cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Elsa Morante
Biografi
Hun var oppvokst i Roma, datter av den jødiske lærerinnen Irma Poggibonsi fra Modena, og sicilianeren Francesco Lo Monaco. Stefaren het Arturo Morante. En av Elsas fire brødre, Marcello (1916–2005), ble også forfatter og var far til medisinprofessor Silvia Morante (1954–) og skuespilleren Laura Morante (1956–).
I 1930-årene skrev Elsa korte fortellinger og hadde innlegg i barneblad. Frem til 1937 var hun delvis samboer med en eldre mann. I 1937 traff hun den halvt jødiske forfatteren Alberto Moravia (1907–90), og tilbrakte perioder på Capri utenfor Napoli sammen med ham. De giftet seg i 1941, det samme året som hun utga novellesamlingen Il gioco segreto (det hemmelige spillet). I 1950-årene hadde hun et hemmelig forhold til den romerske filmskaper Luchino Visconti (1906–76). Hun var også venn med Pier Paolo Pasolini (1922–75).
Frem til et selvmordsforsøk i 1983, bodde Morante alene i Roma med sine to katter og en husholderske. Morante døde på et sykehjem i 1985. Da NRK viste Luigi Comencini sin filmatisering av Historien i 1989, uttalte Jan E. Hansen at Morante ville vise at «historiske og individuelle plan bare griper over i hverandre på destruktive premisser, nesten aldri på fruktbare».
Forfatterskap
Etter forfatterdebuten med novellesamlingen Il gioco segreto i 1941 ga hun ut romanen Menzogna e sortilegio (løgn og hekseri) i 1948.
I 1957 utga hun romanen L'isola di Arturo, som handler om en gutt på Procida, naboøya til Capri. For dette verket ble hun tildelt Premio Strega. Da Hans Braaruds oversettelse til norsk ble utgitt i 1959, skrev Kjell Askildsen i en anmeldelse i VG at romanen var «stram og intens», om enn noe ordrik.
I hjemlandet var Elsa Morante noe kontroversiell på grunn av sin kritikk av kirken, og i et intervju med norske VG i 1963 uttalte hun at «—Italia er i dag verdens mest ureligiøse land». I det samme intervjuet fortalte hun også at hun etter separasjon fra Moravia i 1961 fortsatte å reise til utenlandet sammen med ham.
I 1974 kom romanen Historien ut på norsk i Signe Marie Sannes' oversettelse. Anmelderen Elsa Askeland omtalte den norske utgaven som så lojal mot originalspråket at det var skjemmende, selv om fortellingen om Ida, en romersk lærerinne under den andre verdenskrig, var «varm og vidunderlig».
I 1982 ga Morante ut romanen Aracoeli, der hovedpersonen er en forlagsmann ved navn Manuel som leter etter moren Aracoeli.
Anders Vinjar
Anders Vinjar (født 1963) er en norsk komponist.
Utdannelse
Vinjar studerte etnomusikologi ved institutt for musikkvitenskap ved Universitetet i Oslo,.
Kunstnerisk virke
Vinjar komponerer elektroakustisk musikk, verk for instrumenter og interaktiv elektronikk, musikk til dans, teater, interaktive web-prosjekter, musikkvideoer og installasjoner.
Han har samarbeidet med kunstnere og ensembler som SISU slagverksensemble, Audiorama, Hilde Torgersen, forfatteren Beate Grimsrud, Leif Inge (9 Beet Stretch), Njål Sparbo , slagverker Eirik Raude , Poing trio , CIKADA og Verdensteatret.
Viktige temaer i Vinjars arbeid er å undersøke det kreative potensial som kan finnes gjennom å arbeide direkte i programmeringsspråk. Rommet - som kvalitet i all musikk, går igjen i Vinjars musikk. Stort, lite, tett på, langt unna, kunstig, naturlig - kvaliteter som fins i all lyd. Vha. 3D-teknikker som Ambisonics kan komponister utnytte dette kunstnerisk. Han var tidlig ute med å skape interaktiv kunst for internett, kunstverk som blir til gjennom publikums bruk av verket. Han undersøker koblinger mellom publikums opplevelse av musikk og kroppens fysiske forutsetninger.
Musikkteknologi
Vinjars komposisjoner undersøker kreativt potensiale i kunstig intelligens og avanserte IT-teknikker, datastøttet komponering (CAAC) og digital signalbehandling (DSP). Han er aktiv i et internasjonalt miljø av utviklere av åpen kildekode programvare, programmerere og komponister fra Stanford og IRCAM, om utvikling av programvare for komposisjon (OM#, OpenMusic, Common Music), DSP/syntese (Snd, CLM, SuperCollider) og musikknotasjon (CMN, LilyPond). NOTAM og Bergen Senter for Elektronisk Kunst (BEK) har vært viktige partnere i Norge.
De delene av Vinjars arbeid innen forsking og utvikling av programvare som har almenn nytte, blir publisert og gjort tilgjenglig i form av åpen kildekode programmer og biblioteker til applikasjoner. Deler av arbeidet har blitt presentert i form av artikler, publikasjoner og foredrag ved konferanser som Linux Audio Conference og SMC samt i bokutgivelser.
Formidling
Som del av sitt kreative arbeid er Vinjar en aktiv formidler. Sammen med kollega Natasha Barrett etablerte han ensemblet Electric Audio Unit (EAU), et ensemble som spesialiserer seg på profesjonell formidling av høyttaler-basert musikk, Ambisonics og annen musikk som stiller spesielle krav til teknologi under framføring. EAU framfører konserter, bestiller nye verk, og samarbeider med tett med kunstnere fra hele verden. EAU deltok i Nordisk kulturfonds «PULS»-prosjekt, et samarbeid mellom ensembler og kunstnere fra alle nordiske land.
Gjennom forelesninger, workshops og seminarer om musikalsk programmering og datastøttet komponering, arbeider Vinjar med å øke kunnskapen og forståelsen av moderne musikkteknologi i Norge og internasjonalt. Han har arbeidet som foreleser ved NMH, der han har hatt ansvar for kurs i datastøttet komponering for studenter i komposisjon.
