cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ny-Ålesund
Flyferd til Nordpolen
Den 21. mai 1925 startet de to flybåtene fra Ny-Ålesund. På «N 25» var Hjalmar Riiser-Larsen flyger, Roald Amundsen navigatør, og Karl Feucht mekaniker. På «N 24» var Leif Ragnar Dietrichson flyger, Lincoln Ellsworth navigatør og Oskar Omdal mekaniker. De landet på 87° 44' nord og hadde store vanskeligheter med å komme i lufta igjen. «N 24» var skadet og måtte etterlates. Først 15. juni hadde de fått laget en provisorisk startbane på 500 meter på isen der de maktet å ta av med «N 25» med alle seks om bord. De landet samme dag i Brennevinsfjorden på Nordaustlandet. Stedet fikk navnet Amundsenodden og området ble navngitt Dornier-Walflya. Selfangstskuta «Sjøliv» fra Balsfjord var i området og reddet Amundsen og hans menn tilbake til Ny-Ålesund.
Luftskipet «Norge»
I 1926 gjorde Amundsen et nytt forsøk på å nå Nordpolen med luftskipet «Norge». Luftskipet var tegnet og bygget av den italienske ingeniøren Umberto Nobile. Nobile førte luftskipet fra den italienske hovedstaden Roma til Ny-Ålesund. I forkant hadde det blitt bygd en luftskiphangar på 3 740 kvadratmeter og en fortøyningsmast. Luftskipet forlot Ny-Ålesund 11. mai 1926 med en besetning på 16. Sponsoren Lincoln Ellsworth var med som navigatør, Jacob Bjerknes var ekspedisjonens meteorolog og Oskar Omdal var mekaniker. «Norge» passerte den geografiske nordpol neste dag kl 2.20. Ferden fortsatte videre til Teller i Alaska hvor de landet 13. eller 14. mai.
De tre ekspedisjonene som hevdet å ha nådd Nordpolen før «Norge» er alle omdiskutert. Det gjelder ekspedisjonene til amerikanerne Richard E. Byrd og Floyd Bennett som startet noen få dager før «Norge» fra Ny-Ålesund med et Fokker-fly. De andre ekspedisjonene er de til Frederick Cook i 1908 og Robert Peary i 1909. Hvis ingen av disse nådde Nordpolen, ledet Amundsen både den første ekspedisjonen som nådde Nordpolen og den som nådde Sydpolen. Udiskutabelt er det at Amundsen og rormann Oscar Wisting var de to første i verden som nådde begge polpunktene.
Jarle Rosseland
Rosseland lager ofte sine bilder i serier (eller billedsuiter), som «Livets tre»-seriene, Vinland-serien og Viking-suiten.
Rosseland har hatt en rekke utstillinger i Norge, Europa, Asia, USA og Canada. Han har stilt ut på nasjonalmuseer i flere land og er innkjøpt av Nasjonalgalleriet, Norsk kulturråd, Riksgalleriet, Oslo, Oslo kommunes samlinger og Bergen Billedgalleri. I 2006 utformet han diplomet til Nobels fredspris.
Ny-Ålesund
Luftskipet «Italia»
Etter nordpolferden oppstod det en dyp uenighet mellom Roald Amundsen og Umberto Nobile. De hadde forskjellige oppfatninger av sine respektive roller som ekspedisjonens leder og om hvem som hadde æren for ferden. I 1928 planla Umberto Nobile fem arktisekspedisjoner med luftskipet «Italia» med Ny-Ålesund som utgangspunkt.
Den første turen startet 11. mai, men etter åtte timer returnerte luftskipet på grunn av problemer med ising og kontrollsystemene. 15. mai startet en 4 000 km lang flytur til det da uannekterte Nikolai IIs land, hvor det ble samlet inn meteorologiske-, magnetiske- og geografiske data.
Den tredje ferden startet 23. mai fra Ny-Ålesund og 24. mai kl 00:24 nådde luftskipet Nordpolen. Nobile hadde tenkt å fire ned vitenskapsmenn på polpunktet, men forverrede værforhold gjorde at de returnerte to timer senere. 25. mai havarerte luftskipet på Nordaustlandet og en av verdens største internasjonale polarredningsaksjoner ble igangsatt. Flere nasjoner deltok i forsøket på å finne og redde Nobile og hans menn. En av dem som sa seg villig til å delta i leteaksjonen var Roald Amundsen, som fikk flybåten «Latham» til disposisjon av Frankrike. «Latham» med et mannskap på syv forlot Tromsø 18. juni 1928. Et par timer etter avreisen oppfanget en kullbåt fra Svalbard svake nødsignaler som ble antatt å komme fra «Latham». Det er antatt at flyet ble tvunget ned som følge av dårlig vær, og havarerte i nærheten av Bjørnøya. Da det senere drev inn noen vrakdeler, en flottør og en bensintank, og det ble bekreftet at disse stammet fra «Latham», kunne en ikke lenger håpe på at Amundsen hadde berget seg i land et eller annet sted i Ishavet. Bensintanken viste tegn til å ha blitt forsøkt reparert, og dette kan tyde på at noen har overlevd landingen. Hva som egentlig skjedde er fortsatt ubesvart.
Besetningen på luftskipet Italia ble reddet av en russisk isbryter og av svenske og finske fly. Av en besetning på 17 døde åtte og ni overlevde, deriblant Nobile. Totalt deltok tyve fly, fjorten skip og 1 400 mennesker fra seks nasjoner i redningsaksjonen.
Telegrafstasjonen
Ny-Ålesund fikk trådløs telegrafstasjon i 1918. Gruveselskapet Kings Bay var avhengig av kommunikasjon med verden utenfor og med en trådløs telegrafforbindelse ble forretningene langt mer effektive enn med post. Sikkerheten ble også bedre, for arbeidet i gruvene var risikofylt. Det var ofte ulykker, og da var telegrafen god å ha. Telegrafstasjonen var eid av Kings Bay, men var underlagt en del retningslinjer fra Norges Telegrafvæsen for priser, utstyr, opplæring og tilgjengelighet.
Telegrafstasjonen var sentral under Amundsens ekspedisjoner i 1925 og 1926. Da Nobile og luftskipet «Italia» forsvant på veg mot Nordpolen i 1928, dro blant andre Amundsen ut med flyet «Latham 47» for å lete etter luftskipet. Flyet med Amundsen forsvant og er aldri blitt funnet. Telegrafen i Ny-Ålesund var det siste stedet som hørte livstegn fra «Latham 47» og Roald Amundsen.
Telegrafstasjonen sto ferdig restaurert våren 2014. Inne på stasjonen har Telemuseet laget en utstilling og nettside fra stasjonens levetid fra 1918 til 1964.
