cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Daimon (Den mørke materien)
Spøkelser og døder
Lyra møter døden sin når hun og Will kommer til underverden i et forsøk på å møte Lyras døde venn Roger. Selv om daimonen forsvinner når mennesket dør, vil spøkelset bli fanget i underverden for evig. Will og Lyra løser dette problemet ved å åpne et vindu til en annen verden så spøkelsene kan slippe unna. Med en gang spøkelsene slipper ut i den virkelige verden, kan de løse seg opp og gjenforenes med daimonene sine, og atomene gjenforenes med resten av universet.
Glashedy
Glashedy (irsk: Glaiséidí) er en liten øy nord i Irland, rundt 2 km fra Pollan Strand, 3 km vest for Trawbreaga Bay, og omtrent 6 km sør for Malin Head i grevskapet Donegal. Glashedy Island har et areal på 22 548 m² som tilsvarer 2,25 hektar. På det høyeste punktet er den 36 meter høy. Øya er ubebodd.
Daimon (Den mørke materien)
Spøkelser og døder
Som daimonen er også dødene til et menneske av motsatt kjønn.
På forskjellige mål
Det opprinnelige navnet på daimoner, som det var i de engelske bøkene, var dæmoner. I oversettelsene til noen språk ble dette endret. På norsk, dansk, serbisk, italiensk, svensk og finsk ble «dæmon» endret til «daimon». På spansk ble det kalt «daimonion». I den portugisiske oversettelsen benyttes ordet «génio», som refererer til de liknende sjelene i gresk-romersk mytologi; skjønt, i nyere brasilianske oversettelser benyttes «dimon» (den gamle versjonen, fra før filmen, benytter «daemon»). I den ungarske oversettelsen brukes en daimón.
Lawrence Joseph Shehan
Lawrence Joseph Shehan (født 18. mars 1898 i Baltimore, Maryland i USA, død 26. august 1984 i Baltimore) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Baltimore 1961–1974.
Glashedy
Havet rundt øya er potensielt svært farlig for skipsfart og utrygt for ankring. Steiner og brottsjø strekker seg opp til 1000 meter fra alle sider av øya. Vannet er relativt grunt på mellom 4 og 5 favner. Grunnene nord på øya er spesielt forræderske, og ligger på en dybde på bare 3 favner. Glashedy Sound er kanalen mellom øya og kysten. Det er også grunt. Øya inneholder en rekke grotter. Øya består hovedsakelig av kvartsitt.
Lawrence Joseph Shehan
Han ble presteviet i Roma av biskop Giuseppe Palica.
Daimon (Den mørke materien)
Daimoner i vår verden
Mary Malone får vite at, med trening, er det mulig å se ikke-fysiske manifestasjoner av daimoner i vårt univers, hvor menneskene ikke engang vet at de har en. Det sies at alle har daimoner, men vi har ikke lært å gjenkjenne dem.
Lawrence Joseph Shehan
Han deltok ved Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Glashedy
Etymologi
På 1600-tallet refererte engelske kilder til øya som Seale Island. Det fikk sitt nåværende navn tidlig på 1800-tallet. Det irske navnet Glaiséidí, hvor Glashedy er anglifisering av, er tolket som «øya med den grønne kappen» hvor glas er irsk for grønn. Det er avledet fra laget med gress på toppen av øya.
Lawrence Joseph Shehan
Han ble kreert til kardinal i 1965 av pave Paul VI, med San Clemente som tittelkirke.
Glashedy
Historie
Det er referanser til øya i en rekke historiske geografiske undersøkelser av Inishowen. Den omtales som «Seale Island» i King James Patent Role (administrative poster) fra 1621. Den kalles «Glasseve» i Civil Survey av 1654.
Noorderhaaks
Noorderhaaks (kalles også Razende Bol) er ei lita øy mellom Texel og Den Helder i Nederland. På innsida av øya ligger Vadehavet og på yttersida ligger Nordsjøen Gjennomsnittlig areal er 4 km² ved flo sjø. Øya brukes til øvelser av den nederlandske marinen og det nederlandske flyvåpenet.
Glashedy
Historie
Crow's Maps of Donegal Estates, som ble satt sammen mellom 1767–1770, bruker øyas nåværende navn Glashedy. I Griffiths Valuation (1858) kalles øya også Glashedy, med eierskap av øya tilskrevet en John Harvey fra Clonmany, Donegal.
Daimon (Den mørke materien)
Daimoner i vår verden
Liknende konsept kan bli funnet i mange kulturers trossystem, som Fylgja i norrøn gudelære, nagualer og tonaler fra aztekergudelæra, aku-aku fra Påskeøya, og andre steder.
Glashedy
Historie
Onsdag den 24. november 1841 ble en skonnert kalt «James Cook» truffet av kuling og gikk på grunn på noen steiner nær Glashedy Island og brøt sammen. Fartøyet hadde kurs fra Sligo til Glasgow med en last havre. Skipsføreren og ni fra mannskap druknet. En mann, James Fitzgerald, klarte å komme seg fram til øya. Været var for røft til at en redningsbåt kunne nå ut til øya. Kystvakten fra Rockstown på Urris klarte å komme seg til øya etter to dager, da den overlevende ble reddet i en avmagret og utmattet tilstand. I januar 1845 forliste et skip ved navn «Harmony» etter at det traff steinene rundt Glashedy Island.
Daimon (Den mørke materien)
Eksterne lenker
His Dark Materials
Glashedy
Historie
I løpet av 1800- og begynnelsen av 1900-tallet ble øya brukt som et gjemmested for å lage ulovlig destillert poitin. Poitin eller potcheen (anglifisert som poteen) er tradisjonell irsk destillert drikke med tildels høyt alkoholinnhold, også kalt irish moonshine, således ikke lovlig, det som på norsk kalles hjemmebrent. Det irske ordet for bakrus er póit. I august 1900 kom en ekspedisjon bestående av sersjantene Gillespie og Quinn fra politistyrken Royal Irish Constabulary og herr Webber, stasjonsmesteren for kystvakten ved Malin Head, til øya. De fant flere hundre liter med sats, råstoffet for poitin. De fant også en stor mengde destillasjonsapparater i en hule som fungerte som et destillasjonsrom. Grotten var godt fylt med drivstoff og proviant.
På 1930-tallet var fiskefeltene rundt øya ofte gjenstand for tyvfiske fra utenlandske trålere.
Noen ganger har øya blitt brukt til å la sau gå fritt. Vannet rundt har blitt brukt til å fiske etter sel.
Kultur
Øya er referert til i novellen «Soft Rain» av Trisha McKinney, som ble kortlistet i 2013 Bord Gais Energy Irish Book Awards. Glashedy var også gjenstand for et dikt skrevet av Danny O'Donnell. Det er også lokaliseringen i en kortfilm av Michael McLaughlin.