Verksliste
<ul class="org-ul"> <li> Seven Blues, Elektroakustisk video, Binaural (2021)</li> <li> Forkastningar, Elektroakustisk video, binaural (2020)</li> <li> Fivrelda drøymer, Elektroakustisk, høyere ordens Ambisonics (2020)</li> <li> Più mosso, Guitar duo and live electronics (2020)</li> <li> Olea infinitas, Elektroakustisk, høyere ordens ambisonics (2019)</li> <li> The Music is the Wave, Elektroakustisk musikk (2019)</li> <li> Balansefuge, Acc., Db., A.Sax. (2017)</li> <li> Feberdigte, Elektroakustisk musikk, NKF 100 jubileum (2017)</li> <li> Le camere invisibili, Elektroakustisk, høyere ordens ambisonics (2016)</li> <li> I Dreamt I Dwelt in Marble Halls, Elektroakustisk, høyere ordens ambisonics (2015)</li> <li> Aria ex Aria, Elektroakustisk, høyere ordens ambisonics (2014)</li> <li> Triple Point, Ambisonics, elektroakustisk (2012)</li> <li> Modelling Musical Mechanics, Gitar, live elektronikk (2012)</li> <li> Mesa plana (foreløpig tittel), Pi, perc, fl, live elektronikk (2011)</li> <li> MOMBI 2010, live stream nettkunst (2010)</li> <li> One less than a Perfect Square, Elektroakustisk (2009)</li> <li> Det brukar gå bra, Filmmusikk (2009)</li> <li> Spor Stier Merker, Elektroakustisk (2008)</li> <li> Baobab Register, Elektroakustisk (2006)</li> <li> Om bading i Biscaya, Perkusjon, danser, live elektronikk (2006)</li> <li> Språkets hus, interaktiv installasjon (2005)</li> <li> Osh bazaar, Elektroakustisk (2004)</li> <li> PolyLogue, interaktiv webkunst (2002)</li> <li> Potential Music, Sopran, live elektronikk (2001)</li> <li> Régla-materialet, Live elektronikk installasjon (2000)</li> <li> +/- (Plus/Minus), Perc. trio, live elektronikk (1999)</li> <li> Ups-Downs-Ins-Outs vs. Popeyes, Elektroakustisk (1998)</li> <li> Parafrase «Lykkehjul», Elektroakustisk (1998)</li> <li> Parafrase «Solitaire», Elektroakustisk (1998)</li> <li> Lost Faces, Elektroakustisk (1998)</li> <li> OIOI, Elektroakustisk musikkvideo (1997)</li> <li> Transparence - Cohérence, Elektroakustisk (1997)</li> <li> Coil, Elektroakustisk (1996)</li> <li> Superstruktur for Sentralbadet, Lydbånd (1994)</li> <li> Sublimis Deus, Orgel og lydbånd (1994)</li> <li> Song Be, Elektroakustisk musikk og klaver (1994)</li> <li> Hvileskjær, Elektroakustisk musikk (1993)</li> <li> Oppspent line, Elektroakustisk musikk (1992)</li> <li> Adobe - OICS 1990, Elektroakustisk musikk, dans og skulptur (1990)</li> </ul>
Francesco Ricci Paracciani
Francesco Ricci Paracciani (født 8. juni 1830 i Roma i Italia, død 9. mars 1894) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie. Han var blant annet prefekt for Det pavelige hushold.
Han ble kreert in pectore til kardinal i 1880 av pave Leo XIII, og utnevnelsen ble offentliggjort i 1882, med Santa Maria in Campitelli som titteldiakonia, og så San Pancrazio som tittelkirke.
Septiktank
En septiktank er et lite kloakkrenseanlegg beregnet for en husstand for oppsamling av toalettavfall. Septiktanker brukes hovedsakelig i spredtbygde strøk, der det ikke er utbygd kommunale rensesystemer, på fly, i båter, på tog og i en del fritidshus som mangler tilknytning til kommunalt avløpsnett eller egen brønn med infiltrering.
En septiktank er en slamutskiller, der fast stoff blir liggende igjen, mens væsken føres videre ut til rensing eller i havet. Tanken må tømmes – i de fleste kommuner er dette organisert og utføres av pumpebiler.
I Norge er rundt 20 % av innbyggerne tilkoblet separate (private) avløpsrenseanlegg.
Bernhard von Lindenau
Bernhard August von Lindenau (født 11. juni 1779 i Altenburg, død 21. mai 1854 samme sted) var en tysk jurist, astronom, minister og mesen.
Bakgrunn
Lindenau var sønn av Johann August von Lindenau, herre til Pohlhof, Windischleuba og Nobitz, sachsen-altenburgisk apellasjonsråd og landskapsdirektør. Han studerte jus i Leipzig, fra 1798 var han statstjenestemann i hertugdømmet Sachsen-Gotha-Altenburg, først i Altenburg, senere som kammeråd i Gotha. Han begynte han sine astronomiske studier hos overstallmester von Hardenberg og deretter hos Franz Xaver von Zach på Seeberg-observatoriet.
Karriere
I 1804 måtte han som følge av Zachs avreise midlertidig overta ledelsen av observatoriet. Etter et opphold i Altenburg ble han utnevnt til ny direktør for observatoriet av hertug August av Sachsen-Gotha-Altenburg. Han pleiet nære forbindelser til Carl Friedrich Gauss, som flere ganger besøkte Seeberg. Etter at observatoriet i 1813 var blitt plyndret av franskmennene, deltok han i befrielseskrigen som generaladjutant for hertug Carl August av Sachsen-Weimar-Eisenach. Han ble sterkt skadet under en duell i Paris.
Fra 1815 til 1818 utgav han tidsskriftet Zeitschrift für Astronomie und verwandte Wissenschaften. Imidlertid ble han 1817 kalt tilbake til statstjenesten og måtte avslutte sitt astronomiske virke.
Etter nyorganiseringen av de thüringske hertugdømmene trådte Lindenau i 1827 i kongeriket Sachsens tjeneste. Han var først gesandt til Forbundsdagen i Frankfurt am Main, før han i 1829 kom til Dresden, hvor han ble utnevnt til geheimeråd og fra 1830 kabinettsminister. Etter innføringen av den første saksiske forfatning den 1. desember 1831 ble han utnevnt til formann for regjeringen (statsminister). Denne stillingen beholdt han til han tok avskjed i 1843.
Lindenau mottok tallrike utmerkelser for sitt vitenskapelige og politiske virke, og ble medlem av en rekke vitenskapelige selskaper. For Zach var han frem til hans død i 1832 juridisk rådgiver og formuesforvalter. Han etablerte den Lindenau-Zachsche-Stiftung til fremme av unge kunstnere og teknikere. I Altenburg oppstod av hans kunstsamlinger Lindenau-Museum.