Etablering av fiskeristasjon
I seks år, fra 1873 til 1883, var det omfattende torskefiske rundt Spitsbergen, men sommeren 1883 vendte fiskeflåten på 18 båter tomhendt tilbake til fastlandet. Etter femti år vendte torsken tilbake til bankene utenfor Spitsbergen og i 1935 ble det etablert en forsyningsbase for fiskerne i Ny-Ålesund. Handelsdepartementet bevilget 20 000 kroner til drift av stasjonen. Kings Bay Kull Companys åtte mann solgte salt, proviant, bunkers, verkstedtjenester og andre forsyninger til fiskerne. I tillegg ble et lite trandamperi anlagt. Forsyningsstasjonen var populær blant fiskerne, men første driftsår endte likevel med et underskudd. For 1936-sesongen bevilget departementet 50 000 kroner og Kings Bay Kull Company hadde fjorten mann ansatt. Et hundretalls fiskebåter oppnådde god fangst i de første årene. Fra 1936 var fisket ujevnt og departementet innstilte støtten fra 1937. Skipsreder Jacob Kjøde drev stasjonen videre til 1939, da den ble lagt ned på grunn av mangel på torsk på fiskefeltene utenfor.
Andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ble alle beboerne på Svalbard evakuert. Befolkningen i Ny-Ålesund ble først transportert til Longyearbyen for deretter å bli fraktet til Skottland med «Empress of Canada». Kraftstasjonen, radiomasten, jernbanespor og gruveinnganger i Ny-Ålesund ble ødelagt for å hindre tyskerne i å ta noe av det i bruk.
Gjenopptagelse av gruvedriften
Etter andre verdenskrig var etterspørselen etter kull høy og prisene gode. Gruvedriften i Ny-Ålesund ble gjenopptatt i 1945 og i løpet av få år kom produksjonen opp i 60 000 tonn, men driftsforholdene var vanskelige med gassutvikling og lekkasjer i gruvesjaktene.
I 1948 ble Ny-Ålesund rammet av den første gruveulykken, som kostet 15 mennesker livet. Til sammen seks eksplosjonsulykker krevde 82 menneskeliv. Modernisering, sikkerhetstiltak og nye anlegg skulle minske risikoen. I 1961 hadde den norske stat investert til sammen 21,7 millioner kroner. Opptrappingen i Ny-Ålesund kom imidlertid på et uheldig tidspunkt, da prisene på kullmarkedet falt kraftig i 1957.
Kings Bay-saken
Den endelige avviklingen av kullutvinningen skjedde i 1963, etter den store gruveulykken 5. november 1962 i Esthergruven. Ulykken krevde 21 liv og for 11 av disse ble gruven en gravplass. I perioden 1946 til 1962 hadde i alt 76 mennesker mistet livet i gruvene. I 1963 ble Ny-Ålesund forlatt. Den offentlige debatten etter ulykken var ladet. I Stortinget ble det fremmet et mistillitsforslag mot regjeringen Gerhardsen av Sosialistisk Folkeparti og de ikke-sosialistiske partiene fordi man mente at sikkerheten ikke var godt nok ivaretatt. Einar Gerhardsen og hans regjering gikk av 28. august 1963 og ble etterfulgt av koalisjonsregjeringen til John Lyng, en regjering som ble felt under en måned etter tiltredelsen, som følge av et mistillitsforslag fra Sosialistisk Folkeparti og Arbeiderpartiet.
Etter gruveulykken i 1962 ble det satt i gang landsomfattende innsamling til de etterlatte. Selskapet hadde i 1958 opprettet Kings Bay Dødsskadefond, og Arbeiderforeningen hadde tegnet ulykkesforsikring for medlemmene. Rikstrygdeverket utbetalte årlige pensjoner til ni enker og 23 barn under 18 år etter ulykken i -62.
Senter for arktisk forskning
I 1964 ble bygningene utleid til Norges Teknisk-Naturvitenskapelige Forskningsråd, som på vegne av Den europeiske romfartsorganisasjonen (ESRO) bygget og drev en telemetristasjon. Telemetristasjonen var på plass i 1967 og stasjonen i Ny-Ålesund var en av fire i ESROs nettverk. Dataene ble ikke analysert og bearbeidet i Ny-Ålesund, men sendt annenhver uke til Darmstadt i Tyskland. Telemetristasjonen ble nedlagt i 1974. I 1966 startet Nordlysobservatoriet i Tromsø med aktiviteter, og i 1968 installerte Norsk Polarinstitutt seg i en av Ny-Ålesunds bygninger. Men virksomheten i Ny-Ålesund var likevel liten og i sesongen 1974/1975 overvintret bare syv mann, to var tilknyttet Norsk Polarinstitutts forskningsstasjon og fem var vaktmannskap og ansvarlig for vedlikehold på vegne av Kings Bay Kull Company.
Betydelige midler fra EUs rammeprogrammer går til forskningen i Ny-Ålesund. Fra 1997 til 2002 hadde fem institusjoner i Ny-Ålesund EU-status som "large scale facility" (LSF). Aktørene som er med i programmene forplikter seg til å tilby infrastruktur i et uforurenset, nesten uberørt område, til EU-finansierte forskere.
Ønske om prøveboring etter gull
Store Norske Spitsbergen Kulkompani søkte i 2002 om å få gjennomføre prøveboringer etter gull i Svansen-området, ca. 18 km fra Ny-Ålesund. Bakgrunnen for prøveboringsønsket var at prøver fra 1988 har påvist at det er gullforekomster i området, hvor en 11 kilometer lang struktur er spesielt interessant. Overflateprøver viste 10 gram gull per tonn over store områder, noe som er relativt høyt.
Store Norske Spitsbergen Kulkompani hadde tidligere levert inn en søknad om prøveboring etter gull, men denne ble nektet behandlet før en konsekvensutredning var gjennomført. Utredningen konkluderte med at de miljømessige og samfunnsmessige konsekvensene av prøveboringen er ubetydelige. Konsekvensutredningen ble deretter sendt på høring, hvor høringsuttalelsene stort sett var negative. Motstanden var begrunnet ut ifra at drivverdige funn ville føre til økt aktivitet og dermed økt forurensning av luften, som ikke er forenlig med forskningsprogrammene som overvåker luften i Ny-Ålesund. I tillegg mente flere at utredningen var mangelfull.
På tross av sterke protester fra det internasjonale forskermiljøet, ga Sysselmannen på Svalbard i juni 2003 Store Norske Spitsbergen Kulkompani tillatelse til å påbegynne prøveboring etter gull ved Svansen på visse vilkår. Sysselmannens vedtak ble påklaget til Miljøverndepartementet av Kings Bay AS og samarbeidsorganet for de utenlandske og norske institusjonene som driver forskning i Ny -Ålesund (NySMAC). Hvorpå miljøvernminister Børge Brende 9. januar 2004 trakk tilbake tillatelsen på bakgrunn av luftutslippene fra prøveboringsaktiviteten vil kunne ha negativ innvirkning på forskningsaktiviteten i Ny-Ålesund, og da spesielt målingene av langtransportert luftforurensning ved forskningsstasjonen.