Folkeminne
Øya er gjenstand for en lokal legende: Mellom Glashedy og Pollen Strand er det en «magisk øy» som dukker opp en gang hvert syvende år. Hvis en dødelig kan kaste litt leire og treffe øya, vil den forbli permanent over vannet, og den dødelige vil få besittelse av øya. Men hvis den dødelige tar øynene fra øya mens de samler leiren, vil øya forsvinne igjen.
Den grønne heisen
Handlingen utspiller seg innen en slags øvre middelklasse der folk stadig forsvinner inn og ut av dører og skap, drikker seg fulle og tar feil av hverandre.
Handling
Preben Bang kommer på besøk til familien Borkmann og inviterer fru Lissen på opera. Ektemannen Fredrik sier han vil være hjemme. Familien Borkmann får etter hvert også besøk av venneparet Einar (Øyvind Blunck) og Topsy Lorck Mathiesen (Elsa Lystad). Og mens Preben (Anders Hatlo) tar med seg Lissen (Marie Louise Tank) og Einar i operaen, blir Topsy og Fredrik (Rolv Wesenlund) alene igjen i leiligheten. De to ”etterlatte” finner snart trøst i hverandres selskap.
Om filmen
Den grønne heisen, som gikk på Komedieteatret i Oslo året før filmen hadde premiere, er opprinnelig en gammel teatertraver fra forbudstidens USA. Den norske filmversjonen er langt på vei en videreføring av den norske teateroppsetningen fra 1980. Assemblet i filmen er stort sett det samme.
VGs anmelder gav den terningkast fire.
Slaget om Alger
Slaget om Alger (fransk: Bataille d'Alger) var geriljakrigskampanje Den algeriske nasjonale frigjøringsfronten (FLN: Front de Libération Nationale) førte mot det franske styret i Algerie. Konflikten begynte som en rekke hit-and'run-angrep, utført av FLN mot det franske politiet i Alger. Volden spredte seg da Frankrikes regjering bestemte seg for å sette inn den franske hæren for å slå ned FLN. De sivile myndighetene lot general Jacques Massu overta alt ansvaret. Massu arbeidet utenfor lovelige grenser, og klarte mellom januar og mars å fjerne FLN fra Alger. Bruken av tortur førte til et tilbakeslag for Frankrikes tilstedeværelse i landet, og skapte strid i hjemlandet, mens den stimulerte til internasjonal støtte til FLN.
Blurs diskografi
Det britiske bandet Blur har gitt ut 7 studioalbum, 3 konsertalbum og 5 samlealbum.
Det andre Fantomet
Det andre Fantomet (født Christopher Walker i 1548, død 1604) err i tegneserien Fantomet den andre personen som sverger Hodeskalleeden, etter sin far. Han er sammen med faren på Malta, der faren blir dødelig skadet, og overtar arven som «Hevneren» i 1566. Han blir den første som kaller seg selv Fantomet og blir kjent som «Ånden som går».
I 1572 får han vite at han har en halvbror, René de Montmorency, som han må redde fra et fengsel i Paris. Han ser sin bror bli drept under en fektekamp mot Grev De la Mothe. Chris dreper så greven. I 1585 blir han gift med Anne, datter av en engelsk bonde, som året etter føder ham en sønn, det kommende tredje Fantomet. Han møter kong Arthur i 1588 og får med seg Excalibur hjem til Hodeskallegrotten. Han dør i 1604 etter å ha blitt såret av pirater fra El Quatar. Han blir dermed hele 56 år gammel, og eldst av de 20 første Fantomene. Han blir også det eneste Fantomet som rekker å bli bestefar, da Christopher Walker den femte kommer til verden kort tid før hans død.
Kaiser-Wilhelm-Gedächtniskirche
Historie
Den ble bygget i nyromantisk stil mellom 1891 og 1895 til minne om keiser Vilhelm I av Tyskland, som hadde samlet Tyskland.
Kirken ble totalskadet under vestallierte bombeangrep mot Berlin i november 1943. Mellom 1951 og 1961 bygget Egon Eiermann dagens kirke, der det 68 meter høye gamle tårnet ble integrert i en ny bygning, som en påminnelse om krigens redsler. Den nye kirken står i sterk kontrast til den gamle, med blå glasspaneler som dekker både kirkebygning og tårn (på folkemunne kalt «pudderdåsen» og «leppestiften»). Lokalbefolkningen kaller den også spøkefullt der hohle Zahn (= hulltannen). Kirkeskipet er åttekantet, klokketårnet sekskantet og kapellet firkantet.
Stalingrad-madonnaen
Julaften 1942 befant militærlegen pastor Kurt Reuber seg i Stalingrad. Han tok pause fra operasjonsbordet lenge nok til å få samlet en gruppe soldater til en gudstjeneste i en underjordisk bunker. Det fantes ikke noe juletre eller noe som kunne minne om jul, men på baksiden av et erobret sovjetrussisk militærkart hadde Reuber tegnet et ikon, en madonna med Jesusbarnet. Rundt mor og barn hadde han skrevet: «Lys - liv - kjærlighet; i den beleirede festningen Stalingrad; julen 1942.»
Også katedralen i Coventry har en kopi av Stalingrad-madonnaen.
Patrick Aloysius O’Boyle
Patrick Aloysius O'Boyle (født 18. juli 1896 i Scranton, Pennsylvania i USA, død 10. august 1987 i Washington D.C.) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Washington 1947–1973.
Han deltok ved Annet Vatikankonsil 1962–1965.
Han ble kreert til kardinal i 1967 av pave Paul VI, med San Nicola in Carcere som tittelkirke.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Andrés Iniesta
Andrés Iniesta Luján (født 11. mai 1984) er en spansk fotballspiller som spiller for den japanske klubben Vissel Kobe.
Han vant mesterligaen fire ganger og ni spanske seriemesterskap med FC Barcelona, og er i tillegg én gang verdensmester og to ganger europamester med Spanias landslag.
FC Barcelona
Etter at Xavi forlot klubben i 2015, ble Iniesta kaptein for Barcelonas førstelag.
Vissel Kobe
24. mai 2018 skrev han under for den japanske klubben Vissel Kobe der han ble utnevnt til kaptein. Han har kontrakt med Vissel Kobe frem til 2023.
Spania
Iniesta spilte også fast på det spanske landslaget. Her brukte han trøye nummer 6. I februar 2007 scoret han sitt første landslagsmål for de røde da slo  1-0 på Old Trafford.
Frederiksø
Frederiksø er den tredje største øya i øygruppen Ertholmene nordøst for Bornholm, og den nest største bebodde av øyene.
Andrés Iniesta
Spania
Den 11. juli 2010 scoret Iniesta vinnermålet i VM-finalen mellom og, 11 minutter ut i andre ekstraomgang og sørget for at Spania ble verdensmester i fotball for første gang. Han var også med å vinne EM i 2008 og 2012 etter å ha slått henholdsvis Tyskland 1-0 og 4-0 i finalene.