Fra 18. mai til 18. september 1848 var han fraksjonsløs representant for Sachsen-Altenburg i Frankfurt-nasjonalforsamlingen. Han tilhørte forretningsordenutvalget og fungerte som 2. alderspresident ved åpningsesjonen.
Økonomien i Skottland i høymiddelalderen
Handel
Skottland var dekket av store, mørke og nesten ugjennomtrengelige furuskoger hvor ulver og bjørner var en del av landskapet. Fjell med vann, lyng og myrer dekket mye av landet. Med unntaket av kongens egen hovedveg, via regis, var det få veger som var kjørbare med vogner med hjul, unntatt i sommermånedene. Transport foregikk stort sett sjøvegen eller på hesteryggen. Det var få bruer og langt mellom dem.
Den skotske økonomien i denne perioden var dominert av jordbruk og innenfor kortere distanser også lokal handel. Den var økende andel av handel med utlandet i denne perioden, foruten også utbytte som ble oppnådd ved hjelp av militær plyndring. Generelt var handel med kontinentet begrenset til den østlige kysten, og handel med Norge og Irland fra den vestlige kysten. De første skotske mynter ble preget under regimet til kong Dabíd mac Maíl Choluim (David I av Skottland), kanskje av sølv skaffet til veie fra sølvminene i fjellet Pennines som kongen overtok. På slutten av denne perioden erstattet mynter varebyttehandel, men i store deler av perioden ble handel utført uten hjelp av hard valuta.
Jordbruk
Det meste av Skottlands jordbruksrikdom i denne perioden ble skapt gjennom husdyrhold snarere enn dyrking og kultivering av jord. Det siste økte i den normanniske perioden og med den geografiske forskjellen at de lavtliggende områdene ble dyrket i større grad enn de høyereliggende områder som Highlands, Galloway og de sørlige fjellstrøkene.
Galloway, i ordene til G.W.S. Barrow, «var allerede berømt for sitt kveg, var så overveldende preget av husdyrhold at det er få bevis for denne regionen på land som var kultivert, unntatt kysten langs Solway.» Det gjennomsnittlige land som husbonde i Skottland kunne ha var omtrent 26 acre. Den vanligste enheten for flatemål i Skottland var «davoch» (tilsvarende «vat» = «fat»), kalt «arachor» i Lennox. Denne enheten var også kjent som «den skotske plogveg». Engelsktalende Lothian det var kun «plogveg». Det tilsvarte antagelig rundt 104 akre, delt i 4 rath. Kveg, griser og ost var blant de matprodukter som ble produsert, men også en rekke andre produkter fra sau og fisk, rug og bygg, til bivoks og honning.
Burger
I tiden før kong Dabíd mac Maíl Choluim hadde Skottland ingen byer. Det nærmeste til byer var større befolkningskonsentrasjoner rundt store klosteranlegg slik som Dunkeld og St. Andrews, og i regioner med betydningsfulle befestninger. Skottland utenfor Lothian var befolket med små, spredte landsbyer og manglet den kontinentale stilen med en kjerne av landsbyer. Kong Dabíd etablerte de første burgher i Skottland, opprinnelig kun i det engelsktalende Lothian. De første burgher, grunnlagt i 1124, var Berwick og Roxburgh. I løpet av 1130 hadde kong Dabíd også etablert burgher i gælisktalende områder: Stirling, Dunfermline, Perth og Scone, foruten Edinburgh.
Erobringen av det nordlige området Moray det samme året, la grunnlaget til etablering av burgher i Elgin og Forres. Før kong Dabíds død var også St. Andrews, Montrose og Aberdeen blitt burgher. Under regimet til Máel Coluim mac Enric (Malcolm IV av Skottland) og Uilliam mac Enric (Vilhelm I av Skottland) ble det dannet burgher i Inverness, Banff, Cullen, Auldearn, Nairn, Inverurie, Kintore, Brechin, Forfar, Arbroath, Dundee, Lanark, Dumfries og – ganske spesielt for vestkysten – Ayr. Nye burgher i Lothian kom også i Haddington, Leith og Peebles. I løpet av 1210 var det 40 burgher i det skotske kongedømmet. Rosemarkie, Dingwall og Cromarty ble også burgher ved uavhengighetskrigen.
Kong Dabíd, som etablerte de første burgher, kopierte lovene for en burgh ordrett fra den engelske burghen Newcastle-Upon-Tyne. Burghene var for en stor del befolket av utlendinger enn innfødte skotter, selv folk fra Lothian. Den dominerende etniske gruppen var folk fra Flandern, men også engelske, franske og tyske. Burghens ordutvalg besto nesten utelukkende fra tyske begreper, slikt som croft, rood, gild, gait og wynd, eller franske som provost, bailie, vennel, port og ferme. Rådsforsamlingen som styrte de individuelle burgher var kjent som lie doussane i betydningen dusinet, eller de tolv.
Pietro Lasagni
Pietro Lasagni (født 15. juni 1814 i Caprarola ved Civitá Castellana i Italia, død 19. april 1885) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tilknyttet Den romerske kurie.
Godfrey Binaisa
Godfrey Binaisa (født 30. mai 1920, død 5. august 2010) var en ugandisk advokat som var justisminister i Uganda mellom 1962 og 1968 og president fra juni 1979 til mai 1981.
Ved sin død i 2010 var han Ugandas eneste gjenlevende tidligere president. Binaisa var i utgangspunktet advokat. Han ble utdannet ved King's College Budo og Makerere College. Han fikk en lavere grad innen juss fra King's College i London i 1955. Han drev privat advokatpraksis i Kampala før han begynte som politiker, og senere ble president.
Binaisa var medlem av politiske partiene Uganda National Congress og United Congress Party på 1950-tallet. Han ble senere med i Uganda People's Congress, som i 1962 dannet det første regjeringen etter landets uavhengighet fra Storbritannia. Han ble utnevnt til justisminister i 1962, en posisjon der han tjenestegjorde frem til 1968.
I 1969 Binaisa gikk inn i privat juridisk praksis, og etter at diktatoren Idi Amin tok over makten i 1971, reiste han i eksil til USA, der han praktiserte som advokat Mount Vernon i New York. Mens han bodde i USA, ble han medlem av Uganda Freedom Union, en av flere anti-Amin grupper som var blitt dannet av ugandere i eksil.
Etter at Idi Amin var blitt styrtet i 1979, vendte Binaisa tilbake til Uganda. Etter Idi Amin, tjente Yusuf Lule som midlertidig president i 68 dager. 20. juni 1979 ble Binaisa utnevnt til president i Uganda av National Consultative Commission, som da var øverste styrende organ i Uganda National Liberation Front (UNLF), en koalisjon av tidligere ugandisk landsforviste som hadde hjulpet til med å fjerne Idi Amin.
