cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bon Jovi
Bon Jovi og 7800° Fahrenheit (1984–1985)
Bon Jovi gav ut sitt første album, Bon Jovi, i 1984. Dette albumet inneholdt deres første hit «Runaway». Albumet inneholdt også den eneste sangen som så langt Jon Bon Jovi ikke har vært med på å lage, «She Don't Know Me», en sang Mercury Records ville at skulle være med. Etter oppturen med Bon Jovi lagde gruppa sitt andre album, 7800 Farenheit, som ikke ble en like stor salgssuksess.
Slippery When Wet (1986–1987)
Tidlig i 1986 ga Bon Jovi ut singelen «Livin' on a Prayer» fra det tredje albumet, Slippery When Wet, som ga gruppa det store gjennombruddet på verdenbasis. Albumet inneholdt også store hiter som «You Give Love a Bad Name», «Wanted Dead Or Alive», «Raise Your Hands» og «Never Say Goodbye». I en periode lå singelen «Livin' on a Prayer» på førsteplass på topp ti for singler, mens «You Give Love a Bad Name» lå på andreplass, og «Wanted Dead or Alive» lå på syvendeplass. Totalt lå albumet hele 94 uker på topp ti i USA, hvor åtte av disse ukene var på førsteplass.
New Jersey og pause (1988–1991)
I 1988 ga gruppa ut albumet New Jersey, med låter som «Bad Medicine», «Lay Your Hands On Me», «Living In Sin», «Born To Be My Baby» og «I'll Be There For You». Interne konflikter innad i gruppa, gjorde at gruppa tok en pause etter 'New Jersey-turneen. Det ble et problem av at Jon Bon Jovi hele tiden hadde en såpass dominerende rolle i bandet, og også fikk det meste av mediekjøret og oppmerksomheten.
Hvetejordfly
Hvetejordfly (Euxoa tritici) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er funnet i Østfold, Vestfold og Rogaland i Norge.
Bon Jovi
Keep the Faith og Cross Road (1992-1994)
I 1992 ble gruppa og ga ut nytt album, Keep the Faith, Keep The Faith blant låter som «Keep The Faith», «In These Arms», «Bed Of Roses» og «I'll Sleep When I'm Dead».
I 1994 ga Bon Jovi ut sitt første «best of»-album, Crossroad, som inneholdt de nye låtene «Always» og «Someday I'll Be Saturday Night». Den første singlen «Always» ble Bon Jovis mest solgte single og var topp ti på Billboard Hot 100 i seks måneder. I Storbritannia debuterte Cross Road på førsteplass på UK Albums Chart og lå totalt fem uker som nummer en. Albumet ble senere det mest solgte albumet i Storbritannia i 1994. Bon Jovi vant samme år prisen som Mestselgende rockegruppe på World Music Awards.
Hvetejordfly
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 26 – 42 mm), mer eller mindre grått nattfly. Arten er svært variabel i farge og tegninger, men er jamtover av de mer sterkt tegnede Euxoa-artene. Forvingen er lyst til ganske mørkt grå, nesten alltid med markerte, lyse, svartkantede nyre- og ringmerker som gjerne står i et svart, avlangt felt. En lys vingeåre danner en smal, lys lengdestrek rett bak disse merkene. Mellomlinjene, som avgrenser vingens midtfelt, er doble og krumme, midtfeltet er bredest bak framkanten av vingen. Langs yterkanten er det svarte, kileformede flekker. Bakvingen er gråhvit, litt gjennomsiktig, med grå bestøvning langs ytterkanten.
Bon Jovi
Keep the Faith og Cross Road (1992-1994)
I 1994 forlot bassist Alec John Such gruppa, som er eneste gang at Bon Jovi har endret besetningen. Hugh McDonald som var bassist på «Runaway» erstattet Such som bassist.
Hvetejordfly
Levevis
I Nord-Europa er arten knyttet til åpne landskaper ved kysten, lenger sør finnes den i et videre spenn av habitater. Larvene lever på ulike lave urter og gras, også hageplanter. Artsnavnene (både det latinske og det norske) tyder på at arten kan angripe korn, i Norge er den imidlertid for fåtallig til å gjøre nevneverdig skade. Arten overvintrer som egg, de voksne sommerfuglene flyr i juli – august og besøker gjerne blomster.
Utbredelse
Den er utbredt i Nord-Afrika, i Europa bortsett fra lengst i nord, og i Asia østover til Sentral-Asia. I Norge er den kjent fra Østfold og Vestfold, i 2007 ble den også funnet på Karmøy i Rogaland.
Jake E. Lee
Lee begynte karrieren i et band med navn «Teaser», gikk så til bandet «Mickey Ratt» som skiftet navn til Ratt, hvor han var kun med ett år og deltok ikke på noen albuminnspillinger. Han ble så med i Rough Cutt hvor han kun var ett år før han fikk tilbud om å spille i Dio i 1982, som han takket ja til. Samtidig trengte Ozzy Osbourne en ny gitarist etter at Randy Rhoads døde i en ulykke. Valget sto mellom Jake E. Lee og Dokken gitarist George Lynch. Valget falt på Lee, og han ble med i bandet og sluttet hos Dio innen et år var gått. Han deltok på albumene Bark at the Moon (1983) og The Ultimate Sin (1986) før han forlot bandet i 1987, og startet bandet Badlands i 1988. Bandet besto av de tidligere Black Sabbath-medlemmene Ray Gillen (vokal) og Eric Singer (trommer) i tillegg til Greg Chaisson (bassgitar). Bandet hadde flere utskiftninger og ga ut tre album.
I 1996 ga Lee ut det instrumentale soloalbumet A Fine Pink Mist, som ble fulgt opp med Retraced i 2005 og Runnin' With the Devil i 2008. Han deltok så på Enuff Z'nuff-albumet Dissonance som ble utgitt i 2009.
Bon Jovi
These Days og en ny pause (1995-1998)
Bon Jovis sjette studioalbum, These Days, ble gitt ut i juni 1995. Album debuterte som nummer en på hitlistene i blant annet Storbritannia, Irland, Tyskland, Australia og Japan. Albumet ble fulgt opp av These Days Tour. I juni 1995, solgte Bon Jovi ut tre kvelder på rad i tidligere Wembley Stadium i London. Konsertene ble senere gitt ut på DVD som Bon Jovi: Live From London. Bon Jovi besøkte 43 land og holdt 126 konserter på These Days Tour.