Frederiksø
Beskrivelse
Øya er oppkalt etter kong Frederik IV som lot utbygge havnen og kasernene. Øya har et areal på ca. 4 ha. og dens høyeste punkt befinner seg 8 m over havets overflate. Det bor ca. 30 mennesker her, blant annet i Frederiksøgaden.
Andrés Iniesta
Spania
Han ble også tatt ut i s tropper til EM i Frankrike 2016 og VM i Russland i 2018.
Aristeides
Aristeides, (gresk: Ἀριστείδης) (født 530 f.Kr., død 468 f.Kr.) var en athensk statsmann som huskes som dyktig hærfører under perserkrigene. Med tilnavnet «den rettvise» og Herodotos skrev om ham som «det fantes ikke i hela Athen en så verdig eller rettvis mann som han», og han fikk tilsvarende rosende omtale i skriftene til filosofen Platon.
Frederiksø
Beskrivelse
På Frederiksø ligger Lilletårn som ble bygget i kampesten i 1685 under ledelse av Anthony Coucheron. Det var opprinnelig et festningstårn, oppført for å forhindre seilas mellom Græsholmen og Frederiksø, samt for å forhindre ev. landgang på Græsholmen. Tårnet fungerer i dag som museum, hvor man kan oppleve livet på Ertholmene som det en gang var i festningstiden.
Aristeides
Liv og virke
Aristides var sønn av Lysimakos og medlem av en familie med moderat framgang. Fra hans tidlig liv er det kun fortalt at han ble en tilhenger av statsmannen Kleisthenes og sto på den aristokratiske fraksjonen i Athens politikk. Han ble først kjent som strategos i ledelsen av Antiokis, den stammen eller region han kom fra, i slaget ved Maraton i 490 f.Kr. Det var uten tvil som konsekvens av at han utmerket seg her at han ble valgt som arkont det påfølgende år (489—488 f.Kr.). Han fremmet en konservativ politikk som hadde som mål å opprettholde Athen som militær landbasert makt, og han var en av de fremste motstanderne av flåtepolitikken til Themistokles.
Frederiksø
Beskrivelse
Øyas tidligere statsfengsel, Balonen, hvor bl.a. dr. J.J. Dampe satt fengslet fra 1826-32, ble bygget i 1825, og er i dag museum for Dampe. Balonens siste statsfanger ble frigitt i 1856.
Aristeides
Liv og virke
Konflikten mellom de to lederne endte med ostrakisme (forvisning) av Aristides ved en dato som ulik har blitt oppgitt som mellom 485 og 482 f.Kr. Det er sagt at ved denne anledning hadde en stemmeberettiget velger som ikke kunne lese kommet opp til ham og gitt ham sin stemmeskår og bedt om å skrive navnet Aristides. Han spurte da om Aristides hadde gjort noe galt om mot ham. «Nei,» svarte denne, «og jeg kjenner ham ikke en gang, men det irriterer meg at overalt blir han kalt for ‘den rettvise’.»" Aristides skrev da opp sitt eget navn på stemmeseddelen.
Frederiksø
Beskrivelse
Frederiksø er forbundet til Christiansø med en svingbro.
Aristeides
Liv og virke
I 479 f.Kr ble gjenvalgt som strategos og ble gitt særlig makt som kommandant av den athenske styrken i slaget ved Plataiai. Det er også sagt at han slo ned en konspirasjon blant noen oligarkiske misfornøyde i hæren. Han vant også tilliten til de joniske allierte som, etter å ha gjort opprør mot den spartanske admiral Pausanias, ga ham hovedkommandoen og etterlot ham med absolutt skjønn i å fastgjøre de økonomiske bidragene til det nydannede athenske sjøforbundet. Hans bedømmelse av hva de enkelte skulle betale ble akseptert av alle akseptable og det fortsatte å være grunnlaget for skatteleggingen for det meste av forbundets varighet.
Han fortsatte å holde en dominerende posisjon i Athen. I begynnelsen synes det som om han beholdt et godt forhold til Themistokles, som han sa hadde bidratt til å overliste spartanerne over gjenoppbyggingen av Athens forsvarsmurer.
Det er sagt at han døde i Athen, andre hevdet at det skjedde ved en reise til Svartehavet. Datoen for hans død er oppgitt av Cornelius Nepos til 468 f.Kr., men uansett levde han til å være vitne til ostrakisme av Themistokles, som han alltid viste sjenerøsitet, men han døde før Perikles' framvekst. Hans eiendommer synes å ha blitt hardt rammet av de persiske invasjonene for han etterlot åpenbart ikke nok penger til å betale utgiftene til sin begravelse, hans grav i Faleiron ble reist ved hjelp av offentlige midler og det er kjent at hans etterkommere selv på 300-tallet f.Kr. mottok statspensjon.
Samtidskilder
Herodotos er praktisk talt den eneste troverdige kilden, men Plutark, som skrev på romersk tid, hadde tilgang en rekke historiske kilder som nå er borte, og han var en pliktoppfyllende lærd som vide sine kilder omhyggelig. Aristides er priset av Sokrates i Platons dialoger Gorgias og Menon som et usedvanlig godt eksempel på lederskap. Imidlertid skal det også nevnes at i Platons dialog Theaetetos refererer Sokrates til Aristides i mindre positive vendinger og fremmet han som et eksempel på en student som forlater sin omsorg for snart og innser senere at han er en tåpe.
Abd el-Krim
Muhammad bin ‘Abd al-Karīm al-Khaṭābī (arabisk: محمد بن عبد الكري الخطابي - tarifit:  ⵎⵓⵍⴰⵢ ⵄⴰⴱⴷ ⵍⴽⵔⵉⵎ ⵍⵅⵟⴰⴱⵉ , Mulay ‘abd Lkrim Lxṭabi), også kjent på dialekt, fransk og spansk som bare Abd el-Krim (født 1882 i Axdir, død 6. februar 1963 i Kairo) var berberlederen for Rif-republikken, som lå i et berbersk område i nordøst-Marokko.
Han ble lederen for en større væpnet motstandsbevegelse mot det franske og spanske kolonistyret i Marokko. Abd el-Krims geriljataktikker skal ha inspirert Hồ Chí Minh, Mao Zedong og Che Guevara.
Bakgrunn
Abd el-Krim tilhørte en stamme bosatt ved Alhucemasbukten i det nordlige Marokko. Han hadde fått en vesterlandsk utdannelse, og gikk i tjeneste hos den spanske forvaltningen i Melilla. En tvist med general Manuel Fernández Silvestre tvang i 1919 Abd el-Krim til å flykte fra byen. Han stilte seg deretter, sammen med sin bror, som hadde fått ingeniørsutdannelse i Spania, i spissen for sine stammefrender.