Binaisa ble fjernet fra presidentembetet den 12. mai 1980 av den militære kommisjonen, et mektig organ i UNLF ledet av Paulo Muwanga og som hadde Yoweri Museveni (daværende leder av partiet Uganda Patriotic Movement) som nestleder. Landet ble ledet av Presidential Commission of Uganda som hadde blitt satt opp et par dager etter statskuppet av Binaisa.
Gjennom 1980-og 1990-tallet, bodde Binaisa i New York, der han arbeidet som advokat. Senere returnerte han til Uganda, der han levde et rolig liv som pensjonist. Binaisa giftet seg med Tomoko Yamamoto den 26. juli 2004. De hadde møttes gjennom internett. Ekteskapet tok slutt i juli 2005. Binaisa døde i søvne den 5. august 2010. Han var 90 år gammel og hadde hatt slag eller hjerteinfarkt tidligere dette året. Binaisa ble innvilget statsbegravelse av myndighetene i Uganda.
Time (tidsenhet)
Time er en måleenhet for tid som utgjør eksakt 60 minutter, eller 3600 sekunder. Ett døgn består normalt av 24 timer. Det internasjonale symbolet for time er h (jf. fr. heure, lat./sp./port. hora, eng. hour), men i Norge brukes ofte t (som internasjonalt betegner tonn).
Én time er eksakt definert som 3600 sekunder, i motsetning til lengre tidsenheter som døgn, uke, måned og år, som er definert astronomisk og varierer i lengde.
I undervisning brukes ordet time også om perioden undervisningen varer, og man kan for eksempel si «timen varte i 45 minutter».
Ordet time har sin opprinnelse i norrøne tími, som betyr «tid; gang». Legg merke til at det engelske ordet time betyr «tid, gang», og at tidsenheten time heter hour.
Knebelspyd
Et knebelspyd (tysk Knebelspiess) er et spyd utstyrt med en knebel, et lite tverrstykke, nedenfor odden. Foruten i krig ble slike spyd særlig anvendt ved villsvinjakt.
The Vanishing
The Vanishing er en britisk psykologisk thriller fra 2018.
Maulbronn
Maulbronn er en by i Enzkreis i den tyske delstaten Baden-Württemberg. Byen er kjent blant annet for Maulbronn kloster som er oppført på UNESCOs verdensarvliste.
The Vanishing
Regissør var Kristoffer Nyholm, og manus ble skrevet Celyn Jones og Joe Bone. Hovedrollene blir spilt av Gerard Butler, Peter Mullan og Connor Swindells. Filmen hadde først premiere under Sitges Film Festival i oktober 2018. I Storbritannia ble filmen sluppet i mars 2019.
Handlingsreferat
Tre menn skal begynne på deres seks ukers skift, og passe på det avsidesliggende Flannan Isles Lighthouse. Donald, den yngste, er uerfaren og lærer faget som fyrvokter av de eldre James og Thomas. James har en familie som venter på ham på fastlandet. Men Thomas tidligere hadde mistet både hans kone og sine barn. Etter en voldsom storm oppdager de tre mennene en båt, et lik og en kiste av tre skylt i land på øya.
Donald går ned klippene for å undersøke situasjonen, og mannen virker livløs. Men mannen våkner plutselig, og angriper Donald. I selvforsvar slår Donald mannens hode med en stein, noe som dreper den ukjente mannen. De gir etter for nysgjerrigheten, og åpner tre-kisten. De oppdager flere gullbarrer i kisten. Thomas oppfordrer til forsiktighet og hemmelighold, og foreslår at de kaster liket, sniker gullet tilbake til fastlandet og legger seg lavt i ett år før de deler hele gevinsten mellom seg.
En annen båt ankommer med to fremmede, Locke og Boor, kamerater til den avdøde mannen. De avhører Thomas, som påstår at liket (og dens last) allerede har blitt rapportert og tatt vekk fra øya - i henhold til protokollen. Locke og Boor reiser sin vei, men forsøker å kontakte fyret via radio. Men Thomas og James klarer ikke å svare, fordi radioen deres ikke fungerer. Dette avslører løgnen deres, og at Thomas eller James aldri kan ha rapportert til fastlandet om funnet. De fremmede mennene kommer derfor den kvelden. I en voldelig kamp klarer James å kvele Boor, og Donald dreper Locke. Lysthus-vokterne legger også merke til en annen inntrenger, som de jager gjennom mørket. James dreper ham, men blir forferdet over å oppdage at han har drept en ung gutt - noe som minner ham om hans egen sønn.
Francesco Cossiga
Bakgrunn
Cossiga ble født i en borgerlig og anti-fascistisk familie. Han var tremenning til Enrico og Giovanni Berlinguer. Skjønt han ble alment kalt Cossìga, var etternavnets opprinnelige uttale Còssiga. Hans etternavn på sardinsk og aassarese betyr Korsika, antagelig en pekepinn til hvor slekten kom fra.
Zsuzsa Szloboda
Zsuzsa Szloboda (født 5. desember 1954) er en ungarsk volleyballspiller.
Francesco Cossiga
Bakgrunn
Som 16-åring tok han eksamen fra det klassiske lyceum Domenico Alberto Azuni. Året etter sluttet han seg til det kristeligdemokratiske parti. 19 år gammel tok han eksamen i rettsvitenskap, og ble professor i statsrett ved det juridiske fakultet ved universitetet i Sassari.
Zsuzsa Szloboda
Hun representerte Ungarn under Sommer-OL 1976 i Montréal, hvor hun ble nummer 4.
Francesco Cossiga
Bakgrunn
I sin tid ved universitetet ble han medlem av Federazione Universitaria Cattolica Italiana (FUCI), og ble dens leder for Sassari.
Politiker
Cossiga var fra 1959 statssekretær i forsvarsdepartementet under flere regjeringer. Hans egentlige fremvekt innen politikken begynte først i midten av 1970-årene. I 1974 ble han minister uten portefølje og så i 1975 og i 1976 til 1978 innenriksminister. Etter mordet på Aldo Moro trådte han tilbake fra denne ministerposten.