Etter suksessen med These Days Tour, tok gruppa en ny pause, men denne gangen mer fredelig, rett og slett fordi de forskjellige medlemmene hadde lyst til å gjøre ting for seg selv.
Reichenbachfossen
Reichenbachfossen (tysk: Reichenbachfall) er en rekke fossefall ved elven Aar nær Meiringen i Bern-kantonen sentralt i Sveits. Samlet har de et fall på 250 meter. Den øvre Reichenbachfossen er med 90 meter en av de høyeste fossefallene i Alpene. Fossefallene er tilgjengelige ved å ta Reichanbachfall-Bahn.
Bon Jovi
Crush og Bounce (1999–2004)
Bon Jovi kom sammen i 1999 for å spille inn sangen «Real Life» til filmen EDtv.
Reichenbachfossen
Referanser i kunsten
Byen og fossefallene er kjent over hele verden som settingen for en hendelse som aldri virkelig hendte: Reichenbachfossen er stedet hvor Arthur Conan Doyles helt, Sherlock Holmes, tilsynelatende dør på slutten av "The Adventure of the Final Problem", da han er fanget i en dødelig kamp med sin erkefiende, professor Moriarty. Selv om det fins mange fossefall i Bernese Oberland, ser Reichenbachfossen ut til å ha gjort stort inntrykk på Doyle, forfatteren av historiene om Sherlock Holmes. Så imponert var Doyle at han besluttet å la sin helt dø her. En minnesten ved kabelbanen minner Holmes, og det er et Sherlock Holmes-museum ved den nærliggende byen Meiringen.
Bon Jovi
Crush og Bounce (1999–2004)
Etter nesten fire års pause kom Bon Jovi sammen igjen i 1999 for å lage et nytt album. I juni ble albumet Crush gitt ut som gruppas syvende studioalbum. Albumet inneholdt også singlene «It's my life», «Say it isn't so» og «Thank you for lovin' me». Året etter kom det første offisielle livealbumet, One Wild Night Live 1985–2001.
Etter Bounce Tour i august 2003, satte Bon Jovi i gang med et sideprojekt; som egentlig skulle være et album bestående av akustiske låter. Gruppa endte derimot opp med å spille inn og endre litt på 12 av deres største hits. This Left Feels Right ble gitt ut i november 2003.
Have a Nice Day og Lost Highway (2005–2008)
Gruppas niende studioalbum, Have a Nice Day ble gitt ut i september 2005. Albumet debuterte som nummer to på albumlistene i både Storbritannia og USA.
19. juni 2007 ga gruppa ut sitt tiende album Lost Highway, med blant annet låten «Summertime».
Diskografi
Studioalbum
Livealbum
Samlingsalbum
Box set
EP'er
Singler (utvalg) Topp 10 på Billboard Hot 100
Cuando seas mía
Cuando seas mía (Når du blir min) var en meksikansk TV-serie (telenovela) produsert i 2001 av TV Azteca. Den er basert på den colombianske serien «Café con Aroma de Mujer». Handlingen foregår rundt en ung jente, Paloma, som arbeider med innhøsting av kaffe ved en kaffeplantasje. Kaffeplantasjen og store deler av kaffebørsen er eid av Don Lorenzo. Når Don Lorenzo dør, blir store deler av formuen delt ut blant familiens arvinger. Paloma innleder et kjærlighetsforhold til et av Don Lorenzos barnebarn. Dette blir ikke godt mottatt blant resten av familien og dramaet er i gang.
Irans flagg
En annen endring som ble gjort etter revolusjonen er at det ble lagt til tekst mellom fargefeltene, der det på arabisk står «Allahu Akbar» (Gud er stor). Dette står 22 ganger på grunn av at revolusjonen skjedde på den 22. dagen i den ellevte måneden på den iranske kalenderen.
De iranske flaggene fra tiden før revolusjonen i 1979 hadde de samme fargene, men hadde i stedet for de muslimske symbolene en løve holdende på et sverd i det hvite feltet.
Sandstrand skole
Sandstrand skole er en barneskole som ligger på Sandstrand i Tjeldsund kommune i Troms og Finnmark. Rektor ved skolen er May Lill Kornbakk. Skolen har 29 elever fordelt på området Tennevik – Dypvik. Når elevene er ferdig med barneskolen, fortsetter de skolegangen ved ungdomsskolen Grov skole.
Skolen har fine naturtilbud til elevene fordi den ligger nært til Blåfjell og Sandemarka.
Sandstrand skole har undervisning på samisk og norsk.
Peter Willoch
Peter Willoch (født 26. april 1983 på Snarøya, Bærum) er norsk landslagsspiller i bandy.
Willoch er tidligere kaptein på Stabæk og vant flere norgesmesterskap med klubben. Han var også daglig leder i klubben frem til 2006. Han er beslektet med tidligere statsminister Kåre Willoch.
Rithøvundafelag Føroya
Rithøvundafelag Føroya er en interesseorganisasjon for forfattere og oversettere på Færøyene. Foreningen ble stiftet den 24. mars 1957, og i 2012 hadde den 117 medlemmer. På verdensbasis snakkes og forstås færøysk av ca. 50 000 mennesker, hvilket gjør bokmarkedet svært begrenset. Foreningen lå nede fra 1960 til 1967, men har siden vært aktiv igjen. Kriteriet for medlemskap er å skrive bøker på færøysk, eller på en annen måte å arbeide som forfatter. Foreningen har både skjønn- og faglitterære forfattere som medlemmer.
Hands Up – I Love You
Hands Up – I Love You er en låt utgitt av det norske rockebandet Madrugada i 2001, som single og på albumet The Nightly Disease. Singelen lå fire uker på VG-lista, med førsteplass i uke 10 i 2001 som beste plassering. I en nettprat på Aftenpostens nettsider i 2007, uttalte bandets vokalist Sivert Høyem at han var veldig stolt av låta og at det var hans favorittlåt av Madrugada.
Cole Peverley
Cole Peverley (født 3. juli 1988) er en newzealandsk fotballspiller som spiller for NZFC-klubben Team Wellington. Han ble tatt ut til New Zealands herrelandslag i fotball til VM i fotball 2010 som erstatning for Tim Brown, som var blitt skadet i en oppkjøringskamp, men ettersom Brown kom tilbake fra skade i tide, ble Peverley utelatt fra troppen.
