cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Keramikk
Glasering
Det er to hovedformer for glasering, og forskjellen ligger i glasurens komposisjon og brenningstemperatur: en slip (eng.) er gjerne en leire i flytende form som kan være tilsatt andre stoffer, men dette er ikke nødvendig. En slip kan også kalles engobe, men denne er mer vanlig for leir- og steintøy (høytemperaturbrenning) og utføres av et lag under selve glaseringen. Engobe kan også endre farge på gjenstanden og er som regel hvit (se også begitting). En slip blir som regel lagt på gjenstanden før brenning, men etter tørking. Glasering er et lag med glass som blir smeltet på gjenstanded under brenning. Et flussmiddel blir lagt til for å redusere smeltepunktet, og metalliske oksider kan bli tilsatt for å gi en spesiell farge.
Potensielle innholdsstoffer i keramisk glasur
Ofte inneholder keramikkglasur blyoksid, som er et giftig stoff. Men dersom blandingen er riktig og brenning skjer ved riktig temperatur, skal gjenstandene ikke avgi ulovlige mengder med bly. En bør være oppmerksom på at enkelte keramikkgjenstander kan gi fra seg helseskadelige mengder tungmetall dersom de kommer i kontakt med sure næringsmidler som juice, vin, te eller sitron. Miljødirektoratet viser da særlig til enkelte keramikkgjenstander fra middelhavsområdet. De oppfordrer til forsiktighet når gjenstanden har ukjent kvalitet.
Brenningstemperaturer
Generelt er minimumstemperaturen for brenning av keramikk 500℃. De ulike typene har da også forskjellige brenningstemperaturer: fajanse, leirtøy, raku og terrakotta brennes ved temperaturer mellom ca. 900 og 1200℃; porselen og steintøy mellom ca. 900 og 1600℃. På grunn av den høye temperaturen ved brenning av for eksempel porselen blir leiren forsteinet og overflaten polert, selv uten glasur. Keramikk som er brent ved høy temperatur blir mer solid enn den som brennes ved lavere temperatur.
Keramikk i forskningssammenheng
Det er flere grunner til at keramikk benyttes i forskningssammenheng, både i fortid og nåtid. Hovedgrunnen er at keramikk har en lang og utbredt historie og er blitt fremstilt og benyttet mange steder i verden over lengre perioder. Både innenfor arkeologi, historie, antropologi og kunst blir keramikk studert. Det finnes også et utall studie- og forskningstilnærminger. Innenfor arkeologi kan keramikk studereskunsthistorisk, estetisk og teknologihistorisk. Den kan sorteres i kategorier etter typologisk utvikling, proveniens (opprinnelsesstudie), kvantitative eller kvalitative studier, eller funksjonell analyse av materialet.
Innenfor arkeologi kan keramikk også benyttes til relativ eller absolutt datering.
Keramikk i dag
Keramikk har mange anvendelsesområder, og det skilles særlig mellom keramikk med og uten leire. Foruten industriell produksjon av keramikk (type porselen, annet finservice), og teknologisk keramikk, finnes det mange små verksteder rundt om i Norge (og verden) hvor det produseres gjenstander av leirebasert keramikk. Produksjonen er ofte moderat, og prisene er noe høyere enn for industriprodukter, fordi varene er laget for hånd.
Det finnes også verksteder som tilbyr kurs for større eller mindre grupper, enten for hele prosessen fra utforming til ferdig produkt, eller bare for maling.
Fylkesvei 2574
Fylkesvei 2574 går mellom Hovderampa og Venabygd i Ringebu kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 386 (Oppland).
Liste over norske ornitologiske bøker
Dette er en liste over ornitologiske bøker, utgitt med norsk som originalspråk, ordnet etter utgivelsesår.
Skjerm (monitor)
En skjerm eller også dataskjerm er et apparat som fremstiller visuell informasjon på en flate. Informasjonen overføres til skjermen i form av elektroniske signaler. Eksempler på slike skjermer er fjernsyns- og dataskjermer. Det finnes elektroniske skjermer i en mengde forskjellige størrelser og teknologiske konstruksjoner, alt fra bilderør med skjermer av glass til LCD-skjermer beregnet for digitale TV-signaler, monokrome radarskjermer, små displayer på mobiltelefoner og lommeregnere og projektorer som viser informasjonen på et lerret.
En skjerms størrelse kan oppgis presist med areal og høyde-bredde-forholdet, men blir ofte forenklet beskrevet ved hjelp av skjermdiagonalen. Skjermdiagonalen måles fra mellom to diagonale hjørner, og oppgis vanligvis i tommer. CRT-skjermer og TV-er har tradisjonelt sett blitt oppgitt i nominelle klasser, det vil si at den oppgitte størrelsen er noe større enn det adersserbare rasteret på skjermen. CRT-dataskjermer er vanligvis rundt 1" mindre enn størrelsesklassen. Nøyaktige dimensjoner på bilderør, samt synlig diagonalt område, finnes alltid i databladet til monitoren, som ofte finnes på nett. Grunnen til at det er vanlig å oppgi diagonalstørrelse slik, er fordi størrelsen på gamle sort/hvitt-bilderør ble oppgitt fra kant til kant på det runde bilderøret, mens selve fjernsynsprodusenten bygget apparatet med en ramme rundt bilderøret for å holde det på plass. En sideeffekt av dette var at denne rektangulære rammen gjorde at man fikk utnyttet en mindre del av fosforen og rasteret på bilderøret.
En fargeskjerm danner farger ved å blande de tre grunnfargene rød, grønn og blå.
Skjerm til datamaskin
Når man snakker om skjermer til datamaskiner, bruker man av og til det engelske ordet monitor, da det historisk har vært stor forskjell på skjermer for fjernsyn og skjermer til datamaskiner. Den viktigste forskjellen på et fjernsynsapparat og en monitor er at fjernsynsapparatet har inngang for antennekabel.
Noen vanlige oppløsninger er:
For å vise den informasjon som går fra datamaskinen til skjermen, går dataene gjennem et grafikkort som behandler disse data og sender dem til skjermen på en måte den kan forstå/omsette til bilder. Disse signalene sendes til skjermen via et analogt eller digitalt grensesnitt. Videosignaler med høyere oppløsning setter høyere krav til båndbredde, spesielt i digitale systemer med begrenset bitdybde.