I august 1979 ble så Cossiga selv ministerpresident (statsminister) i en overgangsregjering utgått fra DC, Partito Liberale Italiano (PLI), Partito Socialista Democratico Italiano (PSDI) og partiløse. I april 1980 dannet han sin andre regjering som koalisjonskabinett mellom DC, Partito Socialista Italiano (PSI) og Partito Repubblicano Italiano (PRI). Denne 39. etterkrigsregjeringen ble styrket ved fremgang for DC i regionale valg i juni 1980, men ikke desto mindre måtte regjeringen avgå i september 1980 etter at Cossigas økonomiske stabiliseringsplan ble nedstemt.
President
Den 24. juni 1985 ble Cossiga i første valgomgang valgt med to tredjedels flertall til president som Alessandro Pertinis etterfølger. Han tiltrådte sin presidentperiode den 9. juli 1985. Til å begynne med var han tradisjonen tro heller tilbakeholdende og rent representativ i sin utøvelse av presidentmakten, men med tiden utviklet han seg til en heftig kritiker av det tilstivnede partisystem, og ble beryktet for sine esternazioni («ytringer»).
Han gikk av før tiden, og ble etterfulgt den 28. mai 1992 av kristeligdemokraten Oscar Luigi Scalfaro.
Livstidssenator
Fra 1992 var Cossiga senator på livstid og vakte oppmerksomhet fra tid til annen med flere politiske ytringer. Han fremla for eksempel tre utkast til forfatningsendring som skulle muliggjøre en folkeavstemning i Syd-Tirol om provinsens uavhengighet og eventuelle tilbakeføring til Østerrike. Initiativet ble avvist av provinsens SVP-regjering, og løp dermed ut i sanden.
Gjorde narr av konspirasjoinsteorier: I november 2007 kom Cossiga i et intervju med avisen Corriere della Sera med ironiske morsomheter om venstreorienterte konspirasjonsteoretikere. Han sa at demokratiske kretser i USA og Europa, og fremfor alt venstrekreftene i Italia, var fullstendig klare over at terrorangrepene den 11. september 2001 var «planlagt og gjennomført med støtte fra CIA og Mossad» for å legge grunnen for intervensjonene i Afghanistan og i Irak. I anledning 30-årsminnet for flight 870-flystyrten ved Ustica anbefalte Cossiga gravejournalister om «komme seg til utlandet, for å unngå at noe skulle tilstøte dem - som for eksempel matforgiftning eller et sammenstøt med en lastebil».
Mot slutten var Cossiga partiløs, og medlem av senatets autonomifraksjon.
Cossiga ble 8. august 2010 brakt til Gemelli-klinikken i Roma med pustebesvær. Han døde der i en alder av 82 år den 17. august 2010.
Herad
Herad kan vise til:
Angelo Jacobini
Han ble kreert til kardinal i 1882 av pave Leo XIII.
Tommy Ellingsen
Tommy Ellingsen (født 1986) er en norsk fotograf, bosatt i Stavanger. Han vant Årets bilde 2011.
Han jobber hovedsakelig for de norske dagsavisene Dagens Næringsliv og Stavanger Aftenblad, men har også vært publisert The New York Times, Time Magazine og flere andre norske og internasjonale aviser og magasiner. Han vant Årets bilde for året 2011 med et bilde av daværende statsminister Jens Stoltenberg som omfavner daværende AUF-leder Eskil Pedersen etter terrorangrepene i Norge i 2011.
Tidningarnas Telegrambyrå
Tidningarnas Telegrambyrå AB (TT) er et svensk nyhetsbyrå. Det ble opprettet i 1921 av en gruppe storbyaviser som overtok det tidligere telegrambyrået De förenade byråerna (DFB).
Forfatteren Stieg Larsson jobbet i mange år på byrået.
Berezniki kraftverk
Berezniki kraftverk  er en gruppe av varmekraftverk med en installert produksjonskapasitet på 154 MW, beliggende i Berezniki i fylket Perm, i det sentrale Russland nær Uralfjellene. Brenselskildene ved alle tre produksjonsanleggene er naturgass og mazut. Operatør er selskapet OAO Bolzjskaja TGK, som inngår i konsernet T-Plus registrert i Samara.
Anlegget ble påbegynt omkring 1929, og stod ferdig med samtlige byggetrinn og turbiner i 1953. Det ble videre teknisk oppgradert i 2013.
De enkelte produksjonsanleggene som inngår i Berezniki-komplekset omfatter:
The Times
The Times er en britisk dagsavis med hovedkvarter i London, grunnlagt i 1785 av John Walter. Avisen har tradisjonelt stått for et moderat konservativt grunnsyn (sentrum-høyre) og vært en støttespiller for det konservative partiet i Storbritannia, men støttet Labour ved parlamentsvalgene i 2001 og 2005. I dag eies avisen og søsteravisen The Sunday Times av mediebaronen Rupert Murdochs selskap News Corporation, gjennom News International Ltd.
De første årene
The Times ble grunnlagt under navnet The Daily Universal Register i 1785, av John Walter. På grunn av lavt opplag, ble navnet fra 1. januar 1788, etter 940 utgaver, endret til The Times. Grunnleggeren var også avisens første redaktør. I 1803 pensjonerte han seg, og overdro da redaktørtittelen og eierskapet til sin sønn, som også het John Walter. Avisens historisk tidlige fokus på nyheter fra kontinentet, og da spesielt Frankrike, hjalp til med å bygge dens posisjon hos politikere og finansfolk.
Avisen gjorde bevisst bruk av kjente personer innen politikk, vitenskap, litteratur og kunst for å bygge opp et renommé som et seriøst og etterrettelig nyhetsorgan. I sin barndom hadde avisen langt større inntekter og overskudd enn sine rivaler, og kunne derfor betale vesentlig bedre for informasjon og gode skribenter.
1800-tallet
I 1809 ble John Stoddart utnevnt til redaktør, i 1817 ble han erstattet av Thomas Barnes. Under Barnes, og hans etterfølger fra 1841, John Thadeus Delane, økte avisens anseelse i det politiske og finansielle miljøet i London.
Andre hendelser på 1800-tallet var avisens motstand mot avskaffelsen av loven som beskyttet britiske bønder mot billig import av korn fra utlandet, samt avisens tilbakeholdenhet mot å støtte ofrene for potetpesten i Irland. Avisen var entusiastisk med hensyn til den store reformloven som ble vedtatt i 1832, der antallet stemmeberettigede ble økt fra 400.000 til 800.000 personer. Under den amerikanske borgerkrigen presenterte avisen overklassens synspunkter. Avisen støttet løsrivelse av sørstatene, men ikke slavehold.