Blaise Zabini
Blaise Zabini Benno Zabini Эпизодические персонажи мира Гарри Поттера Snigelklubben
Santiago de Cuba (andre betydninger)
Santiago de Cuba kan referere til:
Enzan
Enzan (塩山市 Enzan-shi) var en by i Yamanashi, Japan. Byen ble grunnlagt 5. april 1954. I 2003 hadde byen 25 856 innbyggere og en befolkningstetthet på 139,96 personer per km². Byarealet var på 184,74 km². 1. november 2005 ble Enzan slått sammen med byene Katsunuma og Yamato i den nye byen Kōshū.
Canary Wharf
Canary Wharf er et forretningsområde på West India Docks på den nordlige delen av Isle of Dogs i det østlige London. Etter at utviklingen av området startet tidlig på 1980-tallet er området nå et attraktivt forretningsområde. En rekke butikker og restauranter ligger på Canary Wharf, i tillegg til kino, kontorlokaler og boliger.
Flere av Londons høyeste bygninger ligger her, blant annet One Canada Square, med en høyde på 235 meter. Canary Wharf undergrunnsstasjon (Jubilee-linjen) og flere stasjoner på Docklands Light Railway ligger i området. I tillegg er Canary Wharf jernbanestasjon, en del av Crossrail, under bygging nord på Isle of Dogs.
Navnet Canary Wharf stammer fra tiden da et to-etasjers varehus ble bygget i 1937 for å bli leid ut til Fruit Lines Limited, eid av Fred Dessen & Company. Selskapet skulle bruke varehuset i sin frukthandel med Kanariøyene og middelhavsområdet. Etter ønske fra Fred Dessen & Company ble stedet kalt Canary Wharf. Flere personer var sentrale i den tidlige utviklingen av Canary Wharf, blant annet Michael von Clemm, G Ware Travelstead, Reg Ward og Paul Reichman.
West India Docks og London Docklands Development Corporation
De fleste varehusene i West India Docks ble ødelagt i blitzen under andre verdenskrig. På 1960-tallet ble den økonomiske situasjonen for Port of London Authority (PLA) forverret. East India Docks stengte i 1967, og flere dokker ble stengt de påfølgende årene. For andre dokker gikk aktiviteten kraftig ned, og store utviklingsplaner ble lagt på is. West India Docks stengte i 1980.
London Docklands Development Corporation (LDDC) ble etablert av Thatcher-regjeringen i 1981 for å revitalisere området. I løpet av første halvdel av 1980-tallet ble de fleste eiendommene overført fra PLA til LDDC. Før LDDC ble etablert hadde lokale myndigheter arbeidet for å trekke nye selskaper til Isle of Dogs og Docklands. Myndighetene hadde en viss suksess, og LDDC hadde derfor et grunnlag å bygge videre på. I begynnelsen ønsket LDDC å tiltrekke seg data- og elektronikkselskaper og design- og markedsfirmaer. Reg Ward var LDDCs første sjef. Han klarte å overbevise finansmiljøet i the City og eiendsomsinvestorer om at utviklingen av Docklands ville lykkes.
Opprinnelige planer om et nytt forretningsområde
I 1984 besøkte den amerikanske forretningsmannen Michael von Clemm det nedlagte West India Docks på jakt etter industrilokaler som kunne brukes av restaurantkjeden Roux, hvor han var styreformann. von Clemm så et potensial for å bygge kontorer til bruk i et nytt forretningsområde. von Clemm var blitt invitert av Reg Ward, som visste at Roux-kjeden så etter lokaler. von Clemms opprinnelige ide ble sterkt videreutviklet av G Ware Travelstead. I løpet av en toårs-periode videreutviklet Travelstead von Clemms vage ide til en fullstendig overordnet plan. Reg Ward støttet Travelstead i denne prosessen,  og i 1985 ga LDDC grønt lys for Travelsteads ambisiøse planer. G Ware Travelstead slet imidlertid med å finansiere prosjektet og å finne leietakere.
Paul Reichmann og Olympia & York
G Ware Travelstead klarte altså ikke å finansiere sine ambisiøse planer, og prosjektet ble overtatt av Olympia & York, et kanadisk eiendomsselskap med Paul Reichman i spissen. Den 17. juli 1987 undertegnet LDDC og Olympia & York avtale om å utvikle området videre. Travelsteads planer ble ikke mye endret av Reichman og Olympia & York. Paul Reichman kjente statsminister Margaret Thatcher, som ga skattelettelser for å gjøre prosjektet økonomisk forsvarlig. Etter at Olympia & York overtok ansvaret for prosjektet startet arbeidene i november 1987. I mai 1988 var Margaret Thatcher til stede da byggingen av de første bygningene startet. Paul Reichman sa at Olympia & York ikke hadde gått forpliktende inn i dette store prosjektet uten regjeringens udelte støtte. Byggeaktiviteten var på sitt høyeste mot slutten av 1989 og begynnelsen av 1990. Over 4 500 personer arbeidet på stedet. Den første fasen ble fullført i 1991, og de første leietakerne flyttet inn i august. Etter hvert ble Olympia & York påvirket av den økonomiske nedgangen og renteøkninger. I mai 1991 ble videre utbygging stanset inntil videre, og i mai 1992 gikk Olympia & York konkurs. Samme måned ble Canary Wharf overført til revisorfirmaet Ernst & Young, som var valgt av bankene til å fungere som administrator. I desember 1995 kjøpte en gruppe investorer, inkludert Paul Reichman, Canary Wharf for 800 millioner pund. Selskapet, etter hvert kalt Canary Wharf Group, ble børsnotert i 1999.
Jonathan Castroviejo
Jonathan Castroviejo Nicolás (født 27. april 1987 i Getxo, Baskerland, Spania) er en profesjonell spansk syklist. Han sykler for Team Sky. Han ble profesjonell syklist i 2010. I sesongene 2008 og 2009 syklet han for det spanske amatør-laget Orbea. Han fikk sin første profesjonelle seier da han vant prologen i Romandie rundt 2011. I dette løpet på 2,9 km hadde han 0,27 sekunder ned til nummer 2. Han er som syklist mest kjent som en klatrer, men han er heller ingen dårlig temposyklist.
Zuluriket
Zuluriket var en stat av zuluer i det som i dag er Sør-Afrika. Riket kom i konflikt med britene i 1870-årene og ble erobret.
Shaka
Shaka Zulu overtok i 1816 zulutronen. Innen ett år hadde han fått kontroll over naboklanene og hadde gjort zuluene til den viktigste allierte av den store mtetwa–klanen som kjempet med ndwandweklanen om herredømmet i den nordlige delen av dagens iKwaZulu-Natali.