Noen skjermer har en skjermsparefunksjon som gjør at skjermen blir helt mørk etter en tid, og bilde kommer opp på skjermen igjen når man får et signal. På denne måten brenner ikke bildet seg fast. VESA-standarden støtter flere typer skjermsparing. En av de består av å skru av defleksjon og høyspent i bilderøret, men fortsatt holde varmeelementet til bilderørskatodene påslått, for å kunne gjenoppta bruk av skjermen kjapt. Denne funksjonen var aldri støttet av skjermkort eller Windows, så denne strømsparingsmetoden ble svært sjeldent brukt.
Parlez-moi d’amour
«Parlez-moi d'amour» er en fransk sang fra 1930 med melodi og tekst av Jean Lenoir. En engelskspråklig oversettelse ble skrevet av Bruce Sievirer og er kjent som «Speak to Me of Love» eller «Tell Me About Love».
Sangen skiller seg ut for sin romantiske tone i melodien og teksten. Lucienne Boyer var den første som spilte den inn på plate og gjorde sangen populær i Frankrike, USA og i resten av verden.
Barbra Streisand har også spilt inn en versjon av sangen på albumet Je m'appelle Barbra.
Ammerån
Ammerån er ei elv i Strömsund og Ragunda kommuner i det nordøstre Jämtland i Sverige. Elva, som er ei sideelv til Indalsälven, er kjent for sitt gode fiske. Den egentlige Ammerån er rundt 70 kilometer lang og renner fra Hammerdalssjön (302 moh) til munningen i Indalsälven nær bygda Ammer, 10 km nordøst for Hammarstrand.
Ammeråns to viktigste tilløpselver er Storån og Öjån, hvorav Storån regnes som hovedtilløp. Begge elvene munner ut i Hammerdalssjön. Regnet fra Storåns kilde er Ammerån totalt 199 kilometer lang. Det finnes få andre sideelver, men nevnes kan Halån, Borgan, Målån og Färsån. Ammeråns totale nedbørfelt er 3 098 km².
Ammerån har vært aktuell for vannkraftutbygging, men protestene ble store, og Ammerån er nå i stedet vernet mot vannkraftutbygging. Den delen av elva som begynner ved Solbergsvattnet like nedenfor Edeforsen og fortsetter seks mil nedstrøms er siden 2003 vernet som naturreservat.
Den største byen i Ammeråns nedbørfelt er Hammerdal.
Sedimentologi
Sedimentologi er læren om jordas løsmasser og deres avsetning, og læren om sedimenters konsolidering og sedimentære bergarter.
Ukonsolidert grus, sand og leire transporteres med elver, vinder og bølger – generelt transporteres sedimentene fra fjell til hav. Sedimentene legges igjen som elvedelta, elvebanke, tidevannsrygg osv.
Natasha Gregson Wagner
Natasha Gregson Wagner (født 29. september 1970 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespiller. Hun er datter av Natalie Wood og Richard Gregson.
Viglen
Viglen er et fjellmassiv i Røros kommune, nær grensa til Sverige øst for Feragen. Fjellet består av flere mer og mindre markerte topper, den høyeste er 1 561 meter over havet. Dette er det høyeste punktet i Røros kommune. Fjellet har en sekundærfaktor på 42 kilometer, som gir det en 31.-plass i landet. Den høyeste toppen ligger såvidt innenfor grensa til Femundsmarka nasjonalpark.
Fjellet er lett tilgjengelig, både fra Vauldalen, Feragen og Femundsmarka.
108 Hecuba
108 Hecuba er en asteroide i det ytre av hovedbeltet og et medlem av asteroidefamilien Hygiea. Den ble oppdaga den 2. april 1869 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Hecuba er den latinske navneformen for Hekabe, en skikkelse fra gresk mytologi.
Sel jeger- og fiskerforening
Sel jeger- og fiskerforening er en jakt- og fiskeforening i Sel kommune, Innlandet fylke. Opprettet i 1954. Antall medlemmer i 2010 er 160.
Løkenåsen skole
Løkenåsen skole er en 8–10 skole (ungdomsskole) i Lørenskog i Akershus. Skolen har ca. 330 elever og rundt 30 ansatte. De nye skolebyggene stod klare i 2003.
Løkenåsen skole er en av fire ungdomsskoler i Lørenskog kommune. I likhet med Lørenskogs grunnskoler er også Løkenåsen skole en MOT-skole, det vil si medlem av organisasjonen MOT. Dette er en del av kommunens arbeid med oppvekst- og læringsmiljø.
Skolen ble tildelt Benjaminprisen 2016 for sitt arbeid mot rasisme og diskriminering.
Fylkesvei 4366
Fylkesvei 4366 går mellom Nærbø gamle kirke og Rangen i Hå. Veiens lengde er 3,8 km.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 156.
HC Bolzano
L'Hockey Club Bolzano (tysk Hockey Club Bozen) er en italiensk ishockeyklubb som kommer fra byen Bolzano, Sør-Tyrol.
Historie
Det er det mest suksessfulle laget i historien til den italienske ishockeyligaen, med 18 mesterskap.
Bernard Germain de Lacépède
Bernard Germain Étienne de Laville-sur-Illon, comte de Lacépède (eller La Cépède) (født 26. desember 1756 i Agen, død 6. oktober 1825 i Épinay-sur-Seine) var en fransk naturforsker og politiker. Han var professor ved Muséum national d'histoire naturelle i Paris.
Minneskleivgrana
Minneskleivgrana ved Gamlevolltjønnan i Rollag kommune, nærmere bestemt i Trillemarka, er Norges eldste kjente levende grantre. Treet ble oppdaget ved en tilfeldighet den 17. juli i 2003 av Jørund Rolstad og Ken Olaf Storaunet fra Skogforsk, og det ble litt senere samme år årringdatert til å være fra 1524, altså år nå.
Bernard Germain de Lacépède
Liv og virke
Han var hela tiden en tro tilhenger av Napoleon I og ble i 1809 utnevnt til statsminister. Etter den bourbonske restaurasjon fikk han i 1819 en plass i pairkammeret. Fra 1793 var han professor ved Muséum d'histoire naturelle.
