cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Gamlebyen (Fredrikstad)
Forsteder
Rett sør for Gamlebyen ligger forstaden Vaterland. Som nevnt flyttet en del av innbyggerne hit etter at festningen ble anlagt i 1660-årene. Vaterland ble en fattig bydel, og huset blant annet sjøfolk og håndverkere. På 1700-tallet fikk Gamlebyen konkurranse fra bebyggelsen som vokste opp på vestsiden av Glomma, på herregården Nygårds grunn. Mange slo seg ned her, i det som fra 1735 fikk status som en forstad til Fredrikstad. Forstaden, som ofte gikk under navnet Hestehagen, omfattet området mellom Kongeveien/Nygårdsgaten og Vesterelva. Bedre havneforhold og nærheten til den viktige havna Gressvikfloa gjorde at folk slo seg ned her. For å få borgerstatus i byen måtte man dog være bosatt innenfor byvollene i Gamlebyen. Etter bybrannen i 1764 var det ønsker om å flytte hele den sivile bebyggelsen ut av Gamlebyen og over på vestsiden. Særlig de militære myndighetene så dette som en god anledning til å omgjøre Fredrikstad festning til et rent militært anlegg, uten sivil bebyggelse. Men det ble aldri noe av, og de fleste borgerne flyttet tilbake til sine gamle tomter inne i festningsbyen.
Byens tyngdepunkt flyttes
Etter opphevelsen av de såkalte Sagbruksprivilegiene vokste det frem en stor sagbruksindustri i Fredrikstad basert på dampsager. Langs Glomma mellom Fredrikstad og Sarpsborg ble det anlagt en rekke sagbruk og byen ble en av de raskest voksende i landet. Senere vokste det også opp en stor teglverksindustri og mot 1900-tallet ble kjemisk industri og skipsbyggning også store. Denne veksten skjedde derimot i forstaden, og Gamlebyen ble mer og mer en sovende bydel. Den militære aktiviteten ble oppretteholdt, men svært redusert etter unionen med Sverige i 1814. I 1903 ble festningen nedlagt som aktivt festningsverk, og den militære tilstedeværelsen ble enda mindre. Den kommunale administrasjon med Rådhuset og politi holdt fremdeles til en god stund i Gamlebyen, men mot slutten av 1800- og inn på 1900-tallet ble også det administrative tyngdepunktet i byen flyttet over elva til Vestsiden.
Fra rivningsplaner til kulturhistorisk perle
I årene etter festningens nedleggelse var det planer om å fylle igjen vollgravene og planere de gamle festningsverkene og renovere, eller rive, mye av den gamle bebyggelsen. Dette ble heldigvis ikke gjennomført, og fra 1930-årene ble det gradvis en sterkere bevissthet på Gamlebyens unike posisjon og de bevaringsverdige verdiene i bydelen. Blant andre kommandant Jens Meinich bidro mye til bevaringen. Etter den andre verdenskrigen fikk Gamlebyen en ny oppblomstring særlig knyttet til brukskunstorganisasjonen PLUS som etablerte seg i Gamlebyen i 1958 under ledelse av Per Tannum. Organisasjonen skulle holde til her til 1978 og drev håndverksverksteder i flere av de gamle husene. Selv etter at organisasjonen sluttet i 1978 har Gamlebyen bevart et markant innslag av kunstnere og håndverkere, både med verksteder og gallerier.
Den nye given for Gamlebyen har også gjenspeilt seg i turiststrømmen til bydelen. Gamlebyen er idag en av Norges best besøkte turistattraksjoner.
Gamlebyens inndeling
I tillegg til kvartalene ligger noen av de militære bygningene utenfor byens kvartaler. De vikigste er:
Gude
Gude er en norsk slekt som antageligvis stammer fra Rendsburg i Holstein. Innvandret med Nicolaus Gude (1624–1696), urmaker i Bergen. Den nålevende slekt stammer fra hans sønnesønns sønn, kjøpmann i Moss, Just Herman Gude. (1728–1799). Hans sønn var Hans Angell Gude (1771–1814), godseier og embedsmann, født i Moss, overkrigskommissær 1810 og drept på mystisk vis i 1814.
Den kjente maleren Hans Gude (1825–1903) tilhørte denne slekten. Sammen med hustruen Betsy, født Anker (1830–1912) ble han far til bl.a. minister Ove Gude (1853–1910) som i ekteskap med Luise (Lilly) Egeberg (1856–1900) ble far til bl.a. Ingse Gude (1890–1963), som i sitt første ekteskap var gift med Mario Caprino (1881–1959), sønn av den italienske høyesterettsjustitiariusen Sebastino Caprino.
Ingse, som senere ble gift med Bernhard Folkestad, ble i sitt første ekteskap mor til filmregissøren Ivo Caprino (1920–2001) og bestemor til Remo Caprino (1944–).
Sentral-Makedonia
Sentral-Makedonia (gresk: Κεντρική Μακεδονία, Kentrikí Makedonía) er en av tretten periferier i Hellas og er en sentral del av gresk Makedonia nord i landet. Sentral-Makedonia grenser til Nord-Makedonia og Bulgaria i nord, til Øst-Makedonia og Thrakia i øst, Vest-Makedonia i vest og Thessalia i sørvest.
Den er delt inn i prefekturene: Khalkidiki, Imathia, Kilkis, Pella, Pieria, Serres og Thessaloniki. Folketallet er omtrent 2 millioner, noe som gjør den til den nest folkerikeste periferien i Hellas etter Attika.
Hovedstaden i Sentral-Makedonia er Thessaloniki.
Musicians’ Village
Musicians' Village, i New Orleans, Louisiana, USA, er et boligområde bygget rundt et musikksenter, Ellis Marsalis Center for Music, hvor musikere kan undervise og opptre. Musiker og skuespiller Harry Connick jr. og saksofonist Branford Marsalis tok initiativet til byggingen sammen med den frivillige organisasjonen Habitat for Humanity. Boligene blir bygget for musikere som mistet hjemmet sitt under orkanen Katrina i 2005.
Warren Jeffs
Warren Jeffs (født 3. desember 1955) er leder for den fundamentalistiske organisasjonen Fundamentalist Church of Jesus Christ of Latter-Day Saints (FLDS Church) og i 2011 ble han dømt for to tilfeller av seksuelle overgrep.
Musicians’ Village
Penger til prosjektet kommer fra sponsorer og donasjoner. Byggingen blir gjennomført av et stort antall frivillige.
Kronprins Haakon besøkte Musicians' Village den 15. oktober 2006, og ble underholdt av jazzmusikk fremført av en av de nye huseierne.