Shaka organiserte militære, sosiale, kulturelle og politiske reformer og dannet en velorganisert og sentralisert zulustat. De viktigste reformene involverte omdanningen av hæren, takket være oppfinnsomme taktikker og våpen som han kom opp med. En konfrontasjon med det åndelige lederskapet hvor han klippet vingene, klørne og hoggtennene til heksedoktorene sikret effektivt underdanigheten til zuluenes religiøse praksis overfor staten.
Et utskudd av zuluene, kumalosene, bedre kjent for historien som matabelene, skapte under sin kong Mzilikazi et til og med større imperium som inkluderte deler av Highveld og dagens Zimbabwe.
Shakas etterfølgere
Lederen til voortrekkerne Piet Retief besøkt i oktober 1837 Dingane ved hans kongelige kraal for å forhandle om land for voortrekkerne. I november begynte rundt 1000 voortrekkervogner nedstigningen fra Drakensberg-fjellene fra Oranjefristaten i det som nå er KwaZulu-Natal.
Dingane ba Retief og hans menn om å skaffe tilbake noe kveg som var blitt stjålet fra ham av en lokal høvding. Retief og hans menn gjorde dette og kom tilbake 3. februar 1838. Neste dag ble en avtale underskrevet, hvor Dingane gav fra seg alt land sør for Tugela-elven til Mzimvubu-elven til voortrekkerne. Feiringer fulgte. 6. februar, på slutten av feiringen, ble Retief invitert til en dans og ble bedt om å komme uten sine våpen. Da dansen nådde sitt høydepunkt, hoppet Dingane opp på føttene og skrek «Bambani aba thakathi!» (isizulu for «drep trollmennene»). Retief og hans menn ble overmannet, tatt til den nærliggende høyden kwaMatiwane og henrettet. Det er antatt at de ble drept for å holde tilbake noe av kveget de hadde skaffet tilbake. Dinganes hær angrep og massakrerte så en gruppe på 500 voortrekkere, menn, kvinner og barn, i en leir i nærheten. Stedet for massakren kalles i dag Weenen (nederlandsk: å gråte).
De gjenværende voortrekkerne valgte en ny leder, Andries Pretorius, og Dingane led et knusende nederlag ved slaget ved den blodige elv, 16. desember 1838, da han ble angrepet av en gruppe på 470 voortrekkerbosettere ledet av Pretorius.
Etter nederlaget brente Dingane den kongelige husholdningen og flyktet nordover. Mpande, halvbroren som hadde blitt spart fra Dinganes utrenskninger, hoppet av med sine 17 000 tilhengere, og sammen med Pretorius og voortrekkerne, gikk han til krig mot Dingane. Dingane ble myrdet i 1840 nær Hlatikhulu Forest på Lebombo Mountains ved dagens grense til Swaziland. Mpande overtok så styret over zulunasjonen.
Under hans etterfølger Mpande (nok en halvbror) som hersket frem til 1872, og Mpandes sønn Cetshwayo kaMpande (i praksis hersker 1856–1879), slo zuluene tilbake boernes forsøk på å ta landet.
Zulukrigen
11. desember 1878 gav Henry Bartle Frere, den britiske kommissæren for Sør–Afrika, et ultimatum til 14 høvdinger som representerte Cetshwayo. Vilkåren var uakseptable for Cetshwayo og britiske styrker krysset Tugelaelva mot slutten av desember 1878 som innledning til anglo-zulu-krigen i 1879. Tidlig i krigen slo zuluene britene i slaget ved Isandlwana den 22. januar, hvor zuluhæren drepte mer enn 1000 britiske soldater på en eneste dag. Dette var det verste nederlaget British Army noen gang hadde opplevd overfor en ikke–europeisk kampstyrke. Flere britiske styrker ble sendt inn i Natal for å sikre en britisk seier, noe de fikk ved Rorke's Drift. Krigen endte med at zuluene ble slått i slaget ved Ulundi den 4. juli.
Cetshwayo ble fanget en måned senere og sendt i eksil til Cape Town. Britene tok kontroll over Zuluriket og delte det i 13 små underkongedømmer. Den største regionen kom under John Dunns kontroll, en hvit jeger som hadde blitt venn med Cetshwayo. En resident, Melmoth Osborne, ble utnevnt som mellommann mellom de lokale høvdingene og Storbritannias regjering.
Britisk overhøyhet
Det brøt raskt ut konflikt mellom underkongedømmene, og i 1882 fikk Cetshwayo reise til Storbritannia. Her møtte han blant andre dronning Victoria før han kom tilbake til Zululand for å gjeninnsettes som konge.
Dinuzulu gjorde på egen hånd en avtale med boerne under ledelse av Louis Botha, og lovte dem land i bytte mot deres hjelp. Dinuzulu og boerne nedkjempet Zibhebhu i 1884. Boerne fikk om lag halve Zululand oppdelt i enkeltfarmer, og de dannet den uavhengige republikken «Vryheid». Britene som ville hindre boernes adgang til egen havn, annekterte hele zuluriket 9. mai 1887. Dinuzulu var fortsatt involvert i flere konflikter med lokale utfordrere. I 1906 ble Dinuzulu anklaget for opprør. Han ble arrestert og dømt av britene for "høyforræderi og offentlig vold". I 1909 ble han dømt til ti års fengsel på øya St. Helena. Da unionen Sør-Afrika ble dannet, ble Louis Botha den første statsministeren. Han fikk sin gamle allierte Dinuzulu returnert til Sør-Afrika. Dinzuzl levde deretter i eksil på en farm i Transvaal, der han døde i 1913.
Arno Schmidt
Schmidt jobbet som assistent for et tekstil-selskap i Greiffenberg, før han begynte å arbeide som forfatter. Ved begynnelsen av den andre verdenskrig i 1939, ble Schmidt innkalt til militærtjeneste i Wehrmacht. Schmidt tjenestegjorde først i Alsace, og etter 1941 hadde han en ganske rolig militærtjeneste i Norge. I 1945 meldte Schmidt seg som frivillig for aktiv tjeneste ved fronten i Nord-Tyskland for å få innvilget et kort hjemmebesøk, slik skikken var. Schmidt brukte også dette besøket til å organisere et avhopp vestover fra Lausitz for seg og sin kone, for å unngå å bli tatt til fange av den sovjetiske Røde armé, som var beryktet for deres mishandling og tortur av krigsfanger og tyske sivile under framrykningen i den østlige delen av tysk territorium i sluttfasen av krigen. Schmidt meldte seg selv til de britiske militærstyrkene som var utstasjonert i den tyske provinsen Niedersachsen.