I sin ungdom sysselsatte Lacépède seg med musikk (han var nær venn med komponisten Christoph Willibald Gluck), skrev et par operaer, som aldri ble oppført:
Han skrev også et arbeide med tittelen Poétique de la musique (1781–1785). Dessuten forfattet han en omfangsrik Histoire générale, physique et civile de l'Europe (18 bind, 1826) samt flere romaner. Etter hans død utkom Histoire naturelle de l'homme (1827) og Les âges de la nature (1830).
Blant arter som første gang ble beskrevet av Lacépède er klovnefisken Amphiprion percula (Lacépède, 1802), vågehval (Balaenoptera acutorostrata) Lacépède, 1804 , Atractosteus spatula (Lacépède, 1803) og vannmokasinslange (Agkistrodon piscivorus) (Lacépède, 1789).
Englands historie
Englands historie begynte da de første mennesker kom til øygruppen for tusener av år siden. England har tallrike levninger fra mesolittisk, neolittisk tid, og fra bronsealderen, som Stonehenge og Avebury. I løpet av jernalderen var England, som resten av øya Storbritannia sør for Firth of Forth, befolket av mennesker som snakket et keltisk språk, kjent som britonere. I år 43 e.Kr. begynte den romerske erobringen, og romerne beholdt kontrollen over sin provins Romersk Britannia fram til utpå 400-tallet.
Romernes tilbaketrekning åpnet for innvandring fra det nordlige Europa, av germansktalende folkegrupper som samlet kalles for angelsaksere, og som generelt blir sett på som opprinnelsen til England og det engelske folk. Angelsakserne etablerte flere kongedømmer i det som ble de viktigste maktområdene i det som i dag er England og deler av det sørlige Skottland. Angelsaksiske språk, eller gammelengelsk, erstattet tidligere britonske (keltiske) språk. Angelsakserne utfordret og var hyppig i strid med britonske stater i Wales, Cornwall, og Hen Ogledd («Gamle nord», britonsktalende deler av det nordlige England og det sørlige Skottland) og med hverandre. Fra rundt 800 ble England herjet av norrøne folkegrupper, vikinger, fra hovedsakelig Norge og Danmark. De norrøne tok kontroll over store deler av det som i dag er England, særlig den nordligste delen. I løpet av denne tiden forsøkte flere konger å forene de ulike angelsaksiske kongedømmene, noe som til sist førte til at kongedømmet England oppsto på 900-tallet.
I 1066 invaderte fransktalende normannere fra Normandie, og erobret til sist hele England. Forbindelsen til kontinentet ble langt tettere, men i løpet av middelalderen var England preget av flere borgerkriger og langvarige kriger med andre nasjoner. Kongedømmet England var en selvstendig stat fram til styret til Rikard I av England, som gjorde det til en vasallstat under Det tysk-romerske rike i 1194. I 1212, under styret til hans bror Johan I av England, ble kongedømmet en tributtbetalende vasall av Den hellige stol, noe som varte fram til 1300-tallet, da kongedømmet England avviste dette overherredømme og etablerte seg på nytt som en selvstendig stat. I renessansen var det huset Tudor som hersket. England hadde erobret Wales på 1100-tallet, og ble deretter forent med Skottland tidlig på 1700-tallet for å danne kongedømmet Storbritannia. Den økonomiske veksten som kom med den industrielle revolusjon, førte til at Storbritannia styrte verdens største imperium. I kjølvannet av at koloniene ble avviklet på 1900-tallet, ble det meste av imperiet uavhengig, men landets kulturelle betydning er omfattende i mange land den dag i dag.
Forhistorie
Englands eldste historie har de siste ti årene blitt avdekket gjennom det tverrfaglige Ancient Human Occupation of Britain project. East Anglia var befolket av Homo heidelbergensis om lag 700 000 år siden, mens Boxgrovefunnet i Sussex daterer det britiske Heidelberg-mennesket til 500 000 f.Kr. På denne tiden var England en halvøy på Kontinentet. Om lag 450 000 år siden la det tykke Anglian-isdekket seg over området, og det ble først befolket igjen etter 50 000 år av forgjengerne til Europas neandertalere. Ved Swanscombe i Kent lagde de håndøkser inntil isdekket igjen vendte tilbake for 380 000 år siden. I de påfølgende varmeperiodene innvandret neandertalere, men til et livsmiljø som var hardere å klare seg i enn i de to tidligste befolkningsperiodene. Om lag 200 000 år siden opplevde neandertalere i England en enestående hard kuldeperiode, og etter den nest siste istiden vandret det ikke inn mennesker i det hele tatt da hjort, elefanter, neshorn, hyener og flodhester vendte tilbake, kanskje fordi England etter issmeltingen ble en øy.
Neandertalerne var tilbake 60 000 år siden ved Lynford, og jaktet mammut, reinsdyr og hest. Men før siste istid nådde kuldetoppen for 25 000 år siden fikk neandertalerne konkurranse av Homo sapiens, som holdt ut i etpar tusen år og kom tilbake først for 15 000 år siden og deretter for godt omkring 9500 f.Kr., da siste istid ebbet ut. En rekke arkeologiske funn indikerer at den sørlige delen av øya Storbritannia ble bosatt av mennesker lenge før resten av De britiske øyer, da klimaet i sør var mer gjestmildt mellom og i de ulike istidene. Ved Cheddar Gorge har man gravd ut redskaper i reinsdyrbein og andre levninger fra holocen i mer enn hundre år, mest kjent er skjelettet av Cheddar-mannen, og andre levninger med kuttmerker som kan være tegn på kannibalisme. Vintrene var på denne tiden kaldere og tørrere enn i dag, og hele kanalen og det sørlige Nordsjøen («Doggerland») var en tørrlagt landbro. Da yngre dryas satte inn med kulde 11000 f.Kr., ble hesten og andre byttedyr fortrengt og menneskene kan ha forsvunnet også fra Sør-England.
Yngre dryas ble for 9 000 år siden avløst av subtropisk klima, hvor flodhest og andre tropiske dyr spredte seg nord til Themsen i England. Det varme klimaet holdt seg i nesten 4 000 år, inntil England ble en øy for 5-6 000 år siden. På denne tiden nådde også den vesteuropeiske, megalittiske perioden England med mange funn av kjempegraver og steinmonumenter, deriblant Stonehenge. Veien Sweet Track i Somerset Levels er den eldste kjerreveg brolagt med planker som er oppdaget i Nord-Europa, og er blant de eldste veger i verden. Den ble bygget i 3807 eller 3806 f.Kr.