Opprørsleder
Krigen i Rif tok til i 1920. I 1921 proklamerte Abd el-Krim Rif-republikken. Etter slaget ved Annual, som raste fra 22. juli til 9. august, erobret han en fremskutt spansk post ved Annual. Deretter måtte spanjolene med store tap retirere inn i Fransk Marokko. Etter at ytterligere stammer var trukket med i opprøret ble spanjolene i 1924 nødsaget til å overgi alle fort i det indre av Spansk Marokko. Straks deretter ble imidlertid Abd el-Krim innviklet i stridigheter på den andre siden av grensen, mot Frankrikes protektorat.
I første halvdel av 1925 foretok han vellykkede offensiver inn på den franske siden. I oktober samme år ankom imidlertid forsterkninger fra Frankrike og dermed ble han tvunget til å trekke seg tilbake. Samtidig gjorde spanjolene en vellykket landgang i Alhucemasbukten og startet en offensiv mot nord. Til tross for disse vanskelighetene trosset han motstandernes styrker frem til mai. Da var det imidlertid over. Berberopprøret endte med at Abd el-Krim kapitulerte.
Eksil og landflyktighet
Han ble da tvunget i eksil på den franske øya Réunion i Indiahavet. I 1947 fikk han lov til å flytte til Sør-Frankrike, men rømte så til Egypt. I Kairo ble han formann for Frigjøringskomiteen for den arabiske Vesten.
Ikke en gang etter Marokkos uavhengighet (1956) vendte han hjem. Han fortsatte å leve i landflyktighet i protest mot at det fortsatt stod franske militære styrker i landet. Han hadde fått innbydelse til å vende hjem av kong Mohammed V.
Abd el-Krim fikk også oppleve at Algerie ble uavhengig. Han døde den 6. februar 1963 i Kairo. Der ble han også begravet.
Hylebu
Hylebu (700 moh.) er et fritidshus/hytteområde i Skafså som ligger i Tokke kommune. Det er gode turmuligheter både sommer og vinter med mange fiskevann.
Petsjora (by)
Petsjora (russisk: Печо́ра) er en by i republikken Komi i Russland. Byen ligger vest for de nordlige Uralfjellene, ved elva Petsjora, som den også er oppkalt etter. Innbyggertall: 48 700 (folketelling 2002).
Petsjora lufthavn ligger 5 km sørvest for byen.
Osman I
Osman I (osmantyrkisk: عثمان, tyrkisk: ʿUthmān, født 1258 i Söğüt, dødsdag tradisjonelt ansett som 1. august 1326 i Bursa) regnes som grunnleggeren av Det osmanske riket og som rikets første sultan.
Bakgrunn
Han arvet tittelen bey, eller høvding, for landsbyen Söğüt fra sin far, Ertugrul, som døde i 1281. Osman er den som Osmanrikets innbyggere, tyrkerne, kalte seg selv for. Denne betegnelse forsvant etter Osmanerrikets sammenbrudd i det 20. århundre og stiftelsen av Tyrkia.
Osmans far, Ertoghrul, anså seg selv som en vasall og løytnant for sultanen av Iconium.
Herskertid
Da Osman i 1281 var 24 år døde hans far, og han etterfulgte faren som høvding. Etter en beleiring mellom 1288 og 1291 erobret han Karacahisar og lot der byens leder Dursun Fakih utrope seg til herre. År 1299 ble så byene Yarhisar og Bilecik erobret fra Det bysantinske rike, og Osman utropte da sitt rikes selvstendighet fra seldjukkene. Samme år lot han gifte bort sin sønn Orhan med den bysantinske keisers datter Nilüfer (Holofira på gresk)
Osman seiret over den tyrkiske stamme Eskenderum i 1301–1303. Selv hadde Osman allerede i 1299 erklært landets selvstendighet fra det seldjukkiske rike.
År 1301 grunnla han byen Yenişehir, ved det bysantinske fortet der som han da først hadde erobret. Da det seldsjukkiske rike ble oppløst i 1308 utropte Osman sitt rike som arvtaker av den seldjukkiske makt. År 1313 sluttet høvdingen Mihal seg til Det osmanske rike med sine byer Mekece, Akhisar og Göpazari.
Nå var tyrkerne klare til at påbegynne en beleiring av byene Proussa (nå Bursa) og Nikæa, (nå Iznik). I 1317 overdro Osman overkommandoen for styrkene til sin sønn Orhan.
Død og ettermæle
Osman I døde etter overleveringen i 6. april 1326, kort tid etter at Proussa falt. Men senere forskning mener at han døde allerede i 1324.
Etter sin død ble han gitt tittelen ghāzī, («kriger av troen») av hans etterfølgere. Når en ny sultan blev kronet, ropte folk, «Måtte han bli like så stor som Osman».
Filippinene under Sommer-OL 1988
Filippinene under Sommer-OL 1988. Trettitre sportsutøvere fra Filippinene deltok i tretten sporter under Sommer-OL 1988 i Seoul. De kom på delt 46.-plass med en bronsemedalje.
Fjord1 Buss Møre
Fjord1 Buss Møre AS var et norsk busselskap med hovedkontor i Volda. Selskapet bestod av bussdelene fra de to tidligere selskapene Mørebil og Sunnmøre-Romsdal Billag som ble slått sammen i 2005. I 2011 og 2012 solgte Fjord1 aksjene i selskapet til Nettbuss, og 1. januar 2013 ble selskapet innfusjonert i Nettbuss Midt-Norge.
Virksomhet
Selskapet tok hånd om det meste av bussrutetrafikken på Sunnmøre og trafikken i deler av Romsdal som grenser mot Sunnmøre. Selskapet kjørte også flere ekspressbussruter innenfor NOR-WAY Bussekspress i tillegg til ekspressruter fra og gjennom ruteområdet til Oslo og Ålesund – Bergen via Volda og Nordfjordeid. I tillegg kjørte selskapet søndre del – Volda – Ålesund m/ retur – av TIMEkspressen linje 11 og Kristiansund – Molde – Ålesund – Volda, i samarbeid med Nettbuss Møre.
Soul Makossa
Soul Makossa er en singel fra 1972 av den kamerunske saksofonisten Manu Dibango. Den regnes ofte som den første disco-plata og ble først introdusert i USA av radio-DJen Frankie Crocker i New York.
Den huskes nok best for sitt rytmiske refreng «Mama-se, mama-sa, mama-coo-sa» som gjengis i Michael Jacksons låt «Wanna Be Startin' Somethin'» fra 1983 der det er et framtredende element i sangens siste overgang. Dibangos advokater sørget for et forlik utenfor domstol da de hevdet at Jackson hadde stjålet melodien fra Dibango.
Obninsk
Obninsk (russisk: О́бнинск) er en by i Kaluga oblast i Russland. Den ligger rundt 60 km nord for Kaluga og 100 km sørvest for Moskva, ved jernbanen mellom Moskva og Kiev. Innbyggertall: 105 706 (folketelling 2002), 100 178 (folketelling 1989).