Warren Jeffs
Jeffs ble internasjonalt kjent i mai 2006 da han ble plassert på FBIs Ten Most Wanted List fordi han stakk av for å unngå tiltale knyttet til hans påståtte arrangement av flere ulovlige ekteskap mellom hans voksne mannlige tilhengere og mindreårige jenter. Jeffs ble arrestert i august 2006 i Nevada, og samtykket i å bli tatt med til Utah der han skulle stilles for retten. I mai og juli 2007 ble han anklaget av delstaten Arizona for seksuell atferd med mindreårige og for incest.
White City undergrunnsstasjon
White City undergrunnstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den betjener Central-linjen, og ligger rett ved BBC Television Centre.
Warren Jeffs
Jeffs' rettssak i Utah, som startet tidlig i september 2007, varte mindre enn en måned, og 25. september 2007 ble han erklært skyldig i to tilfeller av voldtekt. Den 20. november 2007 ble han dømt til fengsel fra 10 år til livstid, og han begynte å sone sin dom ved Utah State Prison. Den 27. juli 2010 ble dommen hans reversert og han ble utlevert til Texas, der han ble funnet skyldig i grove seksuelle overgrep av barn, og 55 år gamle Jeffs ble dømt til livsvarig fengsel.
Heisenbergs uskarphetsrelasjon
Heisenbergs uskarphetsrelasjon (også kalt Heisenbergs usikkerhetsprinsipp) i kvantemekanikken sier at både posisjon og bevegelsesmengde til en partikkel ikke kan bestemmes skarpt (presist) ved samtidig måling. Dermed vil en nøyaktigere måling av partikkels posisjon føre til en mer uskarp måling av bevegelsesmengde, og vice versa. Tilsvarende gjelder også andre kvantemekaniske størrelser, slik som tid og energi. Uskarphetsrelasjonen er gitt av Plancks konstant og er en fundamental egenskap ved kvantemekanikken som ikke kan unngås eller omgås på noen måte. Uskarphetsrelasjonen er inkorporert som en naturlig del av alle ulike formuleringer av kvantemekanikken. F.eks. har kvantemekaniske objekter både partikkel- og bølgeegenskaper (se Bølge-partikkel-dualisme) og uskarphetsrelasjonen sier at det er umulig samtidig å observere et objekt som partikkel og bølge.
Uskarphetsrelasjonen ble oppdaget og formulert av Werner Heisenberg i 1927 og har hatt mye å si for forståelse og tolkning av kvantemekanikken. Tolkningen gitt av Werner Heisenberg og Niels Bohr kalles for Københavntolkningen.
Ski-VM 2015 – 30 kilometer skiathlon menn
Ski-VM 2015 – 15 kilometer skiathlon menn ble holdt den 21. februar 2015.
Resultat
Langrennet startet kl. 14:30.
Heisenbergs uskarphetsrelasjon
hvor Δx er uskarphet i posisjon, Δp er uskarphet i bevegelsesmengde og h er Plancks konstant. Tilsvarende gjelder også at
hvor Δt er uskarphet i tid og ΔE er uskarphet i energi.
Uskarphet i kvantemekanikken
Kvantemekanisk uskarphet er det samme som standardavvik dvs. hvor stor spredning en verdi får ved gjentatte målinger. Ordet uskarphet kommer fra tysk og brukes i stedet for usikkerhet for å skille det fra vanlig måleusikkerhet. (I engelsk terminologi brukes likevel usikkerhet som begrep; Heisenberg´s uncertainty principle.) Måleusikkerhet er noe en kan i teorien bli kvitt med bedre utstyr og metoder, mens kvantemekanisk uskarphet er en fundamental egenskap som ikke kan unngås på noen måte.
Matematisk formuleres standardavviket til en variabel x ved
Generalisering
Uskarphetsrelasjonen mellom posisjon og bevegelsesmengde er bare ett eksempel på størrelser som ikke kan bestemmes skarpt samtidig. Generelt sett gjelder tilsvarende relasjoner mellom størrelser hvor de kvantemekaniske operatorene ikke kommuterer, dvs. hvor rekkefølgen de kommer i betyr noe. Kommutatoreren til operatorene A og B er gitt ved
Generelt sett er det mange kvantemekaniske størrelser som ikke kommuterer, f.eks. ulike komponenter av spinn og kvantisert dreieimpuls.
For generelle operatorer har vi da sammenhengen Kommutatoren mellom posisjon og bevegelsesmengde er spesiell, siden den er gitt per definisjon ved kvantisering, dvs. formulering av det kvantemekaniske systemet. Vi sier at bevegelsesmengde er konjugert impuls (eller ofte kun impuls) til posisjon. Kommutatoren
kalles kanonisk kommutator.
Tolkninger og historikk
Uskarphetsrelasjonen ble først satt fram av Werner Heisenberg i 1927 og har tidvis vært mye debattert siden den er helt sentral for hvordan kvantemekanikken skal forstås. Spesielt Albert Einstein var skeptisk og mente at uskarphetsrelasjonen viste at kvantemekanikken ikke var en komplett teori og at det måtte finnes en underliggende teori, såkalte skjulte variabler. Han satte opp et snedig tankeeksperiment som kunne brukes til å sjekke for skjulte variabler, det såkalte EPR-paradokset. Tilsvarende eksperimenter har i dag blitt utført ved testing av Bells ulikheter og støtter Heisenbergs og Bohrs tolkningen at slike skjulte variabler ikke finnes.
Arbeit & soziale Gerechtigkeit – Die Wahlalternative
Senere samme år inngikk det et valgsamarbeide med PDS, og dets representanter vil stille til føderale valg for Die Linkspartei. Bl.a. tidligere SPD-formann Oskar Lafontaine har sluttet seg til WASG.
Partiet gikk 16. juni 2007 inn i det nye tyske venstrepartiet Die Linke.
Alex Hansen
Alex Hansen (født 4. desember 1955 i Oslo) er norsk fysiker. Hans hovedvirkefelt er innen komplekse systemers fysikk.
Hansen er cand.real. fra Universitetet i Oslo (1981) hvor hans veileder ved hovedfagsoppgaven var Finn Ravndal. Han fikk en ph.d. fra Cornell University i 1986. Etter flere postdoktoropphold, blant annet ved École normale supérieure i Paris, habiliterte Hansen ved Universitetet i Rennes 1 i Frankrike i 1992. I 2009 ble Hansen tildelt graden Doctor honoris causa ved dette universitetet. Fra 1994 har Hansen virket som professor i fysikk ved Norges teknisk-naturvitenskapelige universitet.
Professor Hansen var visepresident i IUPAP i perioden 2011-2017.