Siden Britannia lå i den vestlige utkanten av Europa, mottok det teknologiske og kulturelle nyvinninger langt senere enn man gjorde på fastlandet i Europa. Historien om oldtidens Britannia har tradisjonelt blitt forstått som en suksessiv og kontinuerlig bølge av innvandrere fra det kontinentale Europa som brakte med seg nye kulturer og teknologier. Langt nyere arkeologiske teorier har endret denne fortolkningen og argumentert for et langt mer komplekst forhold mellom Britannia og kontinentet. Mange av endringene i de britiske samfunnene som er påvist gjennom arkeologiske spor, antas å ha skjedd fordi den innfødte befolkningen tilpasset seg utenlandske skikker framfor å stadig bli underkastet nye invaderende folkegrupper.
I neolittisk tid ble jordbruket innført, og befolkningen gikk fra å være jegere og samlere til å få en mer bofast tilværelse, med en økende industriell framstilling av flint og senere tinn, som ble eksportert til kontinentet. Det første historiske vitnemålet om regionen kommer fra Massaliote Periplus, en tapt reisemanual for handelsmenn som er antatt å stamme fra 500-tallet f.Kr., skjønt kultur- og handelsforbindelser med kontinentet hadde eksistert i tusen år før dette. Pytheas fra Massalia skrev om sin sjøreise til Britannia en gang rundt 324 f.Kr.
Senere skribenter som Plinius den eldre (som siterte den greske historikeren Timaios) og Diodorus Siculus (som antagelig benyttet seg av grekeren Poseidonios), nevnte tinnhandelen fra det sørlige Britannia, men det er få detaljer om folket som levde der. Tacitus, som heller ikke selv besøkte Britannia, skrev at det var liten forskjell mellom språket til folket i det sørlige Britannia og folket i det nordlige Gallia, og merket seg at de ulike gruppene britonere hadde de samme fysiske karaktertrekkene som deres kontinentale naboer.
Romersk Britannia
Den romerske generalen Julius Cæsar invaderte det sørlige Britannia i 55 og 54 f.Kr., og skrev i De Bello Gallico at befolkningen i det sørlige Britannia var meget store og hadde mye til felles med Belgae i nederlandene. Fra mynter og arbeid av senere romerske historikere har man funnet navn på en del av høvdingene av de uensartede stammene og deres intriger i Britannia. Fram til den romerske erobring var britonere antatt å snakke ulike avarter av keltisk språk, og disse er generelt antatt å være forgjengere til moderne brytoniske språk.
Julius Cæsars invasjon ble oppgitt, og romerne begynte sin andre invasjon og påfølgende erobring i 43 e.Kr. mens Claudius var keiser. De underla seg hele det området som i dag utgjør det moderne England og Wales i løpet av de neste førti år, og i perioder kontrollerte de også det meste av lavlandet i det sørlige Skottland.
Angelsaksernes erobring
I kjølvannet av at romerne forlot øya på begynnelsen av 400-tallet, immigrerte flere germanske stammefolk, først til de sørlige og østlige områdene. Blant dem var anglere, saksere, jyllendere, og også store antall frisere og frankere som var blitt fordrevet fra kontinentet. Den romersk-britiske befolkningen klarte ikke å samle seg mot disse nye gruppene, men ble assimilert eller drevet nord- og vestover. Invasjonen av England kalles gjerne (men nokså upresist) den saksiske, eller angelsaksiske, erobringen.
I løpet av 300-tallet hadde mange britonere flyktet eller utvandret over Den engelske kanal fra Wales, Cornwall og Sør-England med sine høvdinger, krigere, familier, munker og prester, og dannet en ny gruppe i Aremorica i Vest-Gallia (Frankrike). Strømmen av britonere synes å ha økt da romerne trakk seg ut av Britannia, og angelsaksernes plyndringer og landevinninger tiltok. De britiske emigrantene gav regionen sitt nåværende navn, Bretagne, og bidro til utviklingen av det bretonske språket. Navnet Bretagne (engelsk Brittany, «lille Britannia») oppstod på denne tiden for å skjelne landsdelen fra Storbritannia.
Den angelsaksiske progresjonen på 500-tallet er uklar. En gang rundt 495 i slaget ved Mons Badonicus påførte britonene en angelsaksisk styrke et større nederlag som begrenset den videre ekspansjonen vestover. Arkeologisk materiale fra hedenske angelsaksiske graver antyder at en del bosetninger ble forlatt og grensen mellom angriperne og de innfødte ble presset tilbake i tiden rundt 500. Den angelsaksiske ekspansjonen fortsatte på 500-tallet, skjønt kronologien for framgangen er uklar. En av få enkeltstående hendelser før 600-tallet som framstår med en viss klarhet, er slaget ved Deorham i 577, hvor en vestsaksisk seier førte til erobringen av Cirencester, Gloucester og Bath, brakte den angelsaksiske framgangen fram til Bristolkanalen og skilte den britonske befolkningen i sørvest (Cornwall og Devon) fra den i Wales. Northumbrias seier i slaget ved Chester kan ha hatt en tilsvarende effekt i å skille Wales fra britonene i Cumbria i nord.
Gradvis saksisk ekspansjon gjennom West Country, den sørvestlige delen av dagens England, fortsatte gjennom 600-, 700- og 800-tallet. I mellomtiden – i løpet av midten av 600-tallet – hadde anglerne presset britonene tilbake til de tilnærmede grensene for dagens Wales i vest og elven Tamar i sørvest. Nordover ekspanderte de så langt som til elven Forth.
Heptarkiet og kristningen
Kristningen av det angelsaksiske England begynte en gang rundt år 600, og var påvirket av keltisk kristendom fra nordvest og den romersk-katolske kirke fra sørøst. Augustin, den første erkebiskop av Canterbury ble innsatt i 597. I 601 døpte han den første kristne angelsaksiske konge, Æthelbert av Kent. Den siste hedenske angelsaksiske konge, Penda av Mercia, døde i 655. Den siste hedenske konge i England skal ha vært den jyske kongen Arwald på Isle of Wight, som ble drept i 686. Fra 700-tallet var kirken i England så etablert at angelsaksiske misjonærer virket på kontinentet, og bidro til kristningen av praktisk talt hele Frankerriket ved år 800.