Schmidt var en streng individualist, nesten en solipsist. Misfornøyd med sine opplevelser av Det tredje riket, hadde han en svært pessimistisk verdensanskuelse. I det tyske magasinet Schwarze Spiegel, beskriver Schmidt sin utopi som en tom verden etter en menneskeskapt apokalypse. Selv om Schmidt var en streng ateist, hevdet han ofte at verden ble skapt av et monster kalt Leviathan, hvis natur var blitt videreført til menneskene. Hans skrivestil er preget av en unik og vittig stil med å tilpasse det muntlige språket, som fikk ganske mange glødende beundrere. Videre utviklet han en ortografi som han mente avslørte den sanne betydningen av ord og deres forbindelser mellom hverandre. På 1960-tallet forfattet han en rekke hørespill for tyske radiostasjoner. Ettersom ingen av verkene hans solgte mer enn noen få tusen eksemplarer hver, levde Schmidt i fattigdom. Etter et slag, døde Arno Schmidt mens han var innlagt på et sykehus i Celle, Niedersachsen i Tyskland.
Nettauksjon
Nettauksjon er en variant av auksjon som handelsform som i vårt århundre har spredd seg til hele verden, og alt mellom himmel og jord kan legges opp til auksjon. Den sterkt økte populariteten de aller siste årene hatt en spesiell sammenheng med at ny teknologi ble tatt i bruk, slik at de elementer som var ulemper ved tradisjonelle auksjoner ble løst, og langt flere folk kunne delta uavhengig av sosial status og klasse. Praktiske hindrer som tidligere hadde funnet sted ble nå løst ved hjelp av Internett. Det å få vite om gjenstandene som auksjoneres ut, hvilke varer som ble solgt hvor, og å være på rett sted til rett tid – dette var før noe som stort sett var forbeholdt de som bodde sentralt, hadde tid til å bruke mye tid på å følge med, eller hadde gode kontakter i miljøene.
Nettauksjoner i Norge som er "forbruker-til-forbruker" (C2C)
Den ene er nettauksjonene som formidler kontakt mellom kjøper og selger, såkalt "forbruker-til-forbruker"-nettauksjoner. Her står tradisjonelt samler og bruktmiljøene som de største kategoriene. Men disse har også i tillegg til privatpersoner også åpent for bedrifter eller enkeltmannsforetak – som da ofte benytter tjenestene som sitt butikkvindu. Blant disse finner vi QXL Auksjon Norge og eBay
Nettauksjoner i Norge som er "bedrift-til-forbruker" (B2C)
Videre har man «bedrift-til-forbruker»-nettauksjoner, der nettstedet selv (eller partnere) står for varene og selger dette ut til sine besøkende, gjerne til en minstepris på kr 1. Dette er mer en nettbutikk hybrid, enn en auksjonstjeneste. I denne kategorien finner vi Gooba.no som gikk konkurs i mai 2009 og Netthandelen.no. Her er det også blitt vanlige med nettauksjoner som foregår på «omvendt» form, dvs at laveste unike budet vinner.
Chippenham (Wiltshire)
Chippenham er en historisk markedsby i Wiltshire, England. Byen er administrasjonssenter for distriktet North Wiltshire. Den er lokalisert 21 km øst for Bath og 154 km vest for London. I henhold til folketellingen i 2011 hadde byen en befolkning på 45 337 innbyggere.
Byen dannet seg ved vadested / krysningspunkt over elven Avon og det er antatt at det var en form for bosetning her selv før romersk Britannia. I angelsaksisk tid under Alfred den store var det en kongelig vill (husholdning) og antagelig en kongelig jakthytte. Barneskolen, King's Lodge School, har sitt navn fra denne tradisjonen. Byen var tradisjonelt preget av marked for landbruksvarer, men fikk en vekst da Great Western Railway knyttet seg til byen i 1841. Den største bedriften er nå Westinghouse, som produserer signalutstyr for jernbaner, og det ligger flere industriområder rundt byen. Byen har få overnattingssteder, og dermed lite turisme, men den er et populært sted å gå ut, og har vakre omgivelser lands elvebredden. Byen er i dag hovedsakelig en sovekommune. Den er vennskapsby med La Flèche i Frankrike og Friedberg i Tyskland.
Klassifisering av fjell på De britiske øyer
Klassifisering av fjell på De britiske øyer baserer seg på lister hvor topper deles inn etter absolutt høyde, primærfaktor eller andre kriterier. De brukes ofte i forbindelse med peak bagging («toppsamling»), det vil si at klatrere og fjellvandrere besøker alle topper innen en kategori.
Den eldste og mest kjente klassen er munros, fjell i Skottland på mer enn 3000 fot over havet, eller 914,4 moh.
De mest kjente klassene er:
Dobbeltmoral
Dobbeltmoral er et begrep som brukes om det å ha to sett av moralske (i motsetning til juridiske eller religiøse) normer, verdier og holdninger i parallelle forhold, situasjoner eller problemstillinger; et sett som forutsettes eller kreves praktisert av andre individer eller grupper og ett annet som man praktiserer selv eller aksepterer at en gruppe man selv tilhører eller sympatiserer med kan praktisere.
Hykleri, det å forfekte moralske regler uten å leve etter dem er en form for dobbeltmoral. Asketer, som selv lever etter strenge regler, men ikke bryr seg om hva andre gjør, driver også en form for dobbeltmoral. Dobbeltmoral forutsetter et likhetsprinsipp der alle mennesker er like og er underlagt de samme normene og lovene.
Dobbeltmoral stiller forskjellige individer overfor forskjellige krav og dømmer utfra ulike moralstandarder. Å ha forskjellige normer og regler basert på favorisering, klassetilhørighet, rang, etnisitet, kjønn, religion, seksuell legning, rase eller andre mulige skille- eller grupperingstegn, vil ut fra liberale rettferdighetsprinsipper anses som dobbeltmoral, eventuelt som umoral.
Psykologi og kultur
Dobbeltmoral er også en psykologisk mekanisme som brukes til å rettferdiggjøre egne valg eller for å leve med etiske dilemmaer. Folk flest reagerer negativt mot et illojalt medlem innen sin egen gruppe, og positivt til tilsvarende illojalitet hos et medlem i en konkurrerende gruppe. Enkelte hevder at alle mennesker er dobbeltmoralske og at det ikke kan unngås.
Opphav
Selv om begrepet er av nyere dato, har konseptet vært kjent i noen tusen år. I jødisk tradisjon finnes en konkret referanse som også kan tolkes billedlig i Femte Mosebok, 25- 13-15:
Den moderne, hebraiske termen for dobbeltmoral er avledet av dette bibelstedet – "Eifa Ve'Eifa" (איפה ואיפה) (bokstavelig, "to forskjellige mål").