Obninsk er en av de største russiske vitenskapsbyene. Verdens første atomreaktor beregnet for storskala produksjon av elektrisitet ble åpnet her 27. juni 1954, og den fungerte også som treningsbase for mannskapet på Sovjetunionens første atomubåt, Leninskij Komsomol. Byen Obninsk ble grunnlagt to år senere, i 1956.
I dag ligger det tolv vitenskapelige forskningsinstitutter i byen. De har sine viktigste aktiviteter innen kjernefysikk, spesielt atomkraft, strålingsteknologi, medisinsk radiologi, samt meteorologi.
Ryenbergveien (Oslo)
Ryenbergveien (1–85, 4–70) er en vei som går fra Gamlebyen i bydel Gamle Oslo til Ryen i bydel Nordstrand, fra Konows gate til Enebakkveien.
Obninsk
Obninsks største landemerke er det 315 meter høye Obninsk meteorologiske tårn, som ble bygget for å studere spredning av stråling fra atomkraftverket.
Vennskapsbyer
Obninsk har tre vennskapsbyer:
Ryenbergveien (Oslo)
Navnet er et gammelt lokalnavn på øvre del av veien (over Ryenbergene til Ryen gård) som ble offisielt vedtatt i 1879. Før byutvidelsen året før het nedre del av veien Nye Ekebergvei. Nedre del av veien har flere gamle trehus fra før byutvidelsen.
Horst Söhnlein
Horst Söhnlein (født 13. oktober 1943) var en venn av Andreas Baader fra Baaders oppvekst i München. Sammen med Andreas Baader, Gudrun Ensslin og Thorwald Proll satte han 16. april 1968 fyr på varehusene Kaufhaus Schneider og Kaufhof i Frankfurt am Main. Tysk politi mottok senere samme kveld et anonymt tips som førte dem direkte til brannstifterne, hvor de fant overveldende bevis for at de var skyldige. Det gikk ingen menneskeliv tapt i brannene.
Rettssaken
Rettssaken begynte 14. oktober 1968 i Frankfurt. De fire tiltalte hadde sammenlagt 9 advokater, blant dem Horst Mahler, Otto Schily og professor Ernst Heinitz. De tiltalte forholdt seg fullstendig tause og først etter tre dager begynte Gudrun Ensslin å snakke. Hun tilsto at hun selv og Andreas Baader hadde satt fyr på kjøpesentret Kaufhaus Schneider som en protest mot USAs krig i Vietnam. De øvrige to, hevdet hun, var uskyldige. Den 3. oktober 1968 ble alle fire dømt til tre års fengsel for ildspåsettelse.
Løslatelse
De fire brannstifterne ble løslatt 13. juni 1969, et forhold tysk politi anket. I november 1969 fikk politiet medhold i sin anke i tysk høyesterett. Andreas Baader, Gudrun Ensslin og Thorwald Proll bestemte seg da for å gå i dekning og flyktet til Paris, senere Italia. Horst Söhnlein derimot meldte seg for tysk politi og sonet resten av straffen. Han hadde senere ingen befatning med Rote Armee Fraktion.
Odense Universitet
Odense Universitet er et universitet i Odense i Danmark. Det ble opprettet i 1964 og åpnet for studentene to år seinere som landets tredje etter universitetene i København og Aarhus.
I 1998 ble Odense Universitet slått sammen med Sydjysk Universitetscenter, Handelshøjskole Syd/Ingeniørhøjskole Syd under navnet Syddansk Universitet. Ved sammenslåingen hadde Odense Universitet omkring 10 500 studenter og 5 000 ansatte.
William Wordsworth
William Wordsworth (født 7. april 1770, død 23. april 1850) var en engelsk dikter som sammen med Samuel Taylor Coleridge satte igang den romantiske perioden i engelsk litteratur ved at de i 1798 gav ut diktsamlingen Lyrical Ballads (Lyriske ballader). Hans mesterverk er sannsynligvis The Prelude (Preludium), et selvbiografisk dikt om hans unge år. Diktet ble første gang påbegynt da han var 28 år, og som han kom stadig tilbake til, endret og utvidet gjentatte ganger, men det ble aldri utgitt mens han ennå levde. Tittelen ble gitt etter hans død, før den tid ble det rett og slett referert til som «poem to Coleridge» eller «poem on the growth of my own mind». Noen av Wordsworths mest kjente verker finnes tilgjengelig på norsk i flere antologier. (Se under).
Barndom
Wordsworth ble født som det andre av fem barn i Cockermouth i Cumberland – en del av den pittoreske regionen i nordvestlige England som blir kalt for Lake District. Da hans mor døde i 1778 sendte hans far ham til den private kostskolen Hawkshead. Selv om han stort sett hadde en positiv barndom dvelte han senere på ensomme og melankolske stunder. Det tok ham også mange år og mye skriving å komme over at foreldre døde og at han blir skilt fra søsknene. Hans søster var poeten og dagbokskriveren Dorothy Wordsworth.
Universitet, kjærlighet og revolusjon
Wordsworth begynte ved St John's College i Cambridge i 1787. I 1790 besøkte han det revolusjonære Frankrike og støttet den republikanske bevegelsen. Det neste året sluttet han på Universitetet i Cambridge uten å utmerke seg. Hans yngre bror Christopher hadde derimot tatt mastergrad ved Trinity College.
I november dro han tilbake til Frankrike og vandret rundt i Europa til fots, spesielt Italia og Alpene. Han ble forelsket i en fransk kvinne, Annette Vallon, og i 1792 fødte hun deres datter, Caroline. På grunn av pengemangel og den politiske spenningen mellom Frankrike og England reiste han hjem det samme året. Terrorstyret i 1793 fremmedgjorde ham overfor den republikanske bevegelsen og krigen mellom Frankrike og England hindret ham å se Annette og Caroline igjen på flere år. Med freden i Amiens kunne han igjen reise tilbake til Frankrike og i 1802 reiste han sammen med sin søster Dorothy og besøkte Annette og Caroline som han fikk en felles enighet med angående sine økonomiske forpliktelser.
Arent Berntsen
Arent Berntsen (født 12. mai 1610 i Bergen, død 29. desember 1680 i København), med tilnavnet Bergen, var en dansk-norsk topografisk-statistisk forfatter, forretningsmann, godseier, bankier og rådmann i København mm. Selv stavet han fornavnet sitt Arennt. Han er særlig kjent for sin store økonomisk-topografiske beskrivelse av Danmark og Norge, Danmarckis oc Norgis Fructbar Herlighed, en av de viktigste kildene til kunnskap om Danmark-Norge på 1600-tallet.
William Wordsworth
Debut som dikter
Året 1793 så Wordsworth sine første utgivelser med poesi, samlingene An Evening Walk (En kveldstur) og Descriptive Sketches (Beskrivende skisser). Han fikk et legat fra Raisley Calvert i 1795 slik at han kunne fortsette å skrive dikt. Det samme året møtte han Samuel Taylor Coleridge i Somerset. De to dikterne utviklet fort et nært vennskap. I 1797 flyttet Wordsworth og søsteren Dorothy til Somerset, bare noen få kilometer fra hjemmet til Coleridge i Nether Stowey.