Gjennom 600- og 700-tallet vekslet makten mellom de større kongedømmene. Skribenten Bedas nedtegnelser forteller at Æthelbert av Kent var den mest dominerende av disse på slutten av 500-tallet, men makten synes å ha blitt flyttet nordover til kongedømmet Northumbria, som ble dannet gjennom sammensmeltingen av Bernicia og Deira. Ifølge Beda dominerte Edwin av Northumbria (også stavet Ædwine) det meste av Britannia, men Beda var selv hjemmehørende i Northumbria og det kan ha påvirket hans framstilling. Arvefølgekriser betydde at Northumbrias hegemoni ikke var konstant, og Mercia forble et mektig kongedømme, særlig under Penda. To store militære nederlag var det som endret Northumbrias dominans: slaget ved Trent i 679 mot Mercia, og ved Nechtanesmere i 685 mot pikterne.
Den såkalte «mercianske overhøyheten» dominerte 700-tallet, skjønt denne makten var heller ikke alltid konstant. Æthelbald og Offa, de to mektigste kongene, oppnådde høy status. Offa ble betraktet som overherre over det sørlige Britannia av Karl den store. At Offa kunne samle så store ressurser som å bygge Offas dike, en lang jordvoll som skilte hans rike fra waliserne, er et vitnemål om hans makt. Et stadig mektigere Wessex og utfordringer fra mindre kongedømmer, førte til at Mercias dominans etter hvert avtok, og tidlig på 800-tallet var kongedømmets overhøyhet over.
Denne perioden har blitt beskrevet som heptarkiet, skjønt dette begrepet har siden blitt mindre vanlig i akademisk bruk. Det oppsto på grunnlag av at det fantes syv konkurrerende kongedømmer: Northumbria, Mercia, Kent, East Anglia, Essex, Sussex og Wessex. Nyere historieforskning har påvist at andre også kongedømmer også var politisk betydningsfulle i løpet av den samme perioden: Hwicce, Magonsæte, Lindsey og Midt-Anglia.
Vikingene og framveksten av Wessex
De første nedtegnelser om angrep fra vikinger er fra 793 ved klosteret Lindisfarne i det nordlige England, bevitnet i Den angelsaksiske krønike. Norrøne bosetninger var allerede godt etablert på De britiske øyer i Orknøyene og Shetland, og før Lindisfarne fant det sannsynligvis sted både angrep og fredelig handel fra norrøne sjøfarere (hovedsakelig fra Danmark og Norge) som ikke ble nedtegnet. I tiden fram til midten av 800-tallet fulgte stadig hyppige plyndringstokt fra vikingene.
I 865/66 ankom en stor hær, sannsynligvis fra Danmark, som er blitt kjent som den store hedenske hær. På kort tid klarte denne hæren å få kontroll over det meste av dagens England: York ble erobret i 867, og de norrøne fikk med det kontroll over Northumbria, East Anglia ble erobret i 869 og mesteparten av Mercia i 873. I alle disse kongedømmene fortsatte angelsaksiske konger å regjere, men nå som lydkonger under de norrøne. I 878 hadde de norrøne for en periode kontroll over det meste av eneste gjenværende selvstendige kongedømmet Wessex, men Alfred den stores seier ved Ethandun i 878 stanset den videre norrøne ekspansjonen i England.
Erobringen av Northumbria, det nordvestlige Mercia og East Anglia av danene førte til utstrakt dansk bosetning i disse områdene. Det var hovedsakelig nordmenn som slo seg ned langs kysten mot Irskesjøen, men for angelsaksere var det liten forskjell mellom daner og nordmenn, og mange av de norrøne var også født på De britiske øyer. Tidlig på 900-tallet hadde norske herskere tatt over det danske kongedømmet i York, eller Jorvik som de norrøne kalte det. De norrøne bosetningene hadde stor nok innvirkning til å etterlate seg betydelige spor i det engelsk språket; mange vesentlige ord i dagens moderne engelsk er avledet fra norrønt, selv om brorparten av dagens engelsk naturlig nok er av angelsaksisk opprinnelse. Tilsvarende er mange stedsnavn i områder med dansk og norsk bosetning av norrøn opprinnelse, eksempelvis alle stedsnavn som slutter på «-by».
Ved slutten av Alfreds styre i 899 var han den eneste gjenværende angelsaksiske konge som var selvstendig fra danskene, og deler av Mercia var i praksis blitt en besittelse av Wessex, styrt av hans svigersønn, ealdorman Æthelred av Mercia. Cornwall (Kernow) var underlagt vestsaksisk dominans, og de walisiske kongedømmene anerkjente Alfred som sin overherre (men opprettholdt sin uavhengighet).
Engelsk samling
Alfred av Wessex, av senere historikere karakterisert som «den store», døde i 899, og ble etterfulgt av sin sønn Edvard den eldre. Edvard og hans svoger Æthelred av (det som var igjen av) Mercia, satte i gang et politisk og militært program for ekspansjon ved å bygge borger og byer slik Alfred hadde gjort tidligere i Wessex. Ved Æthelreds død fortsatte hans hustru Æthelflæd, søster av Edvard, å styre som «mercianernes frue» og utvidet sine områder på de norrønes bekostning. Ved Edvards død var det Adalstein av England som etterfulgte som herre av Mercia, og, etter hans halvbror Ethelweards død, også kongedømmet Wessex. Adalstein huskes i norsk historie for at han var fosterfar til Håkon den gode, sønn av Harald Hårfagre, siden også kalt for «Håkon Adalsteinsfostre».
Adalstein fortsatte den ekspansjonen som hans far og tante hadde påbegynt, og ble den første kongen som oppnådde direkte herredømme over det området som i dag utgjør England, etter at han erobret York og Northumbria i 927. Titlene som er tilskrevet ham i charter og på mynter, antyder ytterligere dominans eller innflytelse. Hans ekspansjon skapte uro blant andre kongedømmer i Britannia, og han beseiret en felles skotsk-norrøn hær i slaget ved Brunanburh. Samlingen av England var dog ikke endelig. Under hans etterkommere Edmund II og Edred, tapte og gjenvant de engelske kongene stadig kontrollen over Northumbria. Det var Edgar, som regjerte fra 959 til 975 og hersket over omtrent det samme området som Adalstein, som konsoliderte kongedømmet, og det forble deretter samlet og forent.