Latvijas Zemnieku savienība
Latvijas Zemnieku savienība («Den latviske bondeunionen», LZS) er et sentrumsorientert agrarparti i Latvia. LZS er både et historisk parti og et parti som sprang ut av folkefronten. Partiet blei grunnlagt i 1917 og var det mest innflytelsesrike høyrepartiet i Latvia i mellomkrigstida. Da Latvia ble annektert av Sovjetunionen i 1940 blei LZS forbudt. Partiet blei gjenoppretta i 1990. Siden 2002 har partiet vært en del av Unionen av grønne og bønder sammen med Latvias grønne parti.
Camden Market
Camden Market er et stort marked i Camden Town i London. Det er det fokusert mot yngre mennesker, og er det største åpne handleområdet i byen. Markedet er en stor turistattraksjon, og tiltrekker seg ca. 300 000 besøkende, hver eneste helg.
Markedet oppstod i 1974 da Camden Lock kunsthåndverksmarked ble åpnet; riktignok hadde det allerede før dette vært et lokalt gatemarked i Inverness Street, men det hadde en helt annen karakter og har nå blitt oppslukt av Camden Market.
De fleste av butikkene i Chalk Farm Road er også rettet mot en yngre kundekrets, og mange av dem har åpne fasader slik at de i praksis blir en del av markedet.
I 2006 begynte konstruksjonen av en stor markedshall mellom Stables Market og Camden Lock Market. Dette området ble tidligere brukt til utendørs markedsboder.
På kvelden 9. februar 2008 rundt klokka 19:00 lokal tid brøt det ut en stor brann i Camden Market. Ifølge flere medier skal det være snakk om store ødeleggelser under brannen.
Karlstadforhandlingene
Karlstadforhandlingene (også kalt Karlstadkonvensjonen eller Karlstad-forliket) var forhandlinger mellom Norge og Sverige i Karlstad angående oppløsningen av unionen mellom de to landene i 1905. Selve forhandlingene pågikk fra 31. august til 23. september.
Utgangspunktet var at Norges regjering allerede hadde fått vedtatt en oppløsning av unionen i Stortinget, mens Sveriges regjering ikke godkjente dette, ettersom den hevdet at dette ikke var lovlig truffet, og at en oppløsning av unionen krevde et gjensidig vedtak i begge land.
Den utløsende årsak til unionsoppløsningen fra norsk side var en uenighet om konsulatvesenet. Norge hadde utviklet seg til et dominerende shipping- og handelsland, og hadde i motsetning til Sverige et større behov for konsulære tjenester vedrørende handel på andre siden av Atlanterhavet. Konsulatvesenet ble en hemsko for unionen, og de siste 20 årene var konsulatsaken den dominerende symbolsaken i den politiske konflikten mellom de to land.
Etter forhandlinger og trussel om krig i 1895, ble det etter hvert et mildere klima fra 1902, men dette tok slutt i november 1904. Landene satte hardt mot hardt, og den 7. juni 1905 avsatte Stortinget Oscar II og opphevet unionen på et juridisk grunnlag unionstilhengere oppfattet som et brudd på gjeldende forfatning. Sverige godkjente ikke oppløsningen og kom med motkrav, blant dem folkeavstemning om oppløsningen og oppklaring av en rekke punkter. Disse skulle tas opp ved en felles konvensjon.
Karlstadforhandlingene varte fra 31. august til 23. september 1905, da konvensjonen ble undertegnet av de to lands representanter. Som kompromiss ble forhandlingene lagt til den svenske byen Karlstad, som var omtrent like langt fra begge hovedsteder. Det var fem hovedpunkter som ble tatt opp: Grensefestninger og nøytral sone, transittrafikk, reinbeite, vassdrag og tvistemålsavgjørelse. Av disse punktene var det diskusjonene om grensefestningene og den nøytrale sonen som fikk mest oppmerksomhet.
Bakgrunn
Norge og Sverige hadde i unionstiden felles utenriksdepartement i Stockholm, og dette var ansvarlig for konsulatvesenet. Grunnloven hadde gitt Norge rett til eget konsulatvesen, men de fleste konsulene og visekonsulene i de områder hvor Norge hadde interesser, var ofte lokale og ikke norske. Behovet for å fornye konsulene og for å få modernisert konsulatvesenet meldte seg. Problemet var at mens Norge hadde et frihandelssystem, hadde Sverige en mer proteksjonistisk politikk, og dette førte til splittelse.
Norge hadde behov for konsuler som arbeidet for norsk eksport, mens Sverige hadde andre krav. Norge hadde verdens tredje største handelsflåte og den raskest voksende dampskipsflåten i verden. Norge bidro med dobbelt så mye til konsulatvesenet, og det var ikke uproblematisk at dette lå under et utenriksdepartement som ikke sto til konstitusjonelt ansvar for Stortinget. Det var også få norske konsuler i både Nord- og Sør-Amerika, der norsk skipsfart hadde mange markeder. I 1895 bestemte Venstre seg for «Knyttnevepolitikken», å presse gjennom et norsk konsulatvesen, men da Sverige truet med krig, ble saken lagt død.
Avgangen til Lagerheim betydde også nederlag for den kompromissvillige linjen. Statsminister Boström la fram seks punkter et eventuelt norsk konsulatvesen måtte overholde etter Lagerheims avgang:
Disse kravene ble fra norsk presse sett på som så strenge at de ble kalt «lydrikepunktene». Det ble gjort forsøk på forhandlinger med dette som basis, men avstanden ble for stor, og forhandlingene strandet i februar 1905.
Den generelle følelsen var at når svenskene ikke ønsket samarbeid, fikk Norge ta affære, og to medlemmer av regjeringen Hagerup, Christian Michelsen og Jakob Schøning, gikk av. Dette framtvang at hele regjeringen Hagerup gikk av den 11. mars. Christian Michelsens samlingsregjering tok over med Michelsen som statsminister. Han fortsatte med konsulatsaken, og etter hvert ble det Boström som gikk av. Ny statsminister, etter at samtlige tidligere kandidater hadde unnskyldt seg, ble Johan Ramstedt. Grunnen til at mange takket nei til statsministerstillingen, kan ha vært at man forsto alvoret i situasjonen, og at den sittende minister ville bli husket som den som mistet Norge.
