslår å stenge Bispegata øst for den daværende Loenga bru for all biltrafikk. Visjonen er å gjenvinne sammenhengen i Oslo middelalderby.
Multiinstrumentalist
Hvis man ønsker å ta en akademisk grad innen musikk (Bachelor of Music) er det ofte påkrevet å lære minst to instrumenter (hvis man ikke tar graden innen komposisjon). Personer som for eksempel spiller piano og gitar er normalt ikke regnet som multiinstrumentalister.
Bispegata (Oslo)
Kulturmiljøet Oslo middelalderby setter premisser
Også Gamlebyens beboere engasjerte seg for at et nytt hovedveisystem skulle legges utenom, slik at overdimensjonerte og fremmede veiarealer inne i boområdene kunne bygges ned /fjernes. Gamlebyens gamle gatenett skulle imidlertid tas vare på. Bevaringsplan for Gamlebyen 1980 som ble utgitt av Fortidsminneforeningen uttrykker det slik: «Når vi her går inn for å bevare det eksisterende gatenettet, henger det sammen med at også dette for en stor del har dype historiske røtter, uten at det på noen måte kan legalisere den aktuelle konflikten mellom gjennomgangstrafikken i Bispegata og bevaringsverdiene i Minneparken. Der må trafikken vike.»
Multiinstrumentalist
Klassisk musikk
De europeiske Piffari-, Stadtpfeifer- og var multi-instrumentalister, som spilte trompet, barokktrombone, skalmeie, zink, blokkfløyte samt strenginstrumenter. Eksempler på musikere med en Stadtpfeifer-utdannelse er Gottfried Reiche, Johann Joachim Quantz, Johann Christof Pezel og Sigmund Theophil Staden. Også mange europeiske kirkemusikere på 1600- og 1700-tallet var multiinstrumentalister, som spilte en rekke instrumenter. Georg Philipp Telemann spilte for eksempel fiolin, gambe, blokkfløyte, fløyte, obo, skalmeie, barokktrombone og kontrabass. En av nutidens multiinstrumentalister er den tyske kantoren Helmut Kickton som utøver kirkemusikk på orgel, fiolin, bratsj, cello, kontrabass, blokkfløyte, eufonium, gitar og pauker.
Jazz-, moderne-, samtidsmusikk
Mange profesjonelle musikere har som mål å bli multiinstrumentalister. Denne prosessen kommer i mange forskjellige former. Noen jazzsaksofonister tilbys oppdrag hvor de er også pålagt å spille for eksempel klarinett. Så de bruker tid på å lære forskjellene og deretter fortsette å utvikle deres evne over resten av sin musikalske karriere. Mange kjente jazzmusikere, som for eksempel James Morrison, Don Burrows, Mark Taylor og Lachlan Davidson, har blitt detaljerte multiinstrumentalister.
Popmusikk
Innen popmusikken er ofte multiinstrumentalistene soloartister som heller overdubber flere spor selv, enn å ansette studiomusikere, men de kan også finnes i band eller arbeider under ulike pseudonym. Dog når man spiller live, vil de fleste multiinstrumentalistene konsentrere seg om deres viktigste instrument og / eller vokal, og leie eller rekruttere backingmusikere (eller bruke en sequencer) til å spille andre instrumenter.
Ten Boer
Ten Boer er en kommune i den nederlandske provinsen Groningen.
Multiinstrumentalist
Popmusikk
Noen musikere har flyttet grensene for menneskelig musikalske ferdigheter på ulike instrumenter. Den britiske artisten Roy Castle satte en gang verdensrekord ved å spille den samme melodien på 43 ulike instrumenter på fire minutter. Anton Newcombe, frontmann for The Brian Jonestown Massacre, hevdet i dokumentarfilmen Dig! å kunne spille 80 forskjellige instrumenter.
The Rolling Stones' Brian Jones var en av de første popmusikere til å være en profilert multiinstrumentalist, og er fortsatt regnet som en av de mest kjente multiinstrumentalister gjennom alle tider. Paul McCartney gjorde en solokarriere, etter at The Beatles hadde gått hver til sitt. Han sto selv for hele produksjonen av sitt første album, McCartney. Han skrev, sang, spilte alle instrumentene og produserte verket, uten annen bistand enn litt håndklapping og nynning fra sin kone Linda McCartney, og hennes fotografier på albumomslaget.
Bispegata (Oslo)
Trafikken ledes utenom
Det ytre alternativet innebar at gjennomfartstrafikken kunne ledes helt utenom Middelalderbyen. Det vil si at Loenga bru ville bli oveflødig og kunne rives og at hele Bispegata innafor Middelalderbyen (daværende Bispegata mellom det som i dag er Kong Håkon 5.s gate i vest og St. Halvards gate i øst) kunne stenges for gjennomfart. I tillegg kunne Oslo gate stenges for trafikk i torgområdet – slik som i det indre alternativet. Riksantikvaren, Fortidsminneforeningen og Gamlebyens beboere med flere presset hardt på, og i 1989 vedtok Stortinget det ytre alternativet med Ekebergtunnelen – Sørenggata/ Kong Håkon 5.s gate og Galgebergforbindelsen. Dermed kunne trafikken legges utenom Middelalderbyen, og overflødige/fremmede veiarealer fjernes til fordel for bedrede bo- og leveforhold, og til fordel for kulturlandskapet Oslo middelalderby.
Multiinstrumentalist
Popmusikk
Multiinstrumentalisten Jurij Landman ikke bare spiller flere strengeinstrumenter, men også skaper flere skreddersydde instrumenter med alternative skalering, konstruksjoner og streng kombinasjoner for å oppnå nye spilleteknikker. Hans arbeid er i hovedsak basert på resonans, tremolo og overtoner.
Olav Halse
Halse debuterte på Vestlandsutstillingen i 1929, og senere holdt han en rekke separatuststillinger i Kristiansund, Ålesund, Molde, Haugesund, Volda og Hareid. Motivene i maleriene er svært varierte slik som skoginteriør, stilleben, landskap, bondestueinteriør og portretter. Han laget også noen skulpturer, og malte faner. Halse har vært med på å utsmykke en rekke kirker, for eksempel Stemshaug kirke, Valsøyfjord kirke og Gullstein kirke og en rekke kirker i Romsdal.