England under danene og normannere
Knut ble etterfulgt av sine sønner, men i 1042 kom den opprinnelige angelsaksiske kongefamilien tilbake til tronen med Edvard Bekjenneren, sønn av Æthelred II. Edvard døde i 1066 uten en sønn og arving, noe som førte til en voldsom konflikt om arvefølgen. Hans tidligere maktkamp mot jarl Godwin av Wessex, kravene til Knuts norrøne etterfølgere og ambisjonene til normannere som Edvard selv hadde introdusert for engelsk politikk for å støtte sin egen posisjon, fikk hver av disse fraksjonene til å kjempe om kontroll over England etter hans død.
Godwins eldste sønn, Harald Godwinson, ble konge. Han var sannsynligvis, men ikke nødvendigvis, utpekt av Edvard på dødsleiet og støttet av witenagemot, «møte av de kloke menn». Vilhelm Bastarden, hertug av Normandie, Harald Hardråde, konge av Norge (med støtte fra Harald Godwinsons forviste bror Toste) og senere også Svein Estridsson, konge av Danmark), hevdet alle krav på den engelske krone. Det sterkeste arvelige kravet tilhørte dog Edgar Ætheling, den siste angelsaksiske ætling til tronen, men hans lave alder og mangel på mektige tilhengere førte til at han ble forbigått, og han spilte ingen større rolle i kampene i 1066, skjønt han ble gjort til konge for en kort tid av witenagemot rett etter Harold Godwinsons død.
I september 1066 gjorde Harald Hardråde landgang i det nordlige England med en styrke på rundt 15 000 mann og 300 langskip. Med han var den tidligere jarl Toste. Etter innledende suksess ble nordmennene overrasket i slaget ved Stamford Bridge av Harald Godwinson, og både Harald Hardråde og Toste ble drept.
Den 28. september 1066 invaderte Vilhelm av Normandie England med en styrke av normannere, etter å ha blitt forsinket av en storm i Den engelske kanal. Etter å ha marsjert sin utmattede hær hele vegen fra Yorkshire, gikk Harald Godwinson den 14. oktober i kamp mot normannerne i slaget ved Hastings, hvor Englands hær ble beseiret og kong Harald drept. Ytterligere opposisjon mot Vilhelm i støtte til unge Edgar Ætheling falt snart sammen, og Vilhelm ble kronet til konge 1. juledag 1066. I løpet av de neste fem årene møtte han en rekke engelske opprør i flere deler av landet, og en halvhjertet dansk mot-invasjon, men han var i stand til å undertrykke all motstand, og etablerte et håndfast og langvarig styre.
Det normanniske England
Den normanniske erobringen førte til fundamentale endringer i det engelske samfunnet. Fra å være orientert rundt Nordsjøen med forbindelser til de norrøne landene, som Danmark og Norge, ble det knyttet tette bånd over Den engelske kanal til først og fremst Normandie, og deretter til de ulike franske besittelsene. Vilhelm Erobreren, som han ble hetende, ble en hersker med en eneveldig makt som knapt hadde sin like i Vest-Europa på denne tiden. Han beordret sammenstillingen av Dommedagsboken, en undersøkelse av hele den engelske befolkningen og deres land og eiendommer; hensikten var å finne grunnlag for beskatning.
Boken viste at innen tyve år etter erobringen hadde den engelske herskende klasse blitt bortimot fullstendig avsatt, og erstattet av normanniske, fransktalende landeiere. Normannerne tok også over regjeringen, administrasjonen og kirken. Vilhelm og hans adelsmenn snakket og holdt hoff på normannisk-fransk, i England såvel som i Normandie. Aristokratiets bruk av anglo-normannisk vedvarte i århundrer og etterlot et uutslettelig merke på det engelske språkets utvikling, som gikk fra gammelengelsk eller anglosaksisk (fram til 1100-tallet) til mellomengelsk (1100–1300), og videre til moderne engelsk (fra 1400-tallet og fram til i dag).
Engelsk middelalder var preget av borgerkrig, internasjonale kriger, utstrakte intriger blant den aristokratiske og monarkiske elite og stundom opprør. England var mer enn selvforsynt når det gjaldt produksjon av blant annet kjøtt- og meieriprodukter. Nasjonens internasjonale økonomi var basert på ullhandel, hvor ull fra sauegårder i det nordlige England ble eksportert til tekstilbyer i Flandern, hvor råvarene så ble vevd til klær. Middelalderens engelske utenrikspolitikk var i like stor grad formet av forholdet til Flanderns tekstilindustri som den var av de dynastiske hendelsene i det vestlige Frankrike. En engelsk tekstilindustri ble først etablert på 1300-tallet, noe som ble grunnlaget for en rask engelsk kapitaloppsamling.
Henrik I, som var den fjerde sønnen til Vilhelm Erobreren, kom uventet til å etterfølge sin eldre bror Vilhelm Rufus da denne ble drept av et vådeskudd på jakt (eller muligens myrdet på sin brors ordre). Vilhelm Erobrerens aller eldste sønn, Robert Curthose, ble hertug i Normandie. Denne arven splittet Vilhelm Erobrerens rike ved Den engelske kanal, noe som ble en kilde til strid og krig i århundrer framover. Som konge var Henrik I reformvennlig og delvis innstilt på å stabilisere riket og forsone det angelsaksiske folket med deres normanniske herrer. Han gikk til krig mot broren Robert og erobret Normandie, som da ble underlagt England, og ikke omvendt, som tilfellet var under Vilhelm Erobreren. Tapet av hans eneste legitime sønn William Adelin i skipsulykken med «Det hvite skip» i november 1120 underminerte hans reformer, og tapet av en mannlig arving kastet lange skygger over Englands historie i årene framover.
Henrik I hadde krevd av de mektigste blant adelen, kirken og myndighetspersonene i Normandie og England at de sverget en ed på å akseptere hans datter, Matilda (også benevnt Maud), som keiserinne og hans arving da hun giftet seg med Henrik V av Det tysk-romerske rike. I England var man langt mindre entusiastisk når det gjaldt å akseptere en fremmed kvinne, men hun ble Englands første kvinnelige hersker. Stefan, en fjern slektning, grep imidlertid sjansen i hennes fravær og lot seg krone til konge av England, støttet av en velvillig adel som heller så en svak konge enn en kvinne på tronen.