Fra 2013 er Alex Hansen sjefredaktør for Frontiers in Physics.
Alex Hansen leder fra 2017 PoreLab, et senter for fremragende forskning.
Die Linkspartei
thumb|[[Lothar Bisky var leder i Die Linkspartei]] Die Linkspartei (Venstrepartiet), enkelte steder også kalt Die Linkspartei.PDS (kort Die Linke.PDS) var et politisk parti i Tyskland. Partiet gikk 16. juni 2007 inn i det nye tyske venstrepartiet Die Linke.
Die Linkspartei ble opprettet foran valget i 2005 da det tidligere Partei des Demokratischen Sozialismus, som før 1990 het Sozialistische Einheitspartei Deutschlands, tok et nytt navn som del av valgsamarbeidet med WASG.
Årsaken til det nye navnet var at det var uakseptabelt for de sosialdemokratiske utbryterne i WASG å stille til valg for PDS, arvtageren etter det totalitære kommunistpartiet som styrte DDR diktatorisk. Det var lenge strid om det nye partinavnet, PDS ønsket å beholde «sosialisme» i navnet, mens WASG avviste dette, da «sosialisme» har en svært dårlig klang i Tyskland, ikke minst i vest, og partiet fryktet at PDS hadde så mange lik i lasten fra DDR-tiden at det ville skade dem i valgkampen. Til slutt ble man enige om et kompromiss, som innebar at det tidligere PDS kunne legge til «PDS» etter det nye partinavnet, mens man i felles sammenhenger bare bruker «Die Linkspartei».
Die Linkspartei ble overvåket av Bundesamt für Verfassungsschutz, nevnt i Verfassungsschutzbericht og klassifisert som venstreekstremt.
Partiet satt i delstatsregjeringene i Mecklenburg-Vorpommern og Berlin. Ved forbundsdagsvalget i 2005 fikk partiet 8,7 prosent av stemmene, og var dermed representert med 54 delegater i Forbundsdagen. Gregor Gysi og Oskar Lafontaine er parlamentariske ledere.
Die Linkspartei var og Die Linke er i dag det eneste partiet i Forbundsdagen som går imot de andre partienes arbeid for reform av den tyske velferdsstaten, særlig reformen "Hartz IV".
Vampyr
Selv om vampyrene i folkeminnet på Balkan og i Øst-Europa framsto i en mangfoldig framtoning fra bortimot menneskelig til oppsvulmende, råtne lik var det suksessen til legen og forfatteren John Polidoris roman fra 1819, The Vampyre (Vampyren), som etablerte forestillingen om det karismatiske og sofistikerte vampyren i skjønnlitteraturen. Denne romanen er uten tvil er det mest innflytelsesrike tekst om vampyrer fra tidlig på 1800-tallet, og inspirerte verker som James Malcolm Rymers Varney the Vampire; or, The Feast of Blood, og ikke minst Bram Stokers Dracula.
Det var imidlertid Dracula, Stokers roman fra 1897, som er husket som den mest vesentlige fortelling om vampyrer, og som har dannet grunnlaget for den moderne vampyrfiksjonen. Dracula lånte fra tidligere mytologier om varulver og tilsvarende fiktive demoner og som «ga stemme til tidsalderens angst» og engstelsen til «det senviktorianske patriarkatet». Den enorme suksessen til denne romanen alene førte til en særegen vampyrsjangre, fortsatt populært på 1900-tallet og ikke minst i dag, med bøker, filmer, videospill, og fjernsynsshow. Vampyren er en slik dominerende figur i skrekksjangeren at litteraturhistorikeren Susan Sellers har plassert dagens vampyrmyte i «den samtidige trygghet i marerittets fantasi».
Etymologi
Vampyr har sin opprinnelse i det kazan-tatariske (et tyrkisk språk fra Kaukasia) ordet ubyr, som betyr heks. Det ble lånt inn i russisk som upyr, og derfra fant det sin vei inn i serbisk som vampir. Til engelsk og videre til norsk kom det enten fra franske vampyre eller tyske vampir. Anvendelsen av orden i form av en blodsugende flaggermus ble introdusert på 1700-tallet av den franske biologen Buffon. Oxford English Dictionary daterer den første ankomsten av ordet vampyr fra 1734 i en reisebeskrivelse kalt Travels of Three English Gentlemen, trykket i 1745. Vampyrer hadde allerede vært diskutert i tysk litteratur. Etter at Østerrike hadde fått kontroll over nordlige Serbia og Oltenia (den nå historiske provinsen Lille-Valakia) i 1718 merket myndighetene seg den lokale praksisen med ekshumasjon (grave opp lik) og «drepe vampyrer». Disse rapportene som ble nedtegnet i tiden 1725–1732 fikk omfattende oppmerksomhet i tyskspråklige områder.
Som nevnt er det engelske begrepet er avledet fra tyske vampir (muligens franske vampyre) som igjen er avledet tidlig på 1700-tallet fra serbiske вампир (vampir). da Arnold Paole, en påstått vampyr i Serbia, ble beskrevet i løpet av den tiden da Serbia var en del av Det østerrikske keiserdømme.
Det første bokførte bruken av gammelrussiske formen Упирь (Upir) er antatt å være i et dokument datert 6555 (1047 e.Kr.). Det er i en kolofon i et manuskript med Salmenes bok, skrevet av en prest som oversatte boken fra glagolittisk til kyrillisk. Presten skriver at hans navn er «Upir' Likhyi» (Оупирь Лихыи), noe som betyr i retningen av «Onde Vampyr» eller kanskje heller «Urene Vampyr». Dette tilsynelatende merkelige navnet har blitt sitert som et eksempel på bevart hedendom og bruken av oppnavn som personnavn.
Et annet eksempel på bruk av det gammelrussiske ordet er den antihedenske avhandlignen «Ord fra Sankt Grigoriy», datert løselig til mellom 1000- og 1200-tallet. Her blir hedensk tro på upyri rapportert.
Folketro
Forestillinger om en eller annen form for vampyrer har eksistert i tusener av år. Kulturer i Mesopotamia, i Midtøsten, oldtidens Hellas, og i Romerriket hadde alle fortellinger om demoner og skumle ånder som er betraktet som forgjengere til moderne vampyrer. Til tross for forekomsten av vampyrlignende vesener i oldtidens sivilisasjoner, har folkeminnet av det vesen som vi i dag kjenner som vampyr bortimot utelukkende sin opprinnelse fra det østlige og sørøstlige Europa tidlig på 1700-tallet, da muntlige tradisjoner fra mange etniske grupper i disse områdene ble nedtegnet og utgitt. I de fleste tilfeller var vampyrer former for gjenferd av onde vesener, folk som hadde begått selvmord, eller hekser, men de kunne også ha blitt skapt av en ond ånd som besatte et lik, eller ved å ha blitt bitt av en vampyr. (Over)troen på slike legender ble så omfattende i en del områder at det førte til massehysteri og faktisk også lynsjing av en del mennesker som man mente var vampyrer eller besatt av en vampyrånd.