Giovanni Paolo Pannini
Paolo Giovanni Pannini eller Panini (født 17. juni 1691 i Piacenza, død 21. oktober 1765 i Roma) var en italiensk maler og arkitekt, hovedsakelig kjent som vedutista («utsiktsmaler»). Som ruinmaler var han en romantikkens foreløper.
Bakgrunn, utdannelse
Som ung mann utdannet Pannini seg i sin fødeby Piacenza som scenograf. Muligens var han elev av Francesco Galli Bibiena. I 1711 flyttet han til Roma, hvor han studerte tegning med Benedetto Luti.
Kunstner
I Roma ble han berømt som palassdekoratør. Blant hans arbeider var Villa Patrizi (1718–1725) og Palazo de Carolis (1720).
Som maler er Pannini mest kjent for sine utsikter over Roma, hvor han hadde en særlig interesse for byens antikviteter. Blant hans mest berømte verker er «L'interno del Pantheon» og hans vedute – malerier av gallerier med utsikter fra Roma. De fleste av hans verker, spesielt de av ruiner, har karakter av capriccio-temaer.
I 1719 fikk Pannini adgang til Congregazione dei Virtuosi al Pantheon. Han underviste i Roma i Accademia di San Luca og Académie de France, hvor han påvirket Jean-Honoré Fragonard. Hans atelier innbefattet Hubert Robert og hans sønn Francesco Panini. Hans stil kom til å påvirke andre vedutisti, så som hans elev Antonio Joli, så vel som Canaletto og Bernardo Bellotto, som forsøkte å tilfredsstille besøkeres behov for malte postkort som forestilte italienske omgivelser.
Han planla også festligheter, som for eksempel i 1729 til feiringen av den franske tronfølger (dauphin) for kardinal Melchior de Polignac, og i 1745 fof dauphinens bryllup. Av de øvrige palassutsmykninger han var med på kan nevnes i 1722 Quirinalpalasset for pave Innocens XIII, 1721/22 Seminario Romano for kardinal Giambattista Spinola.
To malerier av klassiske kolonnebygninger, delvis i ruiner er utstilt på Nasjonalmuséet i Stockholm. Pannini er for øvrig representert i de fleste større gallerier i Europa og USA.
Rhakotis
Rhakotis, eller Râ-Kedet, var det opprinnelige navnet på byen Alexandria ved den nordlige kysten av Egypt, før den ble døpt om og grunnlagt som en ny by av Aleksander den store. Nye funn viser derimot at Alexander ikke var grunnlegger av Alexandria, men derimot en renovatør. Byen kan, ifølge arkeologer, ha eksistert i to årtusener før den ble erobret. Alexandria ble planlagt og konstruert av Dinokrates, en erfaren gresk arkitekt og byplanlegger fra Rodos, som utviklet den nye byen etter den hellenistiske arkitektturstilen, en stil som var populær i den greske verden på denne tiden. Den nye infrastrukturen var så stor at byen absorberte den gamle fiskerlandsbyen Rhakotis. Denne gamle bosettelsen er fortsatt grunnmur for byens sentrum, og kalles Kom-El-Dikka.
Omfattende maritime, arkeologiske undersøkelser i havnebassenget utenfor Alexandria, som startet i 1994, har avslørt mange detaljer om Rhakotis før Alexander satte sine føtter i Egypt.
Pygaera timon
Pygaera timon er en sommerfugl som tilhører familien tannspinnere (Notodontidae). denne brokete arten finnes ikke i Norge, men den forekommer i det sørlige Finland og i et lite område i Småland i Sverige.
Utseende
En middelsstor (vingespenn 35 – 44 mm), kraftig, brun spinner. Den brun-brokete fargen er ganske karakteristisk for denne arten. Hodet er middels stort, antennene er fjærformede hos begge kjønn, lengst og bredest hos hannen. Kroppen er kort og kraftig. Brystet er lyst brungrått med en timeglass-formet, sjokoladebrun tegning i midten. Bakkroppen er tett kledt med middels lange, brune hår. Forvingen er trekantet med buet ytterkant og markerte vingespisser. Den er brun med et bredt, en tanke mørkere tverrbånd (med uregelmessige kanter) i midten. Nær roten er det fire mørkebrune flekker som til sammen danner et siksak-tverrbånd. Ved fremkanten nær spissen er det to hvite flekker, mellom disse en mer eller mindre tydelig, brunoransje flekk. Bakvingen er brun med et smalt, lyst tverrbånd. Larven er lang og tynn, gråbrun, og ligner sterkt på en kvist. Den har en pukkel på det fjerde kroppsleddet og noen lyse børster langs kroppssidene som virker som et "skjørt" som visker ut larvens skygge og dermed gjør den mye vanskeligere å oppdage.
Levevis
Larvene lever på osp (Populus tremula), og denne arten finnes nesten bare i eldre ospeskoger. De voksne spinnerne flyr om natten i mai – juni, og hannene kommer gjerne til lys. Trolig holder de seg mest oppe i kronene på ospetrærne. Etter paringen legger hunnen 150 – 200 egg i smågrupper på ospeblader. Larvene er svært godt kamuflerte når de sitter på ospekvister. En ganske uvanlig egenskap er at larven ser ut til å kunne forandre fargen på hemolymfen (blodet) sitt slik at den gir best mulig kamuflasje på ulike underlag – grønn når den sitter på et blad og mørk rødaktig når den sitter på en kvist. Når larven er utvokst i august, spinner den sammen to blader og lager en kokong av silke mellom disse, der den forvandler seg til en puppe. Kokongen faller ned på bakken med løvfellingen om høsten, og puppen overvintrer før den klekkes neste vår.
Utbredelse
Pygaera timon er en sjelden, østlig art i Norden, men forekommer noenlunde vanlig i den sørlige delen av Finland. I Sverige finnes den bare i et lite område i det østlige Småland. Ellers forekommer den fra Tsjekkia og Polen østover gjennom Russland til Stillehavet i Øst-Sibir og det nordlige Kina.
Jacob Endregaard
Jacob Endregaard (født 1. oktober 1881, død 2. oktober 1984) var en norsk operasanger (baryton). Han hadde sin utdannelse hos John Forsell i Stockholm. Debuten fant sted i Kristiania i 1901. Endregaard spilte også inn akustiske 78-plater på merket Gramophone for Brødrene Johnsen A/S.