Stefan ble tatt til fange, og Maud ble dronning, men hun kom snart i konflikt med sine undersåtter, og ble kastet ut av London. En tid med opprør og borgerkrig uten avgjørelse eller overtak for noen av partene fulgte fram til 1148, da Maud vendte tilbake til Frankrike. Da Stefans sønn og etterfølger, Eustace, døde brått i 1153, inngikk en syk Stefan avtale med Maud om å la hennes sønn, Henrik av Anjou fra huset Plantagenet, bli hans etterfølger. Avtalen holdt, og etter Stefans død i 1135 etterfulgte Mauds sønn Stefan som konge av England som Henrik II. Henrik II ble en av Englands største konger, og skaffet seg mye makt på bekostning av føydalherrene og kirken. Hans regjeringstid innebar sentral lovgivning og slutten på føydalismen.
England under huset Plantagenet
Henrik II, sønn av Maud og Geoffrey V, greve av Anjou, var allerede greve av Anjou, hertug av Normandie og hertug av Aquitaine da han gikk i land i England. Med sine franske besittelser inngikk kongeriket England i en større kontinental union som i ettertiden har blitt kalt for Angevin-riket. Henrik ødela de gjenværende opprørsborgene i England og utvidet sin makt inn i Irland, Skottland, Wales, Flandern, Auvergne, Bretagne, Maine, Poitou, Touraine, Gascogne, Anjou, Aquitaine, og Normandie på forskjellig vis og på ulike nivåer.
Hans styre representerte en tilbakevending fra adelens makt til en sterk monarkisk stat i England. Det skjedde også en utjevning av kirkens makt til fordel for kongedømmet, noe som dog førte til konflikter, og som toppet seg i mordet på erkebiskop Thomas Becket i 1170. Hans periode bebudet også nytenkning og endring i lovgivningen og et radikalt skifte fra føydalisme. Under hans styre utviklet det seg et nytt aristokrati i treenigheten England, Angevin og Aquitaine, men uten den samme selvstendige makt som det tidligere anglonormanniske aristokratiet en gang hadde.
Henrik II var formelt sett, ved sine franske besittelser, en føydal vasall av den franske kongen, men i virkeligheten eide han større områder, hadde større inntekter og var langt mektigere enn sin franske overherre. Som konge av England var han dessuten jevnbyrdig og likestilt med den franske kongen. Henrik IIs plan om å dele sine omfattende besittelser og titler, skapte sjalusi og førte til at hans sønner gjorde opprør flere ganger. Det skjedde med oppmuntring og støtte fra deres mor, Eleonore av Aquitaine, ofte med den franske kongen som alliert. At to av dem døde, i 1183 og 1186, endret ikke opprørslysten og viljen til å gå imot faren.
Magna Carta
Kongedømmet England var en eneveldig og selvstendig stat fram til kong Rikard kom på tronen, da han gjorde det til en nominell vasallstat av Det tysk-romerske rike i 1194 som følge av de løsepenger som måtte betales for å få ham løslatt fra fangenskapet. Rikards bror Johan som etterfulgte ham, hadde ikke den samme dyktighet i krig og statsmannskunst. Hans tilnavn «Johan uten land» henspilte opprinnelig på at han som den yngste sønnen av kong Henrik ikke arvet landområder, men som konge ble tilnavnet like karakteristisk. Han tapte Normandie og tallrike andre franske territorier som en følge av det katastrofale tapet i slaget ved Bouvines.
Ansikt til ansikt med indre uro gjorde Johan kongedømmet England i 1212 til en betalende vasallstat av Den hellige stol, noe England forble fram til 1300-tallet da kongedømmet avviste pavens overherredømme og etablerte seg på nytt som et selvstendig kongedømme. Fra 1212 og framover hadde Johan en stødig politikk med å opprettholde et nært forhold til paven, noe som delvis forklarer hvordan han overtalte paven til avvise lovligheten av Magna Carta.
Johan greide å få den føydale adelen og ledende skikkelser innenfor kirken til fiender i en slik grad at de i 1215 ledet et væpnet opprør mot ham og tvang ham til å signere Magna Carta, noe som satte rettslige rammer for kongens personlige makt. Det var en avtale som ble inngått mellom den engelske kongen, adelen og geistligheten. Den gav adel og prester fordeler i blant annet skattespørsmål, og tvang også kongen til å dele makten med de to øverste stendene. Slagordet «ingen skatt uten representasjon» var svært essensielt, hvilket også senere gjorde seg gjeldende i den amerikanske frigjøringskampen.
Johans sønn Henrik III av England var bare ni år gammel da han ble konge. Hans styre var preget av tallrike opprør og borgerkriger, ofte framprovosert av inkompetanse og feilvurderinger i regjeringen og Henriks altfor store tillit til franske hoffmenn, noe som hindret engelsk adels innflytelse. En av disse opprørene, ledet av en misfornøyd adelig hoffmann, Simon de Montfort, var bemerkelsesverdig ved at den besto av en av de tidligste forløpere til den engelske parlament. I tillegg til å kjempe i Den andre baronenes krig gikk Henrik III til krig mot Ludvig IX av Frankrike, men ble beseiret i løpet av Saintongekrigen, skjønt den franske kongen unnlot å dra fordeler av denne seieren, blant annet for at han fokuserte på sitt kommende korstog, og at han respekterte sin motstanders rettigheter.
Styret til Edvard I av England var langt mer suksessfullt. Edvard fikk i gjennom en rekke lover som styrket makten til hans regjering og han sammenkalte det første offisielt godkjente engelske parlament (Se Modellparlamentet av 1295). Han erobret Wales og gjorde flere forsøk på å få kontroll over Skottland i en tid da det skotske kongedømmet i nord hadde problemer med arverekkefølgen til tronen. I motsetning til krigen i Wales ble krigene i Skottland en kostbar prosess hvor han ikke klarte å erobre landet og heller ikke fikk en avgjørelse.