Arent Berntsen
Karriere
Arent Berntsen ble født i Bergen. Han kom i sin ungdom i tjeneste hos Axel Juul til Villestrup og senere hos dennes svigerfar, kansleren Christian Friis.
William Wordsworth
Debut som dikter
Sammen skapte Wordsworth og Coleridge (med bidrag fra Dorothy) diktsamlingen Lyrical Ballads i 1798 som ble et betydningsfullt verk for den engelske romantiske bevegelsen og som samtidig var med på å starte den. Et av de mest kjente diktene til Wordsworth, «Tintern Abbey», ble utgitt i dette verket, tilsvarende med Coleridges «Ancient Mariner». I den andre utgaven i 1802 la Wordsworth til et forord som ble sett på som et poetikk for den romantiske bevegelsen. Her drøftet Wordsworth det som han så på som grunnleggende i en ny type diktning, basert på menneskenes ekte språk og som skal unngå den poetiske diksjonen som fantes i det meste av poesien fra 1700-tallet. Wordsworth ga også sin kjente definisjon av poesi i dette forordet: «the spontaneous overflow of powerful feelings from emotions recollected in tranquility».
Arent Berntsen
Karriere
I 1637 var han slottsskriver på Varberg slott. Som mange andre borgerlige i statens tjeneste kombinerte han embedsgjerningen med privat næringsvirksomhet. I 1640 fikk han bevilling på et teglverk ved Varberg og leverte tegl og murstein til fetningene i Varberg og Halmstad. Selv om han var ikke-adelig ble han også eier av en hovedgård i Varberg. 17. januar 1644 forlot han stillingen i Varberg, da han drog med hustru og barn til København, hvor han tok borgerskap.
William Wordsworth
Dikteren fra innsjøene
Wordsworth, Dorothy og Coleridge reiste så til Tyskland. Den harde vinteren 1798–1799 bodde Wordsworth med Dorothy i Goslar, og til tross for stress og ensomhet begynte å skrive på et selvbiografisk stykke som siden ble gitt tittelen The Prelude. Han skrev også flere kjente dikt, blant annet «Lucy-diktene». Han flyttet deretter tilbake til England sammen med Dorothy og bosatte seg ved Grasmere i Lake District. Her hadde han dikteren Robert Southey nært ved. Wordsworth, Southey og Coleridge ble kjent som «innsjødikterne» («Lake Poets»). Gjennom denne perioden dreier mange av diktene hans om tema som død, å holde ut, atskillelse og sorg.
Ole Paus (1846–1931)
Ole Paus (født 24. oktober 1846 i Skien, død 20. mars 1931 på Bygdøy i Aker, nå Oslo) var en norsk jern- og stålgrosserer, fabrikkeier og bankdirektør. Han grunnla jern- og stålgrossistfirmaet Ole Paus (1872), industribedriften Den Norske Hesteskosømfabrik ved Akerselva (1881) og hadde en rekke andre verv i forretningslivet. Han var medlem av direksjonen i Den norske Creditbank 1897–1922 og var administrerende direktør fra 1903. Han var også en av eierne av Christiania Stålverk i perioden 1917–1920.
Bakgrunn
Ole Paus tilhørte «Skiensgrenen» av slekten Paus. Han vokste opp i Skien og var sønn av skipsreder og bankdirektør Christopher Blom Paus og danskfødte Mine Ernst; faren hadde startet forretningskarrieren som medarbeider hos sin eldre bror Knud Ibsen da denne etablerte seg som trelasthandler i Skien i 1825. Ole Paus var fetter til Henrik Ibsen.
Bjørn Erik Stemland
Bjørn Erik Stemland (født 14. mars 1944) er lærer ved Knut Hamsun videregående skole, avdeling Steigen. Han har skrevet det originale manuskriptet til Steigen sagaspill og en rekke andre verker. Han har også vært en stor pådriver til skolens elevutvekslingsprosjekt med Kasama Boys i Zambia. Han er utdannet ved Lærerskolen i Bodø, har studert filosofi ved Universitetet i Oslo, engelsk ved Universitetet i Bergen og musikk ved Bergen lærerhøgskole.
William Wordsworth
Den eldre Wordsworth
I 1802 reiste han og Dorothy til Frankrike for igjen å besøke Annette og Caroline. Senere samme år giftet han seg med en barndomsvenn, Mary Hutchinson. Året etter fødte Mary det første av de fem barna deres, John. Dorothy fortsatte å bo hos ham og ble en nær venn med hustruen. Både Coleridges helse og forholdet hans til Wordsworth begynte å vise tegn på å svekkelse i 1804. Det var året Wordsworth ble venn med Southey. Da Napoleon ble keiser i Frankrike, sluttet Wordsworth å regne seg som liberal, og ble konservativ.
Tuft kirke
Tuft kirke (Tupta kirkja) er en langkirke reist av rød teglstein og ble innviet 20. september 1880, etter at det ved kgl. res. av 6. mai 1876 ble bestemt å bygge ny kirke til erstatning for Tuft stavkirke fra middelalderen. Den nye kirken har i likhet med stavkirken lengdeaksen sin i sørvestlig–nordøstlig retning. Den ble reist på sørvestsiden av den gamle kirkegården i Hvittingfoss, i nåværende Kongsberg kommune i Viken. Samtidig med at den nye kirken sto klar, ble den gamle stavkirken ble revet.
Arent Berntsen
Karriere
Fra 1650 eide han en god del jordegods i Helsingborg og Malmøhus len. Under krigen 1658–1659 ofret han store summer til fedrelandets beste, både ved å utruste kapere og ved å gi kongen lån. Han kjøpte opp eiendom i Ny København og oppførte en rekke bygninger som han selv leverte sten til. Han oppførte bl.a. to gårder ved Hallandsås (Kongens Nytorv), hvor Erichsens palæ (Handelsbanken) ligger, og bebodde den ene til sin død.
William Wordsworth
Den eldre Wordsworth
I 1807 ble hans Poems in Two Volumes gitt ut. Inkludert der var «Ode: Intimations of Immortality from Recollections of Early Childhood». Til da var Wordsworth bare offentlig kjent for Lyrical Ballads, og han håpet at denne samlingen ville sementere ryet hans, men mottakelsen ble lunken. For en tid var han og Coleridge ellers fjernere fra hverandre på grunn av opiumsmisbruket til den sistnevnte.