Sjabuót
Sjabuót eller sjavuót (fra hebraisk, šā b u‘ō t ), også kalt ukefesten eller jødisk pinse, er en jødisk høytid som finner sted syv uker (49 dager) etter pesach (påske). På det religiøse planet er sjabuót en feiring av at Moses tok imot Toráen fra Gud på Sinaifjellet — men sjabuót er også en innhøstingsfest for blant annet hvete, og feires derfor når hveten er moden.
Sjabuót blir også feiret i løpet av en dag i det moderne Israel, i samaritansk religion, i karaittisk jødedom, i reformjødedom, men og ofte også i rekonstruksjonistisk jødedom. I konservativ og ortodoks jødedom og annen tradisjonell jødedom utenfor Israel feires en sjabuot i to dager. Tradisjonelt blir Ruts bok i den hebraiske Bibelen (Det gamle testamente) lest under feiringen.
Cogentrix Richmond kullkraftverk
Cogentrix Richmond kullkraftverk er et kullkraftverk nær Richmond, delstaten Virginia i det østlige USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 230 MW, fordelt på 4 blokker / turbiner. Operatør er energiselskapet Cogentrix Co.
Anlegget ble bygget ut i årene omkring 1990–1992. Brenselkilden er sub-bitumenøst kull. Utslippene av CO2 i 2006 var totalt 2.336.309 tonn.
Grip
Grip er en øygruppe beliggende i Atlanterhavet omkring 12 km nordvest for byen Kristiansund og 20 km sydvest for Smøla. Hovedøya Gripsholmen, også kalt Gripholmen og oftest bare Grip, er sammen med holmen med Grip fyr de eneste med bebyggelse.
Naturforhold
Øygruppen Grip ligger værhardt til i havet rundt tolv kilometer nord-nordvest for Kristiansund. Grip har to havner, en på nordsiden og en ny og større på sørsiden av øya. I dag er det for det meste havnen på sørsiden som brukes. Denne er også mindre utsatt for vær og vind enn havnen nå nordsiden. Grips største «øyer» eller holmer er Gripsholmen med bebyggelsen og kirka, hvis høyeste punkt er 11 moh., Grønningen og Moholmen. Andre kjente er Bratthårskollen med fyret og Inngripan med uværsskuret.
Det finnes ikke grunnvann eller naturlige vannansamlinger på Grip, så ferskvann er mangelvare. Befolkningen samler derfor opp regnvann og drar til Kristiansund for å vaske klær. For å spare ferskvann går toalettet i Gripkroa på sjøvann. Det går ikke strømkabel ut til Grip, så strøm produseres av en egen kraftstasjon.
Kulturminner
Grip er også kjent for sitt historiske minnesmerke Grip stavkirke, en kirke som ble bygd en gang på 1400-tallet.
Afghanistan under Sommer-OL 2012
Afghanistan deltok i Sommer-OL 2012 i London som ble arrangert i perioden 27. juli til 12. august 2012. Seks utøvere, fem menn og en kvinne deltok i fire sporter, friidrett, taekwondo, judo og boksing. Det var trettende gangen Afghanistan deltok i et sommer-OL, de kom på delt syttiniendeplass med en bronsemedalje. Taekwondoutøveren Nesar Ahmad Bahave var landets flaggbærer under åpningsseremonien. Utøverne Rohullah Nikpai og Nesar Ahmad Bahave kvalifiserte seg til taekwondo. Rohullah Nikpai vant Afghanistans første olympiske medalje noensinne, bronse i taekwondo under Sommer-OL 2008, og vant også bronse under verdensmesterskapet i taekwondo i 2011, og ble regnet som en medaljekandidat.
Grip
Kulturminner
På det nordligste skjæret Bratthårskollen, ligger Grip fyr. Det ble bygget i 1888 og er med sine 44 meter fra sokkelen og opp Norges nest høyeste fyrtår. Grip fyr ble avfolket og automatisert i 1977.
Afghanistan under Sommer-OL 2012
Athletics pictogram.svg Friidrett
Afghanistan hadde to utøvere som deltok i friidrett under Sommer-OL 2012.
Judo pictogram.svg Judo
Afghanistan fikk 1 invitasjon.
Grip
Gripkroa
Gripkroa er det eneste serveringsstedet på øya. Kroa har et par rom for overnatting i underetasjen. Kroa var i nærmere tredve år drevet av Inga Grødahl. Foreningen Gripværingen har et hus som er det nærmeste man kommer et samfunnshus på øya. Bygget kan huse små utstillinger og konserter.
Thames Valley
Thames Valley er et generelt navn på området i England som Themsen renner gjennom, men brukes også mer spesifikt om en region bestående av Berkshire, Buckinghamshire (inkludert Milton Keynes) og Oxfordshire.
Området begynte å bli et kjent turistmål etter at boksuksessen Three Men in a Boat av forfatteren Jerome K. Jerome kom ut i 1889.
Den mest kjente bruken av navnet er Thames Valley Police, men det finnes også et Thames Valley Chamber of Commerce, som er en næringsforening i regionen, Thames Valley Business Partnership og Thames Valley University.
Området ligger i en Britain in Bloom-region som kalles Thames and Chiltern, som markedsføres under ett som turistmål.
Himmeltindan
Himmeltindan er et fjell i Vestvågøy kommune i Nordland. Det er det høyeste fjellet i Vestvågøy og består av tre topper. Sekundærfaktoren på vel 40 kilometer er blant de 50 lengste i Skandinavia.
Den høyeste toppen på 962 moh, som er Vestvågøy kommunes høyeste topp, er avstengt på grunn av anlegg av typen Sindre radar. Under dette arbeidet ble toppens høyde senket med ti meter. Den høyeste toppen som er tilgjengelig er på 931 moh. Øst Himmeltinden med oppstigning fra Bjørnsand i Steinfjorden er det mest krevende å bestige, luftig, men tau trenges ikke. Letteste rute er opp mot den høyeste toppen, fra andre siden. Enten fra Hauklandsanden eller Uttakleiv. Dette er en noe krevende familietur på noen timer, men godt trente personer bestiger den på under én time.
VA
VA har flere betydninger:
Va
Kybel
En kybel består av to sekskantede endeseksjoner som er festet sammen med seks høvlede eller uhøvlede bord. Bordenes lengde avpasses slik at det blir plass til et bestemt antall oster i kyblene, for eksempel 6 goudaoster, 6 nøkkeloster, osv. Mellom bordene er det åpninger slik at luften slippes til. Kybler var i mange år vanlig emballasje ved partisalg av ost.
Kilder
Viedras
Val di Sole
Val di Sole er en dal og et forvaltningsdistrikt (comprensorio) nordvest i den italienske provinsen Trentino. Dalen gjennomstrømmes av elven Noces øvre løp fra vest mot øst, og munner etter Cavizzana ut i Val di Non ved Lago di Santa Giustina.