Edvards sønn, Edvard II av England, ble en ulykke for England. Til tross for at han i det ytre lignet på faren, høy og kraftig, var han en svak konge som var mer opptatt av fornøyelser og sine yndlinger. Hans styre ble et mislykket forsøk på å kontrollere adelen som bare ble mer og mer fiendtlig innstilt mot ham. I nord begynte den skotske lederen Robert Bruce å gjenerobre, stykke for stykke, festning for festning, det skotske området som Edvard I hadde erobret. En stor engelsk hær ble slått i slaget ved Bannockburn, og Edvard II greide bare med nød og neppe å slippe levende unna. En av de favoritter som kongen viste særlig velvilje og ga store begunstiger til var Piers Gaveston, en ridder av beskjeden bakgrunn. Selv om det er en utbredt oppfatning at Edvard II og Gaveston var homofile, er det dog ingen konkrete historiske bevis; de var begge gift og hadde barn med sine hustruer. Kongens fiender, inkludert kongens bror Thomas av Lancaster, angrep Gaveston i et bakhold og myrdet ham i 1312.
Svartedauden
Svartedauden var en epidemi av byllepest som spredte seg over hele Europa. Sykdommen kom til i England i 1348 og tok livet av mellom en tredjedel og halvdelen av befolkningen på grovt regnet 6 millioner. Pesten kom til De britiske øyer via havnen i Weymouth, først rapportert i juni 1348. Den nådde London samme høst, og i løpet av den neste sommeren var hele landet rammet. Først i desember 1349 var utbruddet bortimot over. Det er vanskelig å anslå dødeligheten, men den seneste forskningen har justert tallet oppover. Justeringen er et resultat av forskning på bondesamfunnet, som utgjorde 90 prosent av befolkningen. Mens det tidligere ble antatt at en tredjedel eller bortimot halvparten av befolkningen døde ut, er det siste anslaget mest akseptert i dag, og en del mener antallet var høyere.
Edvard III var en av de mer suksessfulle engelske monarker i middelalderen. Han gjeninnførte den kongelige autoritet etter det ødeleggende styret til sin far Edvard II og omformet England til en av de mest slagkraftige militærmakter i Europa. Hans styre så nødvendigheten av utvikling av lovgivningen og regjeringen, særlig utviklingen av det engelske parlament. Han styrte England gjennom svartedaudens herjinger og forble på tronen i femti år; ingen annen engelsk monark hadde regjert så lenge siden Henrik III, og ingen ville før Georg III som konge av Storbritannia.
Fra hundreårskrigen til rosekrigene
Edvard III ble kronet da han var 14 år, og da han var 17 år ledet han et kupp mot regenten, Roger Mortimer. Etter å ha beseiret, men ikke underkastet, kongedømmet Skottland, erklærte han seg selv som den rettmessige arvingen til Frankrikes trone i 1338, noe som ble begynnelsen på hundreårskrigen. Etter innledende nederlag gikk krigen meget godt for England, og flere seirer førte fram til en meget gunstig avtale i freden i Bretigny. Under hans styre kom et opprør i Wales ledet av den walisiske prins Owain Glyndŵr. Dennes nederlag i 1412 for prins Henrik (den senere kong Henrik V av England) representerte det siste større militære forsøket til waliserne på å kaste av seg engelsk herredømme. Edvards senere år var dog markert av en rekke internasjonale feilslag og innenlands strid, hovedsakelig et resultat av hans egen treghet og eventuelt dårlige helse.
Edvard III ga landområder til mektige adelsfamilier, inkludert mange av kongelig slekt, og ettersom land var likestilt med makt kunne disse mektige menn gjøre krav på tronen. Etterkommeren til Edvard III ble sønnesønnen Rikard II, og hans eneveldige og arrogante styre tjente kun til å gjøre adelen fiendtlig. Den upopulære og barnløse kongen ble til sist avsatt ved et kupp i 1399 ledet av hans fetter Henrik IV, og kongen ble holdt innestengt til han antagelig ble myrdet eller sultet i hjel året etter. Den nye kongen klarte ikke å dempe urolighetene i landet. Henrik IV benyttet det meste av sitt styre til å forsvare seg mot sammensvergelser, opprør og forsøk på å myrde ham. Hans siste år var preget av sykdom, blant annet en ondartet hudsykdom som det har blitt spekulert på om var spedalskhet. Da han døde i 1413 ble hans sønn Henrik V konge. Hans styre huskes hovedsakelig for seieren over franskmennene ved Agincourt i 1415 under hundreårskrigen.
Henrik V døde av dysenteri i 1422 og etterlot seg flere ufullførte planer, blant annet å lede et nytt korstog for å gjenerobre Jerusalem fra muslimene. Hans sønn Henrik VI etterfulgte ham som konge. England led nederlag i hundreårskrigen i 1453 og kongen fikk et mentalt sammenbrudd som varte fram til julen 1454. Hans manglende kontroll fikk adelen til igjen å gjøre opprør, og en borgerkrig brøt ut i 1455, i ettertiden kjent som rosekrigene (etter huset Lancasters røde og huset Yorks hvite rose). Selv om krigshandlingene var sporadiske og små brøt monarkiets generelle autoritet sammen. Henriks fetter, avsatte ham i 1461, og innsatte seg selv som Edvard IV, men klarte ikke å gjeninnføre kongelig autoritet. Han beseiret huset Lancaster i slaget ved Mortimer's Cross i 1461, men ble midlertidig avsatt i tidsrommet 1470–1471 da Richard Neville, jarlen av Warwick, brakte Henrik VI tilbake til makten. Seks måneder senere greide Edvard å beseire og drepe Warwick i et slag i 1471 og ta tronen tilbake. Henrik VI ble fengslet i Tower of London og døde etter sigende av melankoli det samme året, men ble mest sannsynlig myrdet på ordre av Edvard IV.
Rikard III var konge av England i to år, fra 1483 og til han døde i 1485. Han var den siste konge av huset York og den siste av huset Plantagenet. Da hans bror Edvard IV døde i april 1483 ble Rikard utnevnt til Lord Protector for kongeriket for Edvards sønn og etterfølger, den 12 år gamle kong Edvard V. Da den nye kongen reiste til London ble han møtt av Rikard og eskortert til Tower of London hvor han senere ble forent med sin yngre bror Richard. En offentlig kampanje ble satt i gang med den hensikt å fordømme Edvard IVs ekteskap med guttenes mor, Elizabeth Woodville, som ugyldig, noe som gjorde barna illegitime og derfor ikke arveberettiget til tronen. Den 25. juni støttet en forsamling av lorder og borgere disse kravene og den neste dagen begynte Rikard III offisielt sitt styre og ble kronet i juli. De unge guttene forsvant i august og det er antatt at de ble myrdet av den nye kongen.