Beskrivelse og en del fellestrekk
Det er vanskelig å gjøre en felles, endelig beskrivelse av den folkloriske vampyr til tross for at det er flere elementer som er felles i mange europeiske legender. Vampyrer var vanligvis rapportert som oppsvulmet i sin framtoning, og hudfargen var rødmusset, purpurfarget eller mørk; karakteristikker som ofte ble forklart med at de nylig hadde drukket blod. Faktisk ble blod ofte sett sive eller dryppe fra munnen og nesen da liket ble sett i likskrud eller likkiste. I tillegg var det venstre øyet fortsatt åpent. Det kunne også være et bevis at tenner, hår og negler hadde vokst på liket, skjønt hoggtenner var ikke et vanlig trekk.
Å skape vampyrer
Grunnene til at noen ble vampyr, var mange og mangeartede i den opprinnelige folketroen. I den slaviske og kinesiske tradisjonene sto et hvilket som helst lik som et dyr hadde hoppet over, særlig en hund eller en katt, i fare for å bli udød. Et lik med et sår som ikke hadde blitt behandlet med kokende vann var også i risikosonen. I russisk folkeminne ble det sagt at vampyrer en gang hadde vært hekser eller mennesker som hadde gjort opprør mot Kirken mens de fortsatt levde.
Kulturelle praksiser oppsto ofte av at de hadde til hensikt å forhindre den kjære avdøde fra å bli forvandlet til et udødt vesen eller gjenferd. Å gravlegge et lik oppned var utstrakt praksis, og det samme var praksisen å legge igjen jordiske objekter som en ljå eller sigd i nærheten av graven for å forhindre enhver demon fra å gå inn i kroppen eller å berolige den døde slik at den ikke ville stige opp fra kisten. Denne metoden minner om oldtidens greske praksis å plassere en obolus (gresk mynt) i munnen på den avdøde som betaling for å krysse elven Styx på vegen til underverden. Det har blitt argumentert at mynten i stedet hadde til hensikt å avlede alle onde ånder fra å gå inn i liket, og dette kan ha påvirket senere folkeminne om vampyrer. Denne tradisjonen var vedvarende i gresk folkeminne om vrykolakas hvor et kors av voks og et stykke keramikk med inskripsjonen «Jesus Kristus erobrer» ble lagt på liket for å forhindre det fra å bli en vampyr. Andre metoder som vanligvis ble praktisert i Europa var å skade senene i knærne eller legge valmuefrø, hirse eller sand på graven til en antatt vampyr; dette hadde til hensikt å holde vampyren opptatt hele natten med å telle kornene, noe som indikerer at man assosierte vampyrer med arithmomania (en mental forstyrrelse som gjør at man er tvunget til å telle ting). Lignende kinesiske fortelleinger hevder at om et vampyrlignende vesen kom over en sekk med ris ville den være nødt til å telle hvert eneste korn. Dette er et tema som går igjen i myter fra det indiske subkontinent til søramerikanske fortellinger om hekser og andre former for onde eller ondskapsfulle ånder eller vesener. I albansk folkeminne er en dhampir sønn av karkanxholl eller lugat. Om karkanxholl sover med sin hustru og hun blir gravid med et barn blir avkommet kalt for dhampir og har den særegne egenskap å kunne avsløre en karkanxholl; fra dette er det faste uttrykket «dhampir kjenner lugat» avledet. En lugat kan ikke bli sett og kan kun bli drept av en dhampir som i seg selv vanligvis er sønn av en lugat. I ulike regioner kan dyr være gjenferd som lugater; også levende mennesker som sover. Dhampiraj er også et albansk etternavn.
Å identifisere vampyrer
Mange omstendelige ritualer ble benyttet for å identifisere en vampyr. En metode for å finne en vampyrs grav involverte å føre en gutt som var jomfru gjennom en kirkegård på en hingst som ennå ikke hadde bedekket en hoppe. Hesten ville etter sigende stoppe ved graven som var tvilsom. Vanligvis måtte hesten være svart, skjønt i Albania burde den være hvit. Når det ble funnet hull i jorda over en grav ble det sett som et tegn på en vampyr.
Lik som var antatt å være vampyrer ble generelt beskrevet som friskere ut enn forventet, runde og med få eller ingen tegn på forråtnelse. I en del tilfeller ble mistenkte graver åpnet, og landsbyboere har faktisk beskrevet at et lik hadde friskt blod fra et offer over hele ansiktet. Bevis på at en vampyr var aktiv i et gitt område omfattet døde kyr, sauer, slektninger eller naboer. Folkloristiske vampyrer kunne også gjøre sin tilstedeværelse kjent ved å bedrive mindre poltergeist-lignende aktiviteter som å løfte takstein fra takene eller flytte på husholdningsredskaper, eller å legge press på folk mens de sov.
Beskyttelse mot vampyrer
Amuletter som beskyttelse mot gjenferd er vanlig i folkeminne. Hvitløk er et vanlig eksempel, en type villroser og hagtorn er også sagt å være skadelig for vampyrer, og å risle sennepsfrø på et taket av et hus var etter sigende en måte å holde dem unna. Andre beskyttelser var hellige gjenstander som et krusifiks, rosenkrans, eller hellig vann(vievann?). Vampyrer var etter sigende ikke i stand til å gå på viet jord slik som i kirker eller templer, eller krysse rennende vann. Selv om det tradisjonelt ikke har blitt ansett som en gjenstand som beskytter har speil blitt brukt for å jage vampyrer når et speil ble plassert mot utsiden av en dør - i en del kulturer er det sagt at vampyrer ikke har noe speilbilde og tidvis heller ikke kaster skygge, muligens en manifestasjon av at vampyrer mangler sjel. Denne egenskapen, som ikke er universell (greske vrykolakas/tympanios kunne både ha speilbilde og kaste skygge) ble benyttet av Bram Stoker i hans roman Dracula og har forblitt et populært emne hos påfølgende forfattere og filmregissører. En del tradisjoner har også hevdet at en vampyr ikke kan komme inn i et hus så sant de ikke helt bestemt har blitt invitert inn av eieren av huset, men etter den første invitasjonen kan de komme og gå som de selv vil. Selv om vampyrer i folkeminnet er antatt å være mer aktive om natten er de ikke generelt betraktet som sårbare for sollys.