To av barna hans, Thomas og Catherine, døde i 1812. Året etter flyttet han til Rydal Mount i Ambleside, der han bodde resten av livet. I 1814 ga han ut The Excursion som andre delen av den tredelte The Recluse. Han hadde ikke fullført første og tredje delen, og klarte aldri å gjøre det. Men han skrev et poetisk prospekt til The Recluse der han sette opp strukturen og formålet med diktet. Prospektet inneholdt noe av Wordworths mest berømte linjer om samholdet mellom menneskesinnet og naturen:
Arent Berntsen
Danmarckis oc Norgis Fructbar Herlighed
Det verk som har gjort Arent Berntsens navn særlig kjent, er det skrift han utgav i 1656 med tittelen Danmarckis oc Norgis Fructbar Herlighed, som foruten en utførlig beskrivelse av Danmark og Norge inneholder mangfoldige opplysninger om jordbruksforholdene, særlig om beregningen av jordegods ved kjøp og salg, mål og vekt og lignende, hvilket gjør dette skriftet til en uunnværlig håndbok for enhver som vil studere 1600-tallets kulturhistorie.
Familie
I 1639 ble han gift med Karen Arentsdatter, og etter hennes død 1. september 1652 ektet han Mette Lauritsdatter (død 1696). I sine to ekteskap hadde han 17 barn. Kunnskapen om hans etterkommere er noe begrenset; et av hans oldebarn (fra første ekteskap) var sorenskriver i Øvre Telemark Hans Pedersson Paus, da nemlig sønnen Herman Arentzen (1647 Varbjerg i Götaland, dengang i Norge-98 Ølsted),1676 sogneprest til Ølsted i Danmark, ble gift med Gundel Sørensdatter May, en datter av Søren Nielsen May (ca. 1612 Helsingborg i Sverige-79 Holbæk), 1607 prest i Holbæk, sogneprest 1633 og prost i Merløse herred 1652 (gift 1. gang med Maren Bertelsdatter[+ 1642 Holbæk]) og 2. hustru Cathrine Pedersdatter Motzfeldt (1616 København-76 Holbæk), en søster av Maria (Molly) Motzfeldt (1613/14-93), som i ekteskap med Joachim Schumacher (1604 Bergedorf-50), vinhandler i København, ble mor til Peder Griffenfeld og Albert Gyldensparre. Og Gundel MAYS søster, Maren Sørensdatter Maj (May) (+ 1677 i Odense), ble gift med Ludvig Stoud (L. Ottosen Stud) (1649 Bergen-1705 Kristiansand), biskop i Kristansand (mor: Cathrine Ludwigsdatter Munthe), med hvem hun ble stammor for slekten Stoud i Norge.
Ole Paus (1846–1931)
Bakgrunn
Han gikk på Skiens latinskole, og studerte deretter i Lübeck. Etter å bodd i Tyskland og England i flere år slo han seg ned i Christiania.
Tuft kirke
Kirkestedet
Kirkestedet ligger cirka 1 kilometer nord for tettstedet Hvittingfoss og adkomst dit går via fylkesvei 32 (Tuftveien) og den lokale Kirkeveien.
Tuft omtales første gang i et middelalderdiplom datert 8. mars 1366 (DN III:349), der blant annet Torir Paalsson nevnes som prest på Tuft i Sandsvær («.. . [Þhorer] Paalsson præstar a Tuft»). Likeledes nevnes kirken i biskop Eysteins jordebok som Tupta kirkja under Vestfoldár prófastdœmi (Vestfold prosti), tidvis også benevnt som Túnsberg prófastdœmi (Tunsberg prosti), for perioden 1398–1401.
Etter reformasjonen i Norge er det gjort flere forsøk på å nedlegge eller slå sammen Tuft sogn (menighet) med Komnes sogn. I så måte ble kirken her nedlagt i 1624, og de to kirkeklokkene og døpefonten som fantes her ble overført til Komnes kirke. I 1636 bestemte imidlertid bispen at Tuft kirke skulle gjenoppta tjenesten og tillegges 8 årlige gudstjenester. I 1639 måtte derfor Komnes tilbakeføre døpefonten, men klokkene gikk tapt. Forslag om nedleggelse og sammenslåing kom opp igjen i både 1770-årene og på 1800-tallet, men ble det avvist av menigheten.
Kirkebygget
Klokkestua, som har to spissbuede høye, men smale lydglugger på tre av tårnets fire sider, er beskikket med to kirkeklokker, støpt hos Olsen Nauen Klokkestøperi ved Tønsberg i 1905 (klokkestøperiet het O. Olsen & Søn den gang). Begge klokkene bærer inskripsjonen «''Gave til Tuft kirke fra Chr. Fosnes 1905''». Den største av dem måler 63 cm i diameter og er 81 cm høy. Den minste måler 56 cm i diameter og er 51 cm høy.
Da kirken var ny fikk den et nytt 4 stemmers pipeorgel med én enkel manual, bygget av den tyske orgelbyggeren Albert Hollenbach (1850–1904) i 1881. Hollenbach-orgelet ble solgt videre til Øvrebø kirke i Vennesla i 1913, samtidig med at et nytt pipeorgel bygget av Olsen & Jørgensen (som i 1925 ble til J. H. Jørgensen Orgelfabrik ) ble installert i kirken på Tuft. Dette ble forært kirken av O. Lia og Pauline Fosnæs og var i bruk inntil et nytt orgel, med 2 manualer og 14 stemmer ble installert i der i 2002. Det nye pipeorgelet (opus 558 i rekken) ble bygget av Bruno Christensen & Sønner Orgelbyggeri i Danmark samme år som det ble installert. Innvielseskonserten med det nye orgelet sto 20. september 2002.
Alterringen er rund og knefallet har grått skinntrekk. Alter og altertavle er oppført i ett. Altertavlen er nygotisk med spissbueformer og andre arkitektoniske detaljer. Døpefont er et kalkformet snekkerarbeid med 8-kantet grunnflate. Prekestolen har 8-kantet grunnflate og fem fag, samt ett dobbeltfag mot veggen. Fyllingene er høye og smale med spissbuemotiv. Kirkerommet har galleri og benker med stående fyllinger i ryggen. Vangene er skåret liljemotiv øverst.
Ole Paus (1846–1931)
Forretningsmann
Han grunnla i 1872 jern-, stål- og metallgrossistfirmaet Ole Paus (senere Pausco) og i 1881 etablerte han sammen med sine brødre Christian og Karl L. Paus Den Norske Hesteskosømfabrik, som ble en av Christianias større industribedrifter. Firmaet kjøpte i 1885 det tidligere Foss Spinderi av Thorvald Meyer og medeiere og hadde fabrikkanlegg i Thorvald Meyers gate 1 ved Akerselven; «Hønse-Lovisas hus» (Sandakerveien 2) hørte også til fabrikkanlegget. Firmaet var medlem av Akerselvens Brugseierforening. I 1883 åpnet firmaet filial i London og bygget fabrikk i Hamburg. Per 1889 hadde firmaet 158 ansatte i Christiania.
Avatsjabukta
Avatsjabukta (russisk: Авачинская губа eller Авачинская бухта) er ei bukt i Stillehavet på sørøstkysten av Kamtsjatkahalvøya i Russland. Bukta er 24 km lang og 3 km bred på det smaleste punktet ved åpningen, med en maksimal dybde på 26 meter.