Val di Sole begrenses av Ortlermassivet i nord (3769 moh. i Monte Cevedale) og av Presanella- (3556 moh.) og Brentafjellene i syd (3176 moh. i Cima Tosa). Lengst vest i dalen består det en veiforbindelse over Tonalepasset til Val Camonica i Lombardia.
Det italienske språket som tales i Val di Sole og Val di Non har visse fellestrekk med retoromanske språk. Dette kan være rester etter et eldre retoromansk språk, som gradvis har blitt italienisert. Vanligvis regnes språket som en dialekt av italiensk, men det fins også lokale krefter som ønsker å få det anerkjent som et eget minoritetsspråk.
Kommuner
Val di Sole har 14 kommuner:
Bombingen av Kjeller flyplass (1943)
Bombingen av Kjeller flyplass den 18. november 1943 var et luftangrep på Kjeller flyplass, nær Lillestrøm, av amerikanske bombefly.
Torsdag den 18. november hadde de tyske flyene som var stasjonert ved Kjeller holdt en nærforsvarsøvelse, og de norske arbeiderne hadde fått fri for dagen. Rundt klokken 12.00 bombet 84 amerikanske B-24 Liberator-bombefly Kjeller og slapp rundt 800 bomber – omtrent 209 tonn.
Syv tyskere, og tre sivile nordmenn mistet livet. I tillegg ble ni B-24 bombefly skutt ned på hjemreisen fra Kjeller.
Bakgrunn
Kjeller hadde blitt bombet 9. april 1940 av tyske bombefly, og tyskerne begynte umiddelbart utvidelse og reparasjon av flyplassen for eget bruk.
I 1943 vendte de alliertes oppmerksomhet mot Norge, og særlig de forskjellige tyske installasjonene til lands. En lettmetallfabrikk på Herøya i Telemark og en ubåtbunker i Trondheim opplevde begge bombeangrep den 24. juli 1943 i hva som senere ville bli kjent som «Blitz-uken». Ubåtbunkeren i Bergen var også tiltenkt bombing, men bombetokten ble avbrutt grunnet tett skydekke.
Kjeller flyplass var et strategisk mål for de allierte grunnet Luftwaffes bruk av flyplassen som et hovedverksted for blant annet Luftflotte 5 i Norge og Finland. Kjeller utførte blant annet reparasjoner på jagerfly av typen Focke Wulf Fw 190 og Messerschmitt Me 109 på flyplassen, samt reparasjon for fly ment for østfronten. I tillegg hadde BMW og Daimler Benz verksteder for sine flymotorer ved Kjeller, noe som gjorde at flyplassen kunne utføre et stort utvalg reparasjoner.
Tirsdag 16. november angrep 388 amerikanske bombefly fra Eight Air Force molybdengruvene i Knaben. Tungtvannsfabrikken på Rjukan og flyverkstedene på Kjeller var nå også tiltenkt å angripes. For å begrense antall sivile døde ble et tidspunkt mellom 11.45-12.00 valgt da det ble antatt at de fleste arbeiderne på flyplassen ville være ute til lunsj på den tiden. Kjeller ble ikke bombet denne dagen grunnet tett skydekke, og Rjukan ble bombet som sekundært bombemål.
Angrepet
To dager etter det første forsøket på å bombe Kjeller tok 102 amerikanske B-24 Liberator-fly fra 44th, 93rd, 389th, og 392nd Bomb Group av fra forskjellige flybaser i Sørøst-England. Angrepsstyrken slet med å ta av og samles i vanskelige forhold i England, men været over Østlandet var denne dagen godt nok for å utføre et bombeangrep. Samme dag hadde tilfeldigvis de fleste arbeiderne fått fri fra jobb grunnet en Luftwaffe-militærøvelse.
Flyene angrep fra sørøst, og tyske offiserer feilvurderte flyenes identitet, og antok det var vennlige fly fra deres egne Luftwaffe. General von Falkenhorst, øverstkommanderende for de tyske styrkene i Norge, spurte selv om de mange flyene som kom mot Kjeller, og ble beroliget med at det var deres egne fly. Siden det var antatt at flyene var tyske grunnet militærøvelsen, var luftvernskanonene ladet med løsskudd, og bemannet av sivile tyske arbeidere fra de forskjellige motorverkstedene ved flyplassen.
Bombene begynte å falle ca. klokken 11.31, og etter elleve minutter hadde 78 B-24 Liberator-fly sluppet 838 høyeksplosive bomber fra mellom 2600 til 3600 meters med stor spredning. Blant annet ble Sørumsgata bombet, og minst to sivile hus truffet. De amerikanske pilotene selv hevdet en høy treffsikkerhet, og at over 98% av bombene traff innen 2000 fot fra målet (omtrent 609 meter), samt 30% innen 1000 fot (ca. 304 meter). En del fly fløy over bombemålet flere ganger for å sikre god treffsikkerhet.
Skadeomfang og omkomne
Ifølge en utarbeidet offisiell tysk rapport ble verkstedene til BMW 80% skadet (beskrevet som «zerstört» - «ødelagt»), Daimler Benz' fasiliteter 60% skadet (beskrevet som «wieder aufbaufähig» - «gjenoppbyggelig tilstand») og Kjeller flyfabrikk («Brinker Eisenwerke») 70% skadet (beskrevet som «wieder aufbaufähig nach erstellung einer Halle», norsk: «kan rekonstrueres etter bygging av en hall»). En etterretningsrapport utarbeidet fra Stockholm anslår skadene på de tre nevnte verkstedområdene til henholdsvis 100%, 75% og 50%. Samme rapport sier at 200 tyske soldater ble drept, og dobbelt som mange såret.
Totalt ble 15 fly og 150 flymotorer skadet, og ifølge den norske krigsgravtjenesten er det registrert syv tyskere som omkom under bombeangrepet.
Tre sivile nordmenn mistet livet under bombingen. I boligfeltet på Kjeller ble materialforvalter Bernt Leonard Pedersen Hagen (født 3. mai 1882) og hans kone Borghild Maria Hagen (født 4. juli 1894) drept da de flyktet fra huset for å søke ly i skogen. I sorenskrivergården i Rælingen omkom Arne Aaneby (født 25. august 1923), som sammen med sin forlovede, var kommet dit for å bli viet. Han døde da en bombe eksploderte omtrent ti meter fra huset, og halvparten av sorenskrivergården raste sammen, hvor han da ble gjennomboret av en stokk.