Å drepe en vampyr
Metoder for å ødelegge mistenkte vampyrer varierer. Å drive en påle gjennom vampyrens bryst er den metoden som oftest blir nevnt, særlig i sørslaviske kulturer. Ask var den foretrukne tresorten i Russland og i baltiske land, eller hagtorn i Serbia med en nedtegnelse for eik i Schlesien. Mulige vampyrer ble som regel stukket gjennom hjertet, skjønt munnen var målet i Russland og nordlige Tyskland, og maven i nordøstlige Serbia. Å stikk hull på huden på brystet var å en måte å slippe luften ut av en oppblåst vampyr; dette er tilsvarende til det å begrave skarpe gjenstander slik som sigder sammen med lik slik at de kunne stikke hull på huden om kroppen ble oppblåst mens de ble omformet til et gjenferd.
Halshogging var den foretrukne metoden i tyske og vestslaviske områder og med hodet gravlagt mellom beina, bak rumpen eller fra kroppen. Dette tiltaket har blitt sett på som en måte å påskynde at sjelen kunne forlate legemet som i en del kulturer ble hevdet å dvele i liket. Vampyrens hode, kropp eller klær kunne også bli spikret eller festen til jorden for å hindre oppstigning. Sigøynere slo stål- eller jernnagler gjennom likets hjerte og la biter av metall i munnen, over øynene, ørene og mellom fingrene i løpet av begravelsen. De plasserte hagtorn i likets sokker eller presset hagtornpåle gjennom beina. I løpet av en begravelse på 1500-tallet i nærheten av Wien ble en murstein presset inn i munnen på et kvinnelig lik, en handling som har blitt tolket som et ritual i vampyrdrap av arkeologene som oppdaget det i 2006. Ytterligere grep omfattet å helle kokende vann over graven eller fullstendig forbrenning av liket. På Balkan kunne en vampyr også bli drept ved å skyte på det eller drukne det, helle hellig vann over legemet eller ved eksorsisme. I Romania kunne hvitløk bli lagt i munnen, og ikke så lenge siden som på 1800-tallet ble forholdsregelen å skyte en kule gjennom likkista benyttet. For særlig vanskelige saker ble liket hakket i småbiter og de enkelte delene brent, blandet med vann og administrert av familiemedlemmene som sjelesorg. I Sachsen i Tyskland ble en sitron lagt i munnen på en mistenkt vampyr.
Oldtidens overtro og forestillinger
Fortellinger om overnaturlige vesener som sugde blod eller spiste kjøttet av levende har blitt funnet i bortimot hver eneste kultur over hele verden i mange århundrer. I dag vil vi knytte disse vesenene med vampyrer, med i oldtiden eksisterte ikke begrepet «vampyr»; bloddrikking og tilsvarende handlinger ble tilskrevet demoner eller gjenferd som kunne spise kjøtt og drikke blod; selv djevelen ble betraktet som synonym med en vampyr. Bortimot hver eneste nasjon har assosiert bloddrikking med en form for gjenferd eller demon, eller i en del tilfeller med en guddom. I India, for eksempel, har fortellinger om vetalaer, ånd-lignende vesener som oppholdt seg i lik, blitt samlet i tekster som Baital Pachisi («Tjuefem fortellinger om Baital»), en av de eldste fra 1000-tallet e.Kr. En fortelling i Kathasaritsagara forteller om kong Vikramāditya og hans nattlige gjester som fanger et flyktig vesen. Oldtidens indiske gudinne Kali med hoggtenner og en krans av lik eller hodeskaller, ble også til sist knyttet til bloddrikking. I oldtidens Egypt drakk gudinnen Sekhmet også blod.
Perserne var blant de første sivilisasjonene som hadde fortellinger om bloddrikkende demoner: vesener som forsøkte å drikke blod fra mennesker ble avbildet på utgravde potteskår. Oldtidens Babylonia og Assyria hadde fortellinger om den mytiske Lilitu,, synonym med framveksten av myten om Lilith (hebraisk לילית) og hennes døtre liluene fra hebraisk demonologi. Lilitu ble betraktet som en demon og ble ofte avbildet som ernærende av blodet fra spedbarn. Den jødiske motpart ble imidlertid sagt å leve av både menn og kvinner, i tillegg til nyfødte.
Oldtidens greske og romerske mytologi beskrev Empusæ, Lamia, og strigere. Over tid ble de første to begrepene til vanlige ord som beskrev henholdsvis hekser og demoner. Empusa var datteren av gudinnen Hekate og ble beskrevet som et demonisk vesen med bronseføtter. Hun ernærte seg av blod ved omforme seg til en ung kvinne og forførte menn og når de sov drakk hun deres blod. Lamiaen jaktet på småbarn som lå i sine senger om natten, sugde deres blod, det samme gjorde gelloudene eller Gello. Som Lamiaen ernærte strigene seg på barn, men jaktet også på unge menn. Det ble beskrevet at de hadde kropper som kråker eller fugler, og ble senere inkorporert i romersk mytologi som strix, en form for nattlig fugl som levde på menneskelig kjøtt og blod.
Folkeminne fra middelalderen og senere
En av de tidligste nedtegnelsene av vampyraktivitet kom fra regionen Istria i dagens Kroatia i 1672. Lokale rapporter siterte den lokale vampyren Giure Grando fra landsbyen Khring i nærheten av Tinjan som skapte panikk hos landsbybeboerne. En tidligere bonde, Guire, døde i 1656, men imidlertid hevdet landsbybeboerne at han hadde kommet tilbake fra de døde og begynt å drikke blod fra folk og seksuelt plaget sin enke. Landsbyens leder beordret at en påle ble kjørt gjennom hjertet hans, men da denne metoden ikke greide å drepe ham, ble han halshugget med langt bedre resultat.