Ole Paus (1846–1931)
Forretningsmann
I 1916 ble Den Norske Hesteskosømfabrik omdannet til et aksjeselskap med en aksjekapital på en million kroner; selskapet annonserte samtidig at det aktet å utvide bedriften og bygge elektrisk smelteverk for stål. I 1917 kjøpte han Christiania Stålverk sammen med verkseier Harald Jensen, direktør Harald Boe og fabrikkeier Halvor John Schou fra de tidligere eierne grosserer H.P. Krag, kammerherre H. Mathiesen, bankier V. Plahte og godseier H. Wedel-Jarlsbergs arvinger for 1 250 000. Hans sønn konsul Thorleif Paus og hans bror Karl Paus ble medlemmer av direksjonen. Stålverket planla å gjøre Norge selvforsynt med stål med en årsproduksjon på 50 000 tonn og det ble gjennomført en kapitalutvidelse med 15 millioner. Midt i byggingen sluttet imidlertid første verdenskrig, og stålverket gikk konkurs i 1920. Den Norske Hesteskosømfabrik endret navn til A/S Den norske Hesteskofabrik i 1925; i 1926 ble virksomheten og maskinene solgt til Sarpsborg-firmaet De forenede norske hesteskofabrikker, mens eiendommene ved Akerselven ble tatt i bruk til andre formål.
Avatsjabukta
Elva Avatsja renner inn i bukta. Havnebyen Petropavlovsk-Kamtsjatskij og den lukkede byen Viljutsjinsk ligger langs breddene av bukta.
Ole Paus (1846–1931)
Forretningsmann
Ole Paus var formann for Jernforeningen fra 1910 til 1918. Han var medlem av direksjonen i Den norske Creditbank (nå DNB) fra 1897 til 1918, fra 1903 til 1918 som en av tre administrerende direktører; etter at direksjonen ble avløst av et styre var han nestformann i styret fra 1918 til 1922. Han var også medeier og styremedlem i Realbanken (Kristiania Hypothek- og Realkredit-Bank). Han var også medlem av bystyret i Christiania, styremedlem i Christiania Handelsstands Forening, formann for Morgenbladets representantskap og medlem av Femtimannsutvalget. Han var også medlem av representantskapet i Akers mekaniske verksted. Han var blant de forretningsmennene som engasjerte seg i utbyggingen av telefoni i Norge, opprinnelig i privat regi; han var medlem av representantskapet i Kristiania Telefonselskab og deltok i etableringen av Norsk Landstelefonforening. I 1892 ble Ole Paus sammen med maleren Otto Sinding utnevnt i statsråd til medlemmer av komiteen for Verdensutstillingen i Chicago året etter. I 1929 var han en av 53 millionærer i daværende Aker kommune (som omfattet hjemstedet Bygdøy og store deler av det moderne Oslo).
Det syrisk-ortodokse knanaya-erkebispedømmet
Det syrisk-ortodokse knanaya-erkebispedømme i den indiske delstaten Kerala er erkebispedømmet som er ansvarlig for samtlige knanayakristne av syrisk-ortodoks konfesjon. Erkebispedømmet har sitt sete i Chingavanam i Kerala, der de fleste knanayakristne bor, men omfatter også syrisk-ortodokse knanayakristne i andre deler av India og i andre land. Erkebispedømmets omfang er altså ikke geografisk definert, men etnoreligiøst, og overlapper derfor med de andre bispedømmene av den syrisk-ortodokse kirke av Malankara. Totalt er erkebispedømmet ansvarlig for om lag 100 000 troende.
Erkebispedømmet ledes av en erkebiskop (per 2011 Mor Sevarios Kuriakose), som får hjelp fra tre hjelpemetropolitter. Av disse er en ansvarlig for Kallisserry-regionen, en for Ranni-regionen, og en for Nord-Amerika og Europa.
Historie
De knanayakristne er en nokså lukket etnoreligiøs gruppering som har en om lag 1700 år lang historie i Kerala. En drøy tredjedel av knananittene, som de også heter, hører til den syrisk-ortodokse kirke av Malankara, som ble til gjennom en union med patriark Abdul Masih I av Antiokia i 1665. Knananittene hadde sine egne kirker or prester innenfor den syrisk-ortodokse kirken av Malankara. Etter disse prestenes ønske opprettet patriark Ignatius Abdulla II i 1910 et eget bispedømme for knananittene. Bispedømmets første biskop var Mor Sevarios Geevarghese. Bispedømmet hadde ved grunnleggelsen ni menigheter. I dag omfatter det over hundre kirker, hovedsakelig i Kerala, men også i andre land, spesielt USA, Canada og Storbritannia.
Tuft kirke
Kirkegården
Kirkegården er middelaldersk og omgitt av en mur av naturstein, med inngang i sørøst gjennom en smijernsport med portstolper av granitt. Den er utvidet flere ganger, i nyere tid blant annet i 1880, 1911, 1949, og 1959. Et gravkapell i pusset murverk ble oppført på kirkebakken, sørøst for kirken. Det ble utvidet 1972. I 2015 ble det også oppført ei kirkestue der.
Ole Paus (1846–1931)
Forretningsmann
Ole Paus var gift med Birgitte Halvordine Schou (1848–1923), som var kusine til industrimannen Halvor Schou. De var foreldre til Martha Marie Paus (f. 1876), gift med adelshistorikeren Otto von Munthe af Morgenstierne, stålgrosserer Christopher Blom Paus (1878–1959), godseier og generalkonsul i Wien Thorleif Paus (1881–1976), og Else Margrethe Paus (f. 1885), gift med den fjerne slektningen grosserer Nicolay Nissen Paus. Blant Ole Paus' barnebarn var general Ole Paus, stålgrosserer Per Paus, gift med Hedevig Wedel-Jarlsberg, og Lucie Paus, gift med Axel Løvenskiold. Han var oldefar til visesangeren Ole Paus, skipsreder og investor Christopher Paus og investor Peder Paus. Blant Ole Paus' etterkommere er også komponisten Marcus Paus samt Olympia og Pontine Paus, medeiere i Wilh. Wilhelmsen.
Ole Paus eide bygården Pilestredet 28, der han selv bodde i tredje etasje med familien frem til 1907. Hans foreldre flyttet til Christiania etter bybrannen i Skien og bodde ved slutten av 1800-tallet i første etasje i samme bygård. I mai 1895 feiret foreldrene Christopher og Mine sitt gullbryllup hjemme hos sønnen Ole i Pilestredet. Henrik Ibsen var blant gjestene, og det var siste gangen Ibsen møtte større deler av familien. En av gjestene, kammerherre Herman Leopold Løvenskiold, inviterte under selskapet Ibsen til å besøke Fossum i Skien; Ibsen kom imidlertid aldri til å besøke Skien igjen.