Ni B-24 Liberators - hver med ti manns besetning - ble skutt ned av tyske jagerfly fra Lista og Ålborg på tilbaketuren over Skagerrak og Nordsjøen. Ytterligere tre skadede kom seg til Sverige, tross skader, hvor mannskapet på flyene ble internert. Amerikanerne mistet 91 mann etter angrepet på Kjeller, men 30 av disse kom seg velberget over til Sverige. I tillegg ble det oppgitt to omkomne og ni sårede fra flymannskapene i bombeflyene som kom tilbake til England. I allierte dokumenter noteres det at ni B-24 ble skutt ned over Skagerrak og Nordsjøen, 13 ble skadd - tre av disse måtte avskrives. To besetningsmedlemmer døde, ni ble skadet, og 91 forsvant i oppdraget.
Alternative bombemål
Ved angrepet mot Kjeller den 18. november var den tyskbygde flyplassen «lille Rygge» i Østfold et alternativt bombemål. Fire bombefly som ikke nådde målet ved Kjeller slapp til sammen 44 bomber over «Lille Rygge», som var base for en skvadron Messerschmitt Me 109.
Resultat
Kjeller flyplass sine reparasjonsfasiliteter ble midlertidig helt lammet av angrepet. BMW flyttet kort tid etter angrepet motorverkstedet til Gresvig sykkelfabrikk på Alnabru i Oslo. Daimler Benz sitt motorverksted ble og satt ut av spill under angrepet, og flyttet virksomheten til Sandefjord hvor de etablerte seg i Corneliussens verksted.
Enkelte bombefly som ikke kom inn i riktig posisjon slapp bombelasten med sikring på over Vardeåsen og Heksebergåsen. Udetonerte bomber falt og over Kjeller, og russiske krigsfanger fra fangeleiren på Kjeller fikk jobben med å rydde bombene.
Lillestrøm Røde Kors hjelpekorps bistod i medisinsk støtte. De sårede fikk førstehjelp på feltsykehuset, hvor dagens FFI ligger, før de ble fordelt videre på flere sykehus. I tillegg ble bårelag brukt for å få skadede forbi Brøterbakken, hvor bombene hadde gjort det umulig for biler å krysse. Sivile vannledninger, samt strøm- og telefonnett, ble også skadet i angrepet.
Oppdraget var 392nds lengste bombeoppdrag, med 10 timer og 30 minutter loggført. Fenrik David M. Fogarty sa senere dette i sin interneringsrapport:
Ettermæle
Den 18. november 1993, femti år etter angrepet, ble det holdt en minnesmarkering på Kjeller. Einar Smedsvig, generalinspektør for Luftforsvaret, avduket en minnetavle over de omkomne, og Skedsmo kommune holdt lunsj for amerikanske krigsveteraner og andre inviterte gjester.
Hatazō Adachi
Hatazō Adachi (født 17. juni 1890 i Tokyo, død 10. september 1947 i Rabaul i Bismarckarkipelet) var japansk generalløytnant og er mest kjent for å ha ledet japanske 18. armé fra november 1942 til slutten av andre verdenskrig. Han kjempet i Ny-Guinea mot MacArthurs styrker.
Grampian Police
Grampian Police var en politistyrke i det nordøstlige Skottland. Den betjente regionene City of Aberdeen, Aberdeenshire og Moray. Den hadde navn etter regionen Grampian, som i 1996 ble delt opp i de tre nevnte regioner.
Hovedkvarteret var i Aberdeen.
Lesotho under Sommer-OL 2004
Lesotho under Sommer-OL 2004. Tre sportsutøvere, to kvinner og en mann fra Lesotho deltok i to grener, friidrett og taekwondo under Sommer-OL 2004 i Athen. Det var åttende gangen Lesotho deltok i et OL, men troppen vant ikke noen medalje.
Eldalsosen
Eldalsosen er et sted i Sunnfjord kommune, Vestland, nederst i Eldalsdalen der elva Gaula munner ut i Viksdalsvatnet. Veikryss fra riksvei 13 vestover mot Sande.
Det var tidligere landhandel i Eldalsosen (S.A.Bell), denne er nå nedlagt. I sommersesongen var det frem til 2013 en kiosk/souvenirbutikk i de samme lokalene.
Radikal eleganse
Radikal eleganse, fra engelsk «radical chic», et begrep som ble skapt av den amerikanske journalisten og forfatteren Tom Wolfe i hans essay fra 1970, Radical Chic: That Party at Lenny's, for å beskrive hvordan berømtheter, kjendiser, folk i selskapslivet og de øverste samfunnsklassene, tilpasset seg og fremmet radikale saker. Konseptet har blitt beskrevet som «en øvelse i dobbeltspore ens offentlige bilde: på den ene siden å definere en selv som forpliktet tro til en radikal sak, men på den annen side demonstrere at denne trofastheten ettersom den er moteriktig, au courant (gangbar) måte å bli sett i et bemidlet navnbevisst samfunn». I motsetningen til dedikerte aktivister, revolusjonære eller politiske dissenterer, forblir de som er engasjert i radikal eleganse bare lettsindige og uforpliktende politiske pratemakere. De er ideologisk tilknyttet til deres valgte sak bare så lenge som det fremmet deres sosiale ståsted.
Opprinnelse og betydning
Frasen «radikal eleganse» har sin opprinnelse i et essay som Tom Wolfe skrev i 1970 og ble utgitt i magasinet New York under tittelen Radical Chic: That Party at Lenny’s. Det ble senere trykket på nytt i hans bøker Radical Chic & Mau-Mauing the Flak Catchers (1970) og The Purple Decades (1982). I dette essayet benyttet Wolfe begrepet for å drive satire med komponisten Leonard Bernstein og hans venner for deres absurditet i å være vert for et selskap som drev innsamling for Black Panthers — en politisk organisasjon på 1960-tallet hvor dets medlemmer, aktiviteter og mål var opplagt ikke i overensstemmelse eller passende for Bernsteins hvite overklassevenner. Wolfes konsept for begrepet «radikal eleganse» hadde til hensikt å være et satirisk angrep på de enkeltindivider, særlig den sosiale eliten som jetsettet; de meget rike som tilbringer livet med å reise (med jetfly) fra det ene fasjonable feriested til det andre, som omfavnet venstreradikalisme kun som en innvirkning av hvit skyld, skyld for å være rik (uten å ønske å oppgi sin rikdom), eller for å pynte på sin prestisje, framfor å være uttrykk for en ektefølt politisk overbevisning.