I løpet av 1700-tallet nådde graden av vampyrhysteriet et høydepunkt: det ble sett mengder av vampyrer i hele Øst-Europa og hvor man stadig vekk måtte grave opp lik for å identifisere og drepe mulige gjenferd; selv myndighetene var engasjert i å jakte på og kjøre påler gjennom vampyrer. Til tross for denne perioden ble kalt for opplysningstiden økte overtroen på vampyrer dramatisk og resulterte i massehysteri over det meste av Europa, men særlig i øst. Panikken begynte med et utbrudd av påståtte vampyrangrep i østlige Østpreussen i 1721 og innenfor det store området til Habsburgmonarkiet fra 1725 til 1734 som spredte seg til andre lokaliteter. To berømte vampyrsaker, den første som ble offisielt nedtegnet involverte likene til Peter Plogojowitz og Arnold Paole fra Serbia. Plogojowitz ble rapportert å ha dødd i en alder av 62 år, men skal etter hva som ble påstått ha kommet tilbake etter sin død og spurt sin sønn om mat. Da sønnen nektet ble han funnet død den neste dagen. Plogojowitz skal etter sigende ha kommet tilbake og angrepet en del naboer som ble funnet død, etter sigende grunnet blodtap. I det andre tilfellet døde Paole, en tidligere soldater som ble bonde, og som etter sigende angrepet av en vampyr i tidlige år, mens han slo høy. Etter hans død begynte andre folk å dø i omgivelsene og ble viden antatt at det var Paole som hadde kommet tilbake for å jakte på naboene sine. En annen berømt serbisk legende involverte vampyrer som hadde konsentrert seg rundt en viss Sava Savanović som levde i en mølle og som drepte og drakk blodet fra møllerne. Denne fortellingen ble senere benyttet i en fortelling skrevet av den serbiske forfatteren Milovan Glišić og i den serbiske skrekkfilmen Leptirica fra 1973.
De to hendelsene nevnt over ble godt dokumentert: representanter for myndighetene undersøkte likene, skrev sin rapporter og det ble utgitt bøker over hele Europa Hysteriet, som har blitt kalt for «1700-tallets vampyrkontrovers», herjet i en hel generasjon. Problemet var opphisselse over epidemier på landsbygda over påståtte vampyrangrep, uten tvil foresaket av den omfattende overtro som var rådende i bondesamfunnene hvor lokale gravde opp lik og i noen tilfeller spiddet dem med påler. Selv om mange lærde ga sine rapporter på denne tiden at vampyrer ikke eksisterte, og tilskrev angrepene naturlige forklaringer som for tidlige nedgravde lik (som ikke var helt døde) eller rabies, bare økte overtroen. Dom Augustine Calmet, en respektert fransk teolog og lærd, satte sammen en omfattende avhandling i 1746 som var uklar og tvetydig om vampyrer eksisterte eller ikke. Calmet samlet rapporter på hendelser med påståtte vampyrer, og tallrike lesere, inkluderte den ellers så kritiske Voltaire, foruten håpefulle demonologer, tolket avhandlingen i den retningen at den hevdet at vampyrer faktisk eksisterte. Voltaire skrev i sitt leksikalske verk Filosofisk ordbok, Dictionnaire philosophique (1764):
Moderne forestillinger
I moderne litteratur tenderer vampyren til å bli beskrevet som en elegant, karismatisk skurk. Til tross for at de fleste ikke lenger tror på vampyrer blir enkelthendelser med vampyrer fortsatt rapportert. Det eksisterer også selskap som jakter på vampyrer, men disse er hovedsakelig dannet av sosiale grunner. Påstander om angrep fra vampyrer sveipet over det afrikanske landet Malawi på slutten av 2002 og begynnelsen av 2003, og hvor en mobb steinet et menneske til døde og angrep i alle fall minst fire andre. En av de som ble angrepet var guvernør Eric Chiwaya, da angriperne mente at myndighetene spilte på lag med vampyrene. Tidlig i 1970 spredte lokalpressen ryktene om at en vampyr hjemsøkte kirkegården Highgate gravlund i London. Mange amatører og ditto vampyrjegere flokket i stort antall til kirkegården. Flere bøker ble skrevet om saken, særlig av en viss Sean Manchester, en lokal mann som var blant de første til å foreslå eksistensen av en «Highgatevampyr», og som senere hevdet at han hadde manet bort og ødelagt et helt rede med vampyrer i området. I januar 2005 sirkulerte det rykter om at en angriper hadde bitt et antall mennesker i engelske Birmingham, noe som spredte frykten for at en vampyr herjet i gatene. Det lokale politiet kunne derimot slå fast at slik kriminell aktivitet hadde ikke blitt rapportert og at hele saken synes å være en urban legende og vandrehistorie.
En av de mer omtalte vampyrsakene i moderne er chupacabra («geite-sugerne») fra Puerto Rico og Mexico som etter sigende var ekle vesener som ernærte seg av kjøttet eller sugde blodet fra husdyr, noe som har gitt antagelsen at det egentlig var snakk om vampyrer. Det såkalte chupacabra-hysteriet har ofte blitt assosiert med de dype økonomiske og politiske krisene som særlig var rådende på midten av 1990-tallet.
I Europa, hvor de fleste mytene om vampyrene har sin opprinnelse, er vampyren betraktet som et fiktivt vesen, skjønt en del overtroiske lokalsamfunn i Øst-Europa har holdt fast på en del gamle forestillinger av ulike årsaker og hevder stadig at vampyrer er ute og herjer. I Romania i løpet av februar 2004 fryktet flere slektninger av Toma Petre at han hadde blitt en vampyr. De gravde opp liket, rev ut hjertet, brente det, blandet asken med vann for å kunne drikke blandingen.
Vampyrisme eller vampyrisk livsstil representerer også en relevant del av dagens okkulte bevegelser. Myten om vampyren, dets magiske kvaliteter, tiltrekkende sjarm, og arketypiske rovdyregenskaper uttrykker en sterk symbolisme som kan bli benyttet i ritualer og faktisk som en del av de spirituelle system. Vampyren har vært en del av de okkulte samfunn i Europa i århundret og spredde seg siden til de amerikanske subkulturer og blitt sterkt påvirket og blandet med nygotisk estetikk.
I 2006 skrev Costas Efthimiou, fysikkprofessor ved Universitetet i Sentrale Florida, sammen med Sohang Gandhi, en avhandling som matematisk viser at vampyrer umulig kan eksistere, basert på geometrisk progresjon. Om den første vampyr hadde opptrådt den 1. januar 1600, i henhold til avhandlingen, og den ernærte seg en gang hver måned (noe som er mindre hyppig enn hva som beskrives i filmer og folkeminne), og hvert offer ble omskapt til en ny vampyr, ville hele den menneskelige befolkning i løpet av kun to og et halvt år ha blitt forvandlet til vampyrer. Grunnen er at befolkningen på jorden telte 511 870 911 mennesker den 1. januar år 1600. Hvis den aller første vampyren gikk til angrep på denne datoen på kun én person denne måneden, ville det vært to vampyrer på jordas overflate den 1. februar år 1600. En måned senere hadde de blitt fire og videre fordobling inntil alle var blitt vampyrer.