Konkurranse og økonomiske problemer
Den tredje John Walter overtok eierskapet til avisen fra sin far i 1847. Familien Walter var blitt mer og mer konservativ, men avisen fikk stort sett fortsette sin redaksjonelle linje på selvstendig grunnlag. På 1850-tallet fikk den mer og mer konkurranse fra Penny-pressen, særlig The Daily Telegraph og The Morning Post.
Avisen fikk økonomiske problemer i 1890, men ble reddet av sin energiske redaktør Charles Fredric Moberly Bell. Under hans medstyre (1890–1911), ble The Times forbundet med salg av Encyclopædia Britannica, som brukte svært aggressive, amerikanske salgsmetoder. Men på grunn av juridiske konflikter mellom eierne i Britannica, ble avisens bånd med leksikongiganten kuttet. Samme år ble avisen kjøpt av Alfred Harmsworth, senere lord Northcliffe, en fremadstormende avismagnat.
Mellomkrigsårene
Den 8. mai 1920, ved redaktøren Wickham Steed, hadde The Times en lederartikkel på førstesiden som støttet den antisemittiske forfalskningen «The Protocols of the Learned Elders of Zion», og mente jødene var den største faren i verden. Året etter ble lederartikkelen dementert, da Philip Graves, avisens Konstantinopel-korrespondent, kunne avsløre at protokollene var en forfalskning.
I 1922 kjøpte John Jabob Astor The Times. Gjennom 1930-tallet gikk den sterkt inn for forhandlinger med Hitler-Tyskland, og var en av Neville Chamberlains tilhengere.
Avisen ble i 1967 solgt til den kanadiske mediebaronen Roy Thomson, og avisen dedikerte for førstesiden til nyheter (tidligere inneholdt den hovedsakelig annonser rettet mot et pengesterkt publikum). The Thomson Corporation fusjonerte avisen med The Sunday Times og laget selskapet Times Newspapers Limited.
Problemer med fagforeningene
Ledelsen hos The Thomson Corporation hadde problemer med typografenes fagforening. Kravene fra foreningen ble stadig vanskeligere å imøtekomme. Fra 1. desember 1978 til 12. november 1979 var utgivelsen av avisen innstilt på grunn av en streik. Man så det nødvendig å finne en kjøper som kunne garantere fortsatt utgivelse, samt kunne gjennomføre den teknologiske utskiftingen som var nødvendig.
Flere mulige kjøpere dukket opp, inkludert Robert Maxwell, Tiny Rowland og lord Rothermere, men det var bare én kjøper som virkelig var i posisjon til å kunne gjennomføre selgerens ønske, mediebaronen Rupert Murdoch. Ved hans oppkjøp ble The Times, og søsteravisen The Sunday Times, sikret fremtidig drift.
Murdochs inntreden
I 1981 ble The Times og The Sunday Times kjøpt av Rupert Murdochs selskap News International. Straks etter kjøpet begynte den nye eieren å gjøre om på avisen. Det første trekket var å erstatte redaktøren William Rees-Mogg med Harold Evans. Men den kanskje viktigste endringen var anskaffelsen av ny teknologi og innføringen av nye krav til effektivitet. I perioden mars til mai 1982, etter en avtale med fagforeningen, ble trykkpressene som siden 1800-tallet hadde produsert avisen, erstattet med et moderne rotasjonstrykkeri basert på fotoplater. Dette gjorde det mulig å redusere antallet ansatte i trykkeprosessen med ca. halvparten.
I 1986 fikk journalistene mulighet til å redigere avissidene selv. Avisen flyttet også fra Gray’s Inn Road i Fleet Street til nye kontorer i Wapping.
Mindre formell
I juni 1990 sluttet avisen å bruke høflighetstitlene (Mr, Mrs og Miss som prefiks for personer fremdeles i live) før fulle navn ved første referanse, men fortsatte å bruke dem ved videre referanse til for- eller etternavn senere i artiklene.
Formatendring
I november 2003 begynte man å produsere avisen i både fullformat og tabloidformat. Den 13. september 2004 ble fullformatversjonen tatt ut av produksjon, og avisen var kun å få i tabloid. Søsteravisen The Sunday Times opprettholder fremdeles fullformatet.
Priskrig
I 1993 startet News International en priskrig på aviser. Prisen på The Times ble redusert fra 45 til 30 pence. Dette for å øke markedsandelen, samt påføre konkurrentene som fulgte etter et økonomisk tap. Priskrigen ble avblåst i september 2005, da avisen satte opp prisen til det samme som konkurrentene The Daily Telegraph og The Guardian hadde.
Font
The Times står bak skrifttypen Times New Roman som ble utviklet i samarbeid med Monotype Corporation. I november 2006 gikk avisen over til å trykke overskrifter i en ny font, Times Modern.
Kryssord
Avisen har daglig to kryssord. Det ene kryssordet er kryptisk, og kjent over hele det britiske samveldet som et av de mest utfordrende. Det andre, Times 2, er et enkelt kryssord basert på synonymer, slik de fleste kryssord er oppbygd.
Avisen har også daglig to soduko, også her forsøker man å presentere en enkel og en komplisert oppgave.
Opplag
Avisen hadde i november 2005 et gjennomsnittlig daglig opplag på 692 581. I løssalg lå The Times dermed foran hovedkonkurrenten The Daily Telegraph, som på grunn av sine 300,000 abonnenter likevel hadde et høyere samlet opplag på 905,955 eksemplarer.
Tradisjonelle tabloidaviser har større opplag. The Sun hadde per februar 2020 et opplag på 1,2 millioner.
Det belarusiske statsuniversitet
Det belarusiske statsuniversitet (belarusisk: Беларускі дзяржаўны ўніверсітэт, russisk: Белорусский государственный университет) er et universitet i Minsk i Belarus.
Det ble grunnlagt i 1921.
CrunchBang Linux
CrunchBang Linux (forkortet #!) er en tidligere Linux-distribusjon som var basert på Debian. Den tilbød et lite ressurskrevende grafisk brukergrensesnitt i form av vindushåndtereren Openbox.
Eilert Sundts gate
Eilert Sundts gate finnes flere steder:
CrunchBang Linux
Den 6. februar 2015 kunngjorde Philip Newborough at han hadde stanset utviklingen av CrunchBang Linux. Noen Linux-distribusjoner har fortsatt dets utvikling. Blant de mest kjente er BunsenLabs.
Siste versjon er versjon 11 20130506 som ble lansert 6. mai 2013.