Michael Bracewell kommenterte begrepet i en artikkel i Frieze Magazine i 2004 og mente at Wolfes emne var å vise hvordan kulturens moteriktige og rike samfunnsklasser har søkt å nyte både en stedfortredende glamour og samtidig skaffe seg monopol på dyd gjennom deres offentlige støtte til en gatepolitikk som de samtidig var høyt hevet over, en minoritetspolitikk så fjernt fra deres egne erfaringer og så absurd diametralt motsatt til de isolerte øyer som det kulturelle aristokratiet har opprettholdt, at hele grunnlaget for deres forhold er fullstendig uharmonisk helt fra begynnelsen. «I korthet, radikal eleganse er beskrevet som en form for meget utviklet dekadanse, og dens største frykt er å bli sett på, ikke som fordomsfull eller ignorant, men som middelklasse.»
Bracewells kommentar hadde tittelen Molotov Cocktails, opprinnelig et uttrykk som stammer fra den finske vinterkrigen for flasker fylt med bensin og kastet som brannbomber, men i Bracewells ironi lå trykket på cocktail, en isavkjølt, alkoholholdig blandet drink.
«Terroristisk eleganse» er et moderne begrep med tilsvarende mening og konnotasjoner. Denne er imidlertid avledet fra Wolfes opprinnelige begrep som i seg selv var satire på en samfunnsklasse framfor å understreke interesse i radikalismens semiotikk (som estetisering av vold).
Inga fra Varteig
Inga fra Varteig (født omkring 1185, død 1234) var kong Håkon Sverressons frille da hun fødte sønnen Håkon Håkonsson, og bar senere jernbyrd for å bevise sønnens kongsætt. Hun har spilt en betydelig rolle i Norges historie. Hun spiller en sentral rolle i Henrik Ibsens skuespill Kongs-Emnerne, som introduserte navnet «Inga fra Varteig» som hun har blitt kalt siden.
Bakgrunn
Hun omtales i historisk litteratur som «Inga fra Varteig» uten at det er kildebelegg for at det var der hun kom fra. Sagaen sier bare at Håkon Sverresson kom i kontakt med henne i Borg (dagens Sarpsborg). Sagaen sier også uttrykkelig at hun hadde slekt fra Varteig nord for Sarpsborg. Trolig hørte hun til en bondeslekt herfra. Det lille vi vet om Inga, er fra Håkon Håkonssons saga, en kongesaga skrevet i nær kontakt med, og under kontroll av, Håkons sønn Magnus Lagabøte. Det er påfallende at sagaen forteller svært lite om Ingas familie, altså kongens familie på morssiden. En hypotese går ut på at hun var av baglerslekt, og at dette bevisst er underkommunisert i sagaen.
Etter sigende var Inga meget vakker. Under et opphold hos sin frende Audun, en av de gjeveste mennene i Borg (Sarpsborg), ble hun kjent med Håkon Sverresson som gjorde henne gravid. Ifølge Håkon Håkonssons saga bodde «Inga i kong Håkons hus, kongen delte seng med henne; Håkon Galen og flere av kongens betrodde menn visste om det». Kanskje så hun sin framtidige elsker første gang da han skulle hylles på Borgartinget i 1202.
Arvestriden etter kong Håkon Sverresson
Birkebeinerne hyllet barnekongen Guttorm Sigurdsson, kong Sverres sønnesønn, men han døde samme år. Baglerne fremmet Filippus Simonsson, dattersønn av Harald Gilles dronning og søstersønn av den krigerske Oslo-bispen Nikolas Arneson. Det var derfor ytterst farlig å bære på en potensiell tronarving midt i baglerrikets sentrum. Inga var i en særdeles vanskelig situasjon. Mens hun var gravid, ble hun sveket av sine frender og dro i stedet til Erland på Huseby i Eidsberg. Hun ble deretter innkvartert hos en Trond prest på Folkenborg i Eidsberg, et par kilometer nord for Huseby, der hun i 1204 fødte Håkon som, spesielt for baglerne ledet av biskop Nikolas Arneson, var en trussel som måtte elimineres. Biskop Nikolas hadde selv kongskrav til tronen ved å være sønn av Harald Gilles enke Ingerid. Han var en innbitt motstander av kong Sverre og hans krets.
På flukt vinterstid
Julaften i 1205 dro Inga med lille Håkon til Hamar, men av frykt for baglerne som lette etter barnet, reiste hun straks videre til Lillehammer og gjemte seg der i julen. I januar 1206 dro en flokk birkebeinere på ski over fjellet fra Lillehammer til Østerdalen, forfulgt av baglerne. De hadde med seg den halvannet år gamle Håkon. Moren Inga var også med i følget. Birkebeinerflokken var på vei nordover Opplandene for å bringe sønnen til kongsgården i Nidaros, hvor birkebeinerne sto sterkt og gutten ville være trygg.
Fra Lillehammer dro de østover fjellet; de mente det var risikabelt å fare den vanlige veien nordover Gudbrandsdalen. Vær og føre var ikke på birkebeinernes side. Da uværet raste som verst, ble det bestemt at de to beste skiløperne, Torstein Skjevla og Skjervald Skrukka, skulle dra i forveien og bringe gutten i sikkerhet. De fant ly for gutten i ei utløe, hvor de smeltet snø for å gi ham å drikke. Sagaen gir ingen grunn til å tro at Inga var med på denne turen, selv om den ikke spesifikt nevner at hun ikke var det. De to birkebeinerne kjempet seg frem gjennom uværet, uten tanke på å snu eller gi opp, for å redde det barnet som de håpet skulle bli Norges konge. «På denne ferden sleit de mye vondt av styggevær og frost og snø.»
Bak sagaens knappe beretning ligger en dramatisk og historisk dåd som står sentralt i Norgeshistorien og fortsatt minnes i kunst og årlige ski- og sykkelløp.
Ingas sønn blir Norges konge
Håkon Håkonssons kongedømme fikk en trang fødsel. Birkebeinerne gikk til valg i Nidaros med ham som sitt kongsemne. Dette overrumplet jarlen Skule Bårdsson som selv higet etter kongetronen, som halvbror av kong Inge Bårdsson.
I juli 1217 ble Håkon hyllet i Bergen på et ting for Gulatingslag, og senere på året da Filippus Simonsson var død, ble han hyllet på Haugating, Borgarting og lokale ting sør for Svinesund. Disse tinghyllingene av den uektefødte Håkon var en torn i øyet på erkebiskop Guttorm og domkapitlet i Nidaros, som støttet den ektefødte Skule jarl. Men erkebiskopen var på visitas til Hålogaland da Inge døde, og Skule jarl satte saken på vent til Guttorm var tilbake. Korbrødrene fikk forpurret den jernbyrd Inga skulle bære for å bevise hans byrd, og da valget av Håkon likevel gikk igjennom, nektet de å la Olavsskrinet bære ut på tinget under hyllingen. Skule jarl avfant seg da med stillingen som regent og et jarledømme på en tredjedel av riket. Kirken fremholdt at dens godkjenning for forutsetningen for lovlig kongevalg. Påsken 1218 ble det avtalt et kongevalgmøte i Bergen om sommeren. Da sverget Skule eden, men utformet den slik at han selv ble medregent. Her fikk Håkon sverget kongseden på St. Sunnivas skrin.