Vampyrflaggermus
Selv om mange kulturer har fortellinger om vampyrflaggermus er det først i nyere tid blitt en vesentlig del av den tradisjonelle kunnskapen om vampyrer. Vampyrflaggermus ble først integrert i vampyrfolkloren da de ble oppdaget i Sør-Amerika på 1500-tallet. Selv det ikke fines vampyrflaggermus i Europa har flaggermus og ugler lenge blitt assosiert med det overnaturlige og som omen (varsel og tegn), hovedsakelig på grunn av at de er nattdyr.
De tre arter av reelle vampyrflaggermus er alle utelukkende knyttet til Latin-Amerika, og det er ingen bevis som tyder på at de hadde noen slektninger i Den gamle verden innenfor menneskelig minne. Det er derfor umulig at folkoriske vampyrer representerer en form for forvrengt minne om vampyrflaggermus. Det er flaggermusene som er oppkalt etter vampyren i folkeminnet, og ikke omvendt. Oxford English Dictionary har nedtegnet det folkloriske begrepet fra 1734 og det zoologiske ikke før 1774. Selv om vampyrflaggermusens vanligvis ikke er farlig for mennesker, er det kjent for at de har gått på mennesker og hovedsakelig på kyr hvor de ofte etterlater sitt kjennetegn, bitemerke bestående av to hull i offerets skinn eller hud.
Den litterære Dracula omformet seg til en flaggermus flere ganger i romanen, og vampyrflaggermus er nevnt to ganger. I 1927 ble det satt opp en teaterutgave av Dracula som fulgte romanen. Her ble Dracula omgjort til en flaggermus, akkurat som i filmen hvor Béla Lugosi ble omgjort til en flaggermus. Den samme scenen ble på nytt benyttet av Lon Chaney Jr. i filmen Son of Dracula (i 1943).
I moderne fiksjon
Vampyren er i dag et fast innslag i populære fortellinger i bøker, fjernsyn og film. Slike fortellinger begynte i 1700-tallets poesi og fortsatte med 1800-tallets korte prosafortellinger, den første og mest innflytelsesrike var John Polidoris The Vampyre (1819). Her het vampyren «Lord Ruthven», og dennes bedrifter ble ytterligere utpenslet i en rekke vampyrskuespill hvor han var en form for antihelt. Før 1820 var det satt opp fire ulike dramatiseringer bare i Paris. Polidoris bok ble først trykket i New Monthly Magazine, og forfatteren ble oppgitt å være selveste Lord Byron. Den kjente poeten var svært misfornøyd over krediteringen. Polidori var Byrons personlige lege, og under en ferie i Sveits skrev Byron et utkast til en fortelling om en vampyr som han oppga. Det Polidori gjorde var å spinne videre på denne ideen. I oppstyret fikk Polidori sparken som lege, og som hevn ga Polidori sin vampyr en rekke av Byrons mest negative egenskaper. Det interessante her er at den folkloriske vampyr fra Øst-Europa ble forestilt som stor og oppblåst, en avdød bonde – kun kledd i likdrakt, mens Polidori etablerte vampyren som en blek, sensuelle, elegant adelig herre – ganske like Lord Byron. Det var et trekk som vampyren beholdt og som Stoker befestet med Dracula. Etter Polidori fortsatte vampyren sitt liv i en rekke enkle skrekkfortellinger som Varney the Vampire (1847) til den kulminerte i den mest eminente vampyrromanen av dem alle, Dracula av Brad Stoker i 1897.
Over tid ble en del egenskaper som nå synes være et fast innslag integrert i vampyrens profil: hoggtenner og sårbar for sollys. Hoggtennene var tilstede både i Varney the Vampire og Dracula, mens frykten for dagslys ble først introdusert i den tyske regissøren F.W. Murnaus skrekkfilm Nosferatu, en bearbeidelse av Stokers Dracula. Den lange, svarte kappen dukket opp som rekvisitt i teaterproduksjonene på 1920-tallet mens den høye kraven ble introdusert av skuespilleren Hamilton Deane som et hjelpemiddel for å la Dracula «forsvinne» på scenen. Lord Ruthven og Varney var i stand å bli kurert av månelys, men det finnes ingen parallell til det innenfor tradisjonell folkeminne.
Game Change: Obama and the Clintons, McCain and Palin, and the Race of a Lifetime
Game Change: Obama and the Clintons, McCain and Palin, and the Race of a Lifetime er en bok skrevet av de politiske journalistene John Heilemann og Mark Halperin. Den kom ut 11. januar 2010 på forlaget HarperCollins. Boka handler om kandidatene i den amerikanske presidentvalgkampen i 2008, og er basert på 300 intervjuer med folk nære kandidatene, samt e-poster og andre notater. Den har fått mye kritikk på grunn av kildegrunnlaget sitt, men har også skapt mye debatt.
Senatets majoritetsleder Harry Reid gikk offentlig ut og beklaget uttalelser gjengitt i boka om at han trodde Obama hadde mulighet til å bli president fordi Obama var en «lyshudet» afroamerikaner, «uten negerdialekt». Republikanerne mente Reid måtte trekke seg. I boken blir det påstått at Barack Obama og Joe Biden knapt pratet med hverandre, noe Biden senere har benektet.
Filmen Game Change fra 2012 er basert på denne boka.
Vampyrprinsen
Vampyrprinsen er den sjette boken i sagaen om Darren Shan. Boka er skrevet av forfatteren Darren Shan.
Handling
Darren er sveket på det grusomste, og nå er han på flukt fra vampyrene som bare er ute etter èn ting – å ta livet av ham. Oddsene virker umulige, helt til han får uventet hjelp fra noen gamle, trofaste venner.
For å avsløre den grusomme hemmeligheten han har oppdaget, vet Darren at han er nødt til å komme seg inn i Vampyrfjellet igjen. Ellers kan det gå mot slutten for vampyrene...
Nykøbing
Nykøbing er navnet på flere danske byer:
Svellingsflaket landskapsvernområde
Svellingsflaket landskapsvernområde ligger i Lødingen og Vågan kommuner i Nordland. Området har dyrelivsfredning, ble opprettet i 2002 og er på 127 616 dekar, hvorav 117 190 dekar sjøareal. Landskapsvernområdet er opprettet på grunn av sitt kulturlandskap med tilhørende botanikk, geologi og dyreliv.
Røstøyan landskapsvernområde
Røstøyan landskapsvernområde ble opprettet i 2002 og ligger i Røst kommune i Nordland. Området har dyrelivsfredning og utgjør et areal på 69 864 daa, hvorav 66 929 daa er sjøareal. Landskapsvernområdet ble opprettet på grunn av sitt natur- og kulturlandskap med tilhørende botanikk, geologi og dyreliv og vernet i medhold av Ramsarkonvensjonen fra 2011.