Oldtidens egyptiske religion
Oldtidens egyptiske religion var et komplekst system av polyteistiske trosforestillinger og ritualer som var en integrert del av oldtidens egyptiske samfunn. Det var sentrert rundt egypternes samhandling med de mange guddommene som man trodde var til stede i og i kontroll av naturens krefter og elementer. Å utøve de egyptiske religiøse ritualer og praksis var anstrengelser for å opprettholde forbindelsen med gudene og vinne deres gunst. Formell religiøs praksis var sentrert om farao, den egyptiske kongen. Selv om han var menneskelig, ble farao forstått som nedstammet fra gudene. Han fungerte ikke bare som et mellomledd mellom menneskene og gudene; han var antagelig i seg selv en gud. Han ledet samtidig, i samhandling med prestene, ritualer og ofringer som gjorde at gudene kunne opprettholde orden i universet. De egyptiske samfunn og dens stat dedikerte enorme ressurser til de religiøse ritualene og bygging av templer.
Den egyptiske religionen hadde sine røtter i Egypts forhistorie og steinalder, og varte i mer enn 3000 år. Detaljene i den religiøse troen endret seg over tid, etter hvert som betydningen til særskilte guder steg eller hadde tilbakegang, og deres flokete og innviklede forhold endret seg. Ved ulike tider ble bestemte guder mer framtredende enn andre, deriblant solguden Ra, skaperguden Amon og modergudinnen Isis. For en kort periode i den avvikende teologien som ble fremmet av farao Akhnaton, ble en monoteisme opprettet rundt den enkelte guddom Aton, som erstattet den tradisjonelle gudeverdenen. Oldtidens egyptiske religion og mytologi etterlot mange skrifter og monumenter, foruten betydelig innflytelse på oldtidens, antikkens og moderne kulturer.
Teologi
De trosforestillinger og ritualer som i dag refereres til som «oldtidens egyptiske religion», var en integrert del innenfor alle aspekter av egyptisk kultur. Språket deres inneholdt ikke et bestemt begrep som tilsvarte det moderne vestlige konseptet for religion. Oldtidens egyptiske religion var ikke en monolittisk institusjon, men besto isteden av en omfattende og meget mangfoldig sett av trosforestillinger og praksiser, knyttet sammen ved deres felles fokus på samhandling mellom den menneskelige verden og den guddommelige verden. Karaktertrekkene til gudene som befolket det guddommelige rike var uoppløselig knyttet til egypternes forståelse av egenskapene til den verdenen de levde i.
Guddommer
Egypterne trodde at naturens fenomener var guddommelige krefter i og av dem selv. Disse guddommelige kreftene omfattet elementene, dyrs karaktertrekk eller abstrakte krefter. Egypterne trodde på en mangfoldig gudeverden som var involvert i alle aspekter av naturen og i det menneskelige samfunn. Deres religiøse praksis var anstrengelser for å opprettholde og mildne disse fenomenene og snu dem til menneskelig fordel. Dette polyteistiske systemet var meget komplekst, da enkelte guder ble forstått som å eksistere i mange ulike manifestasjoner, og hadde tallrike mytologiske roller. Omvendt var mange naturlige krefter, slik som solen, assosiert med tallrike guddommer. Den mangfoldige gudeverdenen strakte seg fra guder med vesentlige og avgjørende roller i universet til mindre guder eller «demoner» med meget begrensede eller lokale funksjoner. Gudeverdenen kunne også bestå av guder som var blitt adoptert fra utenlandske kulturer, og tidvis også mennesker: avdøde faraoer ble antatt å være guddommelige, og tidvis ble særskilte samfunnsmennesker som eksempelvis Imhotep også gjort guddommelige.
Tilknytninger mellom gudene
De egyptiske gudene hadde komplekse innbyrdes forhold og slektskap, noe som delvis reflekterte vekselvirkningen og samhandlingen til de krefter de representerte. Egypterne grupperte ofte gudene sammen for å avspeile disse forholdene. En del gudegrupper var av ubestemmelig størrelse, og var knyttet sammen ved deres lignende eller beslektede funksjoner. Disse besto ofte av mindre guddommer som hadde liten individuell identitet. Andre kombinasjoner knyttet uavhengige guddommer sammen basert på symbolsk betydning i henhold til tallenes mytologiske betydning; eksempelvis ble to guder satt sammen som par ved at de representerte dualiteten av motsatte fenomener. En av de vanligste kombinasjonene var en familietriade bestående av en far, mor og et barn som ble dyrket sammen. En del grupper hadde utstrakt betydning. En slik gruppe, enneade («de ni»), plasserte ni guder i et teologisk system som var involvert i de mytologiske områdene skapelse, kongedømme, og etterlivet.
Tendenser til forening
Mange guddommer kunne bli gitt epiteter som synes å indikere at de var større enn noen annen gud, og at en form for enighet lå bak de tallrike naturlige kreftene. I særdeleshet er dette tilfellet for noen få guder som ved ulike tider i historien var blant de aller viktigste gudene i egyptisk religion. Blant disse var den kongelige skytsgud Horus, solguden Ra, og modergudinnen Isis. I løpet av det nye rike (ca. 1550–1070 f.Kr.) hadde Amon denne posisjonen. Teologien for perioden beskrev i særlige detaljer Amons tilstedeværelse i og bestemmelse over alle ting, slik at han, mer enn noen annen guddom, legemliggjorde det guddommeliges altomfattende makt.
På grunn av teologiske utsagn som dette, mente tidligere egyptologer som blant annet Siegfried Morenz at det under de polyteistiske tradisjonene i den egyptiske religionen lå en økende tro på forening av det guddommelige, og at den dermed bevegde seg mot monoteisme. I egyptisk litteratur finnes det henvisninger til «gud», men uten at det spesifiseres til hvilken gud, noe som kan synes gi tyngde til denne oppfatningen. Imidlertid påpekte Erik Hornung i 1971 på trekk for en tilsynelatende høyeste vesen kunne bli tilskrevet en rekke guder, selv i perioder hvor andre guder var mer framtredende. Hornung argumenterte også at referanser til en ikke-spesifisert «gud» var ment til å referere til enhver guds fleksibilitet. Mens en del enkeltmennesker kan ha hatt henoteistisk utvalgt gud som de dyrket, hadde den egyptiske religion som helhet ingen oppfatning om et guddommelig vesen hinsides de umiddelbare rekker av guder. Dog har denne diskusjonen ikke stoppet her; Jan Assmann og James P. Allen har siden forsikret at egypterne til en viss grad anerkjente en enkeltstående guddommelig kraft. I Allens syn sameksisterte oppfatningen om en underliggende enhet av det guddommelige med den polyteistiske tradisjonen. Det er mulig at kun de egyptiske teologene anerkjente denne underliggende enheten, men det kan også hende at vanlige egyptere identifiserte en enkeltstående guddommelig kraft med en enkelt gud i bestemte situasjoner.