Erkebiskopen fremla krav om at det skulle bæres jernbyrd for Håkons kongsætt. Håkon gikk med på dette, og lot sin mor bære jern i nærvær av rikets ledere. Erkebiskopen kunngjorde gudsdommen på tinget som avsluttet riksmøtet, og godtok dermed Håkons kongelige byrd. Samtidig lyste han riksdelingsavtalen mellom Håkon og jarlen. Når kirkens menn kunne godta jernbyrd, som var i strid med romerkirken]s lære, må det ha vært for å gjøre Håkons styre avhengig av ryggdekning fra kirken. Dette understreket også riksmøtets forrang fremfor de lokale hyllingstingene som tok Håkon til konge i 1217, og bedret hans forhold til kirken.
Inga kongsmor
Kort etter Håkons fødsel i 1204 giftet Inga kongsmor seg med birkebeinerhøvdingen Vegard fra Verdal. I dette ekteskapet fødte hun senere sønnen Olav Vegardsson.
Finnmarkssvineblom
Finnmarkssvineblom (Tephroseris integrifolia, tidligere Senecio integrifolius) er en flerårig urt i kurvplantefamilien.
Den har en opprett, ikke forgrenet, dunhåret stengel som blir opptil 50 cm høy. De nederste bladene er omvendt eggformede og sitter i rosett. Langs stengelen sitter mindre, lansettformede blad. De 3–8 kurvene sitter i en halvskjerm og er 1,5 –2,5 cm i diameter. Både rørkronene og de 12–15 tungekronene er guloransje.
Inga fra Varteig
Inga kongsmor
Dette var ikke noe hinder for at hun i 1218, etter en del vanskeligheter, «bar jern» for å få frem sannheten om at kong Håkon var Håkon Sverressons sønn. «Jernbyrd» kommer fra norrønt járnburdr og betyr å bære glødende jern. Domstoler i Roma tok aldri i bruk jernbyrd. Pavene var alltid imot dem og forsøkte tidlig å få dem avskaffet, og ved det fjerde Laterankonsil i 1215 nektet Innocens III noen å få kirkens velsignelse hvis de underkastet seg vannprøve («heksebad») eller jernbyrd. Kirken i Norge forbød tradisjonen i 1247. I stedet avgjorde man tvister ved å bruke vitner. Om og eventuelt hvordan Inga jukset i testen, vet vi ikke i dag.
Under testen var hertug Skules livlege, mester Sigar fra Brabant, til stede. I Håkon Håkonssons saga fortelles at tidlig onsdag morgen, «før jernet skulle bæres», gikk mester Sigar til Dagfinn bonde, snakket med ham på tomannshånd og sa at han visste at de fryktet for testens utfall. «Men jeg vil kongen vel, derfor skal jeg lære dere en list...Jeg har et gress, og hvis jeg gnir det på hånden til kongens mor, da kommer hun ikke til skade, men kan trygt bære dette jern og bestå prøven.» Dagfinn svarte at de ikke ønsket andre legemidler i saken enn de Kristus ville gi dem, og alle helgeners forbønner. Han advarte også mester Sigar mot å fremføre sitt tilbud til flere. Siden gikk Dagfinn til kongens mor og hennes følge, og advarte dem mot Sigar.
Finnmarkssvineblom
Finnmarkssvineblom vokser på tørr eng, hauger og skrenter på godt drenert, kalkholdig jord. Arten er vidt utbredt i Eurasia fra Storbritannia til Stillehavet. I nordlige Europa finnes den i fire adskilte områder: Nord-Jylland (spesielt rundt Limfjorden); Skåne og Blekinge; Estland og deler av Latvia, samt i nærheten av St. Petersburg; og på Kola, Fiskerhalvøya og Varangerhalvøya. Utbredelsen minner om utbredelsen til myrsildre og silkenellik.
Inga fra Varteig
Inga kongsmor
Inga ble aldri dronning, men hun er en av norgeshistoriens mest særegne skikkelser. Hun fikk oppleve å se sin sønn som Norges konge.
Finnmarkssvineblom
I Norge ble finnmarkssvineblom oppdaget i Persfjorden i Finnmark av Ove Dahl i 1917, men funnet ble ikke publisert av Dahl før i 1934. Finnmarkssvineblom er bare kjent fra 3–4 delpopulasjoner innen et lite område på cirka 3 km² i Persfjorden i Vardø kommune. Arten er truet av meget intenst sauebeite. I deler av sitt utbredelsesområde har arten gått sterkt tilbake de siste 50–100 år fordi den ikke får sjansen til å sette frø. Finnmarksvineblom er fredet i Norge.
Inga fra Varteig
Inga kongsmor
Etter Vegards død i 1221 nevnes hun en og annen gang i Håkon Håkonssons saga sammen med andre av hoffets damer. Inga døde i Bergen i 1234.
Ettermæle
Gunnar Reiss-Andersen skrev i 1940 diktet «Jernbyrd» hvor siste vers knytter jernbyrd med nasjonens tunge tak:
Finnmarkssvineblom
Rødlistevurdering
Finnmarkssvineblom er en flerårig urt i små tuer, uten klonal vekst, med frøreproduksjon. Fruktene spres med vind (fnokk), trolig over nokså korte avstander. Generasjonstiden er satt til 10 år, dvs. en vurderingsperiode på 30 år.
Arten vokser i krekling- og reinrosehei, beitemark og på oppstikkende bergrygger med dolomitt i tundra nord for den polare skoggrensa i Norge. Den vokser i et lite område rundt Persfjorden lengst øst på Varangerhalvøya i Vardø. Her er den lokalt tallrik i bakkanten av grusdominerte strender, i hei, beitemark, på berg og strandberg, og over en strekning på ca. 7 km. Det er 3-4 bestander innen ca. 6 km². Arten behandles og diskuteres hos Elven et al. (2013).
Inga fra Varteig
Ettermæle
Utenfor det tidligere kommunehuset i Varteig står en bauta til minne om Inga fra Varteig, som hun har blitt hetende etter at Henrik Ibsen skrev Kongs-Emnerne.
Mockfjärd
Mockfjärd er et tettsted i Gagnef kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 1,937 innbyggere.
Inga fra Varteig
Ettermæle
Ingalåmi, Norges største skimønstring for kvinner, er oppkalt etter Inga fra Varteig. Arrangementet starter fra Birkebeineren Skistadion i Lillehammer andre helgen i mars hvert år. Det første rennet i 1993 hadde 1 638 påmeldte. Til Ingalåmi i 2002 meldte det seg over 5 000 jenter i alle aldre.