Unionsoppløsningen fra norsk side
Deretter delte svenske og norske myndigheter seg i synet på unionen. Svenskene mente at unionen de jure ikke var oppløst, og anerkjente ikke oppløsningen. Nordmennene mente at den de facto var det, og at de var selvstendige. Fra svensk side ble det nedsatt et særskilt utvalg med utgangspunkt i Riksdagen som skulle utarbeide de svenske vilkårene for en oppløsning av unionen. Michelsen-regjeringen tok opp sine poster som det selvstendige Norges regjering.
Unionsoppløsningen fra svensk side
Ramstedt hadde sammen med kronprins Gustav planer om å gi nordmennene som tilbud å fratre unionen mot at Stortinget ikke oppløste unionen. Da dette skjedde den 7. juni, handlet det om å få begrenset skadene. Unionsoppløsningen skapte sinne i Sverige, ikke så mye fordi det kom, men måten det kom på.
Også Ramstedt var tydelig irritert da han uttalte: «Genom denna revolutionära åtgärd har stortinget ej blot utan Konungens medverkan än även utan all hänsyn till Sverige egenmäktig fattat beslut angående upphävande av et unionsförhållande som existerar på grund av ömsedlig lagfäst överenskommelse mellan de båda rikena och ej kan utan ömsesidigt medgivande brytas». Ramstedt la til at Norges avgjørelse «på det djupaste kränker Sveriges rätt».
Imidlertid hadde et særskilt utvalg med utspring i Riksdagen, «Hemliga utskottet», ledet av Christian Lundeberg, avslått muligheten Ramstedt foreslo. Utvalget brukte så juli måned til å utarbeide de svenske vilkårene for unionens oppløsning.
Den 25. juli framla de sin innstilling, at Sverige skulle gå i forhandlinger med Norge om unionsoppløsning. Blant kravene var folkeavstemning fra Norges side, og demilitarisert sone på begge sider av grensen, hvilket betydde at alle moderne festninger på norsk side, da Ørje-fortene, Urskog fort og moderne påbygg på Kongsvinger festning og Fredriksten festning, måtte avvikles.
Forslaget gikk rett gjennom Riksdagen den 28. juli. Dette medførte at Ramstedts regjering ble tvunget til å gå av. Den 3. august gikk Ramstedt av. Ny regjering ble ledet av Lundeberg, med Ramstedt som justisråd. Christian Lundeberg var et valg ikke uten betydning. Han hadde vært en av de sterkeste kritikerne av utenriksminister Lagerheims samarbeidsmetode.
Folkeavstemning og forberedelser
Norge aksepterte kravet om folkeavstemning og forhandlinger, om enn folkeavstemningen ble igangsatt av Stortinget før kravet offisielt kom, men etter at det var presentert Riksdagen. Folkeavstemningen 13. august viste nok en gang forskjellen mellom norsk og svensk innstilling. Svenskene ba om folkeavstemning for oppløsning av unionen, mens folkeavstemningen i Norge handlet om godkjennelse av «den stedfundne Opløsning af Unionen». Resultatet ble uansett et overveldende «Ja».
Selve avstemningsprosessen var ikke ukontroversiell. Flere steder lå det ikke Nei-stemmer, og andre steder lå det blanke ark der man måtte skrive «Nei» selv. Det var også et tungt ja-miljø, og vanskelig å stemme nei. Ettersom avstemningen angikk den «stedfunde» oppløsningen, og ikke angikk en avstemning om unionsoppløsning, og siden den heller ikke var en kommentar om framgangsmåten 7. juni, var det heller ikke like stort engasjement blant de som mente at framgangsmåten var feil.
Den 21. august behandlet Stortinget regjeringens forslag om å be Sverige medvirke til unionsoppløsningen ved å oppheve Riksakten. Den ba også om fullmakt til å forhandle om vilkårene. Med 11 motstemmer fra de radikale deler av den politiske venstresiden fikk regjeringen godkjent vedtaket. Sverige svarte raskt med å foreslå forhandlinger mellom fire representanter for hvert land, derav minst to statsråder. Karlstad ble foreslått fordi byen lå midtveis mellom de to hovedstedene.
Engelske reaksjoner
Fra januar 1905 var Storbritannias minister i Sverige og Norge sir James Rennell Rodd. Rodd satte seg godt inn i situasjonen, og valgte å besøke Norge allerede i februar 1905. Dette var uvanlig for Storbritannias representanter, som stort sett holdt til i Stockholm. Rodd selv oppfattet situasjonen som alvorlig etter å besøkt Norge i februar, der han blant annet snakket med statsminister Hagerup. På den annen side opplevde han ikke «lydrikepunktene» til Boström som helt urimelige. Da skal Rodd ha foreslått en «golden bridge», et kollegialt samarbeid i utenriksministeriet til Hagerup. Rodd samtalte også med kronprins Gustav i anledning dennes tur til Kristiania som delvis overlappet med Rodds tur.
Parallelt med den vanlige diplomatiske kommunikasjonen, hadde helten fra ferden med «Fram», Fridtjof Nansen, påvirket folkeopinionen i Storbritannia gjennom avisartikler hvorav de fleste ble publisert i mars måned. Han hadde også møtt utenriksminister Lansdowne uoffisielt ettersom han ikke hadde noe offisielt mandat. Lord Lansdowne rapporterte til Rodd om en svært lang innføring i problemene mellom Norge og Sverige fra Nansens side, og disse besto i hovedsak av argumenter som var godt kjent av Lansdowne.
Rodd fulgte godt med på utviklingen fra Norge, og tok opp både interne og eksterne problemer forbundet med unionsoppløsningen. Han hadde også nevnt muligheten for at svenskene skulle satse på Sven Hedin, som nøt stor respekt i Storbritannia, som en svensk motvekt mot Nansen. Rodd fikk hele tiden god tilbakemelding fra utenriksminister Lansdowne. Da Rodd tok opp faren for russisk invasjon i Skandinavia og Novembertraktatens verdi ved en oppløsning unionen, sendte Lansdowne den 29. april en promemoria med Storbritannias syn på unionskonflikten tilbake til Rodd.
Det var altså klart at Storbritannia ikke ønsket at Norge eller Sverige skulle brukes militært, verken av Storbritannia eller av andre. Den tidligere skepsisen mot Russland og inkluderingen av «the other Powers», hovedsakelig Tyskland, viste at det ikke forelå ønske om å ekskludere noen eller å ha en avtale beregnet på å behandle noen som antagonist.