Atonisme
Egypterne hadde en avvikende periode på 1300-tallet f.Kr. med en utgave av monoteisme i løpet av det nye rike da farao Akhnaton forbød den offisielle dyrkelsen av andre guder til fordel for soldisken Aton. Dette oppfattes ofte som det første tilfellet av virkelig monoteisme i historien, men detaljene i den atonistiske teologien er fortsatt uklare. Utelukkelsen av alle unntatt én gud var et meget radikalt avvik fra egyptisk tradisjon og en del forskere har vurdert Akhnaton som en som praktiserte monolatrisk, det vil si at han dyrket én bestemt gud, men uten å benekte eksistensen av andre guder.
Kosmologi
Den egyptiske oppfatningen av universet var sentrert om Ma'at, et begrep som sammenfattet flere konsepter som på norsk kan kalles for «sannhet», «rettferdighet», og «orden». Det var verdens fastlagte og evige orden, både i kosmos og i det menneskelige samfunn. Det hadde eksistert siden verdens skapelse, og uten dette ville verden miste sin sammenheng. I egyptisk tro var Ma'at hele tiden truet av uordens krefter, og det var det menneskelige samfunnets plikt å opprettholde det. På det menneskelige nivå betydde det at alle medlemmer av samfunnet måtte sameksistere og samarbeide; på det kosmiske nivå betydde det at alle krefter i naturen – gudene – måtte fortsette å fungere i balanse. Det sistnevnte målet var det sentrale i den egyptiske religionen. Egypterne søkte å opprettholde Ma'at i kosmsos ved å holde oppe og opprettholde gudene gjennom ofringer og ved å utføre ritualer som forhindret uorden og foreviget naturens sykluser.
Når egypterne forestilte seg formen på kosmos, så de jorden som en flat jordflate, personifisert av guden Geb, og over den tårnet himmelgudinnen Nut. De to var adskilt av Shu, luftens gud. Nedenfor jorden lå en parallell underverden og en underhimmel, og bortenfor himmelen lå den uendelige flaten til Nun, kaoset som hadde eksistert siden skapelsen. Egypterne trodde også på et sted som de kalte Duat, et mystisk område forbundet med død og gjenfødelse, og som kan ha ligget i underverdenen eller i himmelen. Hver dag reiste Ra over jorden på undersiden av himmelen, og om natten reiste han gjennom Duat for å bli gjenfødt ved daggry.
Dette kosmos var i egypternes forestilling bebodd av tre typer sanselige vesener. Den ene var gudene; den andre var åndene til avdøde mennesker som eksisterte i det guddommelige rike og hadde mange av gudenes egenskaper. Den tredje kategorien var levende mennesker, og den viktigste blant dem var farao, ved at han representerte broen mellom det menneskelige og det guddommelige rike.
Guddommelige farao
Egyptologene har lenge debattert i hvilken grad som farao ble betraktet som en gud. Det synes mest sannsynlig at egypterne vurderte den kongelige autoritet i seg selv som en guddommelig kraft. På det vis kunne egypterne akseptere at farao var både menneske og underlagt menneskelige svakheter, og samtidig se på ham som en gud, ettersom kongeverdighetens guddommelige kraft var inkarnert i ham. Han fungerte derfor som mellomledd mellom Egypts folk og gudene. Han var nøkkelen i å vedlikeholde Ma'at, både ved å opprettholde lov, rettferdighet og harmoni i det menneskelige samfunn og ved å opprettholde gudene med templer og ofringer. Av disse årsaker ledet han alle statlige religiøse aktiviteter. Imidlertid kunne faraos innflytelse og prestisje i det virkelige liv være forskjellig fra hva som ble avbildet og framstilt i de offisielle skrifter og avbildninger, og på slutten av det nye rike sank hans religiøse betydning drastisk.
Kongen ble også forbundet med mange særskilte guddommer. Han ble direkte identifisert med Horus, som representerte kongeverdigheten i seg selv, og han ble samtidig sett på som en sønn av Ra, som styrte og regulerte naturen slik farao styrte og regulerte samfunnet. Under det nye rike var ble også assosiert med Amon, den øverste kraft i kosmsos. Ved sin død ble farao fullstendig guddommeliggjort. I denne tilstanden ble han direkte identifisert med Ra, og ble også forbundet med Osiris, guden for død og gjenfødsel, og den mytologiske faren til Horus. Mange gravtempler ble dedikert til dyrkelsen av avdøde faraoer som guder.
Etterlivet
Egypterne hadde detaljerte forestillinger om døden og etterlivet. De trodde at mennesker hadde et ka, eller en livskraft, som forlot legemet ved dødsøyeblikket. I livet fikk ka sitt opphold ved mat og drikke, slik at det etter døden fortsatt måtte få ofringer i form av mat slik at dens åndelige essens kunne fortsette. Hver person hadde også en ba, et sett med åndelige karakterstikker som var unike for hvert menneske. I motsetning til ka forble ba knyttet til legemet etter døden. Egyptiske gravritualer hadde til hensikt å forgjøre ba fra legemet slik at det kunne bevege seg fritt og bli gjenforent med ka slik at det kunne fortsette å leve videre som et akh. Det var imidlertid også viktig at legemet til den avdøde ble bevart, ettersom egypterne trodde at ba vendte tilbake til sin kropp hver natt for å motta nytt liv før det om morgenen framsto som et akh.
Opprinnelig trodde egypterne at kun farao hadde en ba, og at kun han kunne bli en av gudene. Vanlige folk havnet etter døden i et mørkt, nakent rike som representerte det motsatte av livet. Adelen fikk graver og ressurser for deres underhold som gaver av kongen, og deres mulighet til å komme til etterlivet ble antatt å avhenge av disse kongelige begunstningene. I tidlige tider trodde egypterne at den avdøde farao steg opp til himmelen og bodde blant stjernene. I løpet av det gamle rike (ca. 2686–2181 f.Kr.) ble han imidlertid mer tettere knyttet til den daglige gjenfødselen til solguden Ra og til herskeren av underverden, Osiris, da disse guddommene ble gradvis mer og mer betydningsfulle.