Innenfor landskapsvernområdet hekker blant annet Norges største populasjon av lunde (Fratercula arctica) på de fem viktige fuglefjelløyene Vedøya, Storfjellet, Ellevsnyken, Trenyken og Hernyken. På Hernyken ligger det en en også en egen feltstasjon som brukes i forbindelse med forskning på sjøfugler.
Det grunne havstykket Hærnykflaget mellom øyene Trenyken og Hernyken ligger innenfor grensene til landskapsvernområdet, som også omhandler Nykan naturreservat.
Frelse i hinduismen
Frelse i hinduismen er å frigjøres fra det evige kretsløpet. Denne frelsen eller frigjøringen kan skje ved meditasjon, askese eller å dyppe kroppen i den hellige elven Ganges. Mange av de filosofisk innstilte hinduene trekker seg tilbake fra verden for å løsrive seg fra alt begjær og på den måten oppnå den endelige frigjøring. Det kalles kunnskapens vei til frelse. En annen vei til frelse kalles gjerningenes vei. I gammel tid betydde gjerningene ofringene som prestene utførte, men etter hvert gjaldt gjerningene både den personlige gudsdyrkingen og oppfyllelsen av samfunnspliktene. Det er også en tredje vei til frelse, hengivelsens vei.
Kunnskapens vei
Det er en grunnleggende holdning i indisk religion at rett kunnskap kan frigjøre mennesket fra gjenfødselens kretsløp. Kunnskapen er ikke hva som helst, men en direkte innsikt som trenger inn under tingenes overflate, et helhetssyn på hvordan tilværelsen henger sammen.
Det finnes mange ulike retninger eller skoler innen hinduismen som sier at de kan gi den rette kunnskapen. De tre viktigste filosofiske retningene er samkhya, yoga og vedanta.
Fylkesvei 6994
Fylkesvei 6994 (Fv6994) går mellom Hatlinghus og Haug i Steinkjer kommune.
Frelse i hinduismen
Kunnskapens vei
Mennesket består av begge deler. Sjelen er som et speil som gjenspeiler den foranderlige, urolige materien. Denne forbindelsen mellom materie og sjel er årsaken til at mennesket opplever lidelse. Frelsen består i at sjelen frigjøres fra enhver tilknytning til materien, da slutter også gjenfødsel og lidelse.
Denne retningen har ikke hatt mange tilhengere, men har betydd mye for hinduismens bilde av mennesket og har dannet det teoretiske grunnlaget for yoga.
Handlingens vei
Bramanenes, prestenes, første plikt er å utføre offerhandlinger. De må utføres akkurat slik det er beskrevet i Brahmana-tekstene. Dette er kraftfylte og virkningsfulle offerhandlinger som i seg selv holder dharma oppe. Denne veien har høy status i hinduismen, men den er en vei bare for en liten gruppe i samfunnet.
Hengivelsens vei
Denne veien har i over to tusen år vært folkets vei i hinduismen. De fattige og ulærdes vei – og i spesiell grad kvinnenes vei.
Frelsen er en nådehandling, en gave, fra guds side og er et uttrykk for hans kjærlighet til menneskene. Bhakti er fremfor alt en indre holdning hos hvert enkelt menneske, men kommer også til uttrykk gjennom handling, først og fremst gjennom lovsang. Lovsangen kan foregå i hjemmene, i tempelet eller på gater og markedsplasser. Spill og dans følger gjerne med lovsangen. I Bhagavadgita er bhakti omtalt som den høyeste av frelsesveiene, fordi den er åpen for alle og fører direkte til forening med gud.
Fylkesvei 6916
Fylkesvei 6916 (Fv6916) går mellom Fleskhus og Verdalsøra i Verdal kommune.
Før Trøndelag fylke ble opprettet 1. januar 2018 hadde veien betegnelsen Fylkesvei 173 (Nord-Trøndelag).
Åsvær landskapsvernområde
Åsværet landskapsvernområde ligger i Dønna kommune i Nordland. Området har dyrelivsfredning, ble opprettet i 2002 og er på 65 489 dekar, hvorav 56 197 dekar sjøareal. Landskapsvernområdet er opprettet på grunn av sitt natur- og kulturlandskap med tilhørende botanikk, geologi og dyreliv.
Youssou N’Dour
Youssou N'Dour (født 1959 i Dakar) er en sanger og popartist fra Senegal. Han har blitt omtalt som en av de mest berømte afrikanske sangere i dag.
Biografi
N'Dours familie hadde forbindelse med griot-tradisjonen. Han har vært med på å utvikle populærmusikken i hjemlandet og er en betydningsfull kulturpersonlighet i Senegal. N'Dour har blant annet samarbeidet med Peter Gabriel og Wyclef Jean. Hans kanskje mest kjente single er «7 Seconds» fra 1994, hvor han synger sammen med Neneh Cherry.
N'Dour har også interessert seg for sosiale spørsmål. I 2012 engasjerte han seg i politikken og ønsket å stille til presidentvalg, men ble diskvalifisert. Han støttet da Macky Salls kandidatur, og etter at han ble valgt, fikk N'Dour en ministerpost i den nye regjeringen.
I oktober 2020 ble N'Dour innvalgt som medlem av det svenske Kungliga Musikaliska Akademien.
Harry Potter og Føniksordenen (film)
Harry Potter og Føniksordenen er en britisk fantasyfilm om Harry Potter fra 2007. Den er den femte filmen om Harry Potter og er basert på J.K. Rowlings femte bok i Harry Potter-serien, Harry Potter og Føniksordenen (2003). Den er regissert av David Yates, og filmingen begynte i 2006. Manusforfatter er Michael Goldenberg, som erstatter Steve Kloves som skrev manus til de første fire filmene.
Handling
Se Harry Potter og Føniksordenen for handlingen i boken.
Kystradiostasjon
En kystradiostasjon (tidligere kalt radiotelegrafstasjon) er en radiostasjon på land der kystradiooperatørene ved hjelp av radiobølger oppretter kontakt mellom land og havgående fartøy som fritidsbåter, handelsfartøy og oljeplattformer og fartøy som ikke kan opprette direkte kontakt med hverandre. Kystradiostasjoner ekspederer trafikk som radiotelefonisamtaler, radiotelegrammer, meldinger til sjøfarende, værmeldinger, sikkerhetsmeldinger Medico-trafikk og nødsamband.
Danmark
Den første kystradiostasjon i Danmark, som ble opprettet i 1908, hadde kallesignalet OXA og lå på Frederiksholm på Flådestation Holmen.
Senere kom OXB Blåvand Radio i 1914, OXZ Lyngby Radio i 1917, OXP Skagen Radio i 1945 og OYE Rønne Radio.