Selve unionsoppløsningen fikk beskjeden oppmerksomhet fra britisk hold. Den foregikk på et tidspunkt da Rodd var i London for å bivåne bryllupet mellom prins Gustav og Margaret av Connaught den 15. juni. Den britiske attache i Stockholm, sir Arthur Grant Duff, hadde rapportert til utenriksminister Lansdowne, Grant Duff hadde også samtalt med utenriksminister grev Gyldenstolpe i Sverige, og forsikret han om at Storbritannia ikke hadde noen planer om å anerkjenne unionsoppløsningen eller Norge som selvstendig land. Imidlertid hadde flere nordmenn en annen oppfatning. Justisminister i Michelsens regjering Harald Bothner noterte i sin dagbok at Rodd hadde gitt garantier om britisk støtte i tilfelle svensk uthaling. Lite peker på at Rodd ga en beskjed i den retning.
Fram til Karlstadkonvensjonen handlet det i stor grad fra diplomatisk side å holde oversikt over situasjonen og å anmode Norge om tålmodighet og Sverige om å ikke trekke ut tiden. Imidlertid hadde Fritz Wedel Jarlsberg lansert de to hovedkandidatene fra norsk side til å ta over tronen etter Oscar II. De to forslagene var Prins Carl av Sverige og Prins Carl av Danmark, det førstnevnte av høflighet, det sistnevnte av hensyn til Prins Carl av Danmarks dynastiske forbindelser med Storbritannias monark, fordi han var gift med Edward VIIs yngste datter. Wedel Jarlsberg skremte med faren for republikk eller intervensjon fra en annen stormakt i tronfølgerspørsmålet.
Mens Rodd ikke tok hensyn til Wedel Jarlsberg, var hans kollega i København, sir Alan Johnstone, langt mer ivrig. Han rapporterte til Lansdowne og formidlet også til Edward VII betydningen av å få presset fram et avbud fra svensk side slik at prins Carl av Danmark kunne overta tronen. Rodd var imidlertid skeptisk til Wedel Jarlsbergs formuleringer. Det ble etter hvert en kamp mellom Edward VII og Johnstone på den ene siden og Lansdowne og Rodd på den andre som endte med at utenriksministeren og ministeren i Stockholms syn, å ikke intervenere, inntil videre vant fram.
Tyske reaksjoner
Den tyske minister i Norge og Sverige i 1905, grev Casimir von Leyden, hadde liten tro på kronprins Gustavs reise «til fiendeland» i februar 1905. Han var i tillegg skeptisk til den norske sak. Han mente at forhandlinger om konsulatvesen ikke burde ha funnet sted, at «lydrikepunktene» ikke var urimelige, og at nordmennene aldri var særlig interessert i en løsning som gikk ut på at unionen besto. Likevel var han ikke fjern for Norges krav, og mente at de hadde vist stor intelligens, energi og dristighet. Svenskene hadde utvist likegyldighet og det svenske kongehus hadde behandlet Norge stemoderlig ifølge von Leyden.
Da Michelsen-regjeringen tok over, var von Leyden mest overrasket over sammensetningen av ministre, som han mente ga klare indikasjoner om at regjeringen ikke kom til å samarbeide, og ville få en kort levetid utover konsulatsaken. Da Tyskland ikke ble konfrontert om Novembertraktaten på det daværende tidspunkt, fokuserte heller von Leyden på generelle observasjoner om unionsoppløsningen, der han langt på vei anklaget svenskene for å ha vært gammeldagse og å ikke ha tatt situasjonen på alvor.
Tysklands rolle var i hovedsak å observere. Fridtjof Nansen hadde bare i et kort tilfelle konsentrert seg om Tyskland, og da han verken fikk møte keiseren eller de nærmeste rådgiverne personlig, valgte han å avlyse forsøket på å påvirke tysk diplomati, og gikk heller via britiske aviser til tyske aviser. Fraværet av aktivitet fra Nansens og Wedel Jarlsbergs side, sistnevnte var også bare kort innom Tyskland, gjorde at tyskerne stort sett stolte på rapporter fra von Leyden.
Wilhelm II var svært godt informert om utviklingen, og leste kommunikeer med interesse. Da tronen ble ledig, anså Wilhelm II det som uheldig at den ville bli gitt til svigersønnen til Edward VII, og han prøvde å igangsette et kandidatur for den danske prins Carls onkel, Valdemar av Danmark, som et bedre alternativ. Valdemar var bror av enkekeiserinne Dagmar av Russland. Wilhelm II tok opp dette med Nikolaj II av Russland ved Björkö, der en videre plan om tettere tysk-russisk samarbeid ble diskutert. Wilhelm IIs argumenter var sterkt anti-engelske og kritiske til Edward VII. Imidlertid tok ingen av de to stormaktenes regjeringer keisernes avtaler, så det ble lite ut av dette besøket. Kort tid etter Björkö-møtet slo Wilhelm II seg til ro med Carl av Danmark som Norges nye konge. Hva gjaldt Wedel Jarlsbergs anmodninger om å presse Sverige til å godta Carl, forholdt Tyskland seg svært lite interessert. Dette var delvis fordi Tysklands sendebud var godt informert, og fordi verken Wedel Jarlsberg eller Nansen hadde konsentrert seg om å appellere til Tyskland.
Forhandlinger og mobilisering
Forhandlingene ble lagt til losjehuset til Frimurerlosjen i Karlstad. Valget av by var todelt. For det første var det et kompromiss etter at Sveriges regjering hadde foreslått Stockholm og nordmennene foreslo å veksle mellom Stockholm og Kristiania. For det andre var Karlstad valgt spesifikt i Riksakten av 1815 som «Samlingssted for begge Rigers Komiteer».
Fra norsk side stilte statsminister Christian Michelsen, utenriksminister Jørgen Løvland, stortingspresident Carl Berner og statsråd Benjamin Vogt. Alle disse var utnevnt av regjeringen. Løvland ble av ikke-norske kilder omtalt som statsminister, da han var Norges statsminister i Sverige. Fra svensk side stilte Christian Lundeberg, utenriksminister Fredrik Wachtmeister, kirkeminister Hjalmar Hammarskjöld og statsråd Karl Staaff. Staaff var det liberale alibi som spilte en viktig rolle i den fredlige oppløsningen av unionen. Wachtmeister var mindre konservativ enn Lundeberg og dessuten en dyktig debattant. Hammarskjöld hadde jobbet i justiskomiteen og var folkerettslig ekspert.
Forhandlingene sto om fem hovedpunkter:
I tillegg kom noen hummerrike undervannsskjær ved Iddefjorden, som ble behandlet som eget punkt.