cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Jo Benkow
Inn i fotografyrket
Han var redaktør i Norsk Fotografisk Tidsskrift fra 1949 til 1956 og medlem av arbeidsutvalget i Norges Fotografforbund fra 1951 til 1957. Han beholdt en sterk interesse for fotografi etter at han ble politiker, og ble jevnlig invitert til å åpne fotoutstillinger og som æresgjest på andre begivenheter innen fotobransjen.
Politisk arbeid
Jo Benkow kalte Henrik Wergeland sin «store ungdomshelt», og han beundret Wergelands innsats for jødesaken. Wergeland hadde begrunnet sin åpenhet for jødene med toleranse og liberalitet, og dette var verdier som Benkow kjentes ved.
Stortingsrepresentant
I 1965 ble han innvalgt på Stortinget fra Akershus, og han ble dermed den første jøde i Norges nasjonalforsamling. Han ble valgt som vararepresentant nummer 4 for Høyre i Akershus ved valget i 1961.
Han utviste tidlig et sterkt og progressivt sosialt engasjement som medlem av Stortingets sosialkomité, hvor han ble en energisk forsvarer av velferdsstaten på konservative premisser. Han jobbet også for større ressurser til sosiale formål og spilte en viktig rolle ved innføringen av folketrygden i 1966. Han spilte også en viktig rolle i skolepolitikken som formann i Høyres utredningsutvalg om grunnskole og allmenndannende skoler, en del av Sjur Lindebrækkes utredningsprosjekt om «Utdannelsessamfunnet», hvor også Lars Roar Langslet og Jan P. Syse ledet hvert sitt utvalg. Fra 1971 var Benkow medlem av Høyres sentralstyre i egenskap av å være formann i Akershus Høyre 1971–1974, og han var videre Høyres 2. viseformann 1974–1978 og 1. viseformann 1978–1980.
I årene 1977–1980 var han formann i Stortingets justiskomité, hvor han ledet opposisjonen mot Odvar Nordlis regjerings kriminalmelding av 1978 og førte ordet for en mer moderat kriminalpolitisk linje. Benkow ble også en nøkkelperson i striden om selvbestemt abort, hvor han først var sterkt imot en liberalisering, men senere endte opp med å forsvare prinsippet om at avgjørelsen måtte ligge hos kvinnen selv. Benkow støttet til sist Høyres vedtak av 1980 om å fristille partiets stortingsrepresentanter i saken. Når det gjaldt likestilling gikk Benkow i bresjen med en reformvilje som ble oppfattet som radikal i samtiden.
Da Erling Norvik trådte tilbake som Høyres formann i mai 1980, ble Benkow valgt til å lede partiorganisasjonen gjennom stortingsvalget i 1981. Som partiformann bidro han sterkt til Høyres valgseier og den påfølgende dannelsen av Kåre Willochs regjering. Idet Kåre Willoch ble statsminister høsten 1981, ble Benkow valgt til ny parlamentarisk leder. Det var på denne tiden at Benkow fremholdt viktigheten av blant annet eiendomsretten, fordi han mente at denne gav uavhengighet og personlig medansvar, samt at «ingenting er så utviklende og så utfordrende som det å bli betrodd ansvar, føle ansvar og ta ansvar.»
I nasjonalforsamlingen var han på denne tiden medlem av Stortingets administrasjonskomité 1980–1981 og Stortingets utenriks- og konstitusjonskomité 1981–1985, med unntak av et mellomspill der han gjeninntrådte i Stortingets justiskomité 1983–1984. Det oppstod etter sigende gnisninger mellom ham og Willoch som følge av rollen han hadde i skyggen av en sterk regjering. Sterke krefter i partiet ønsket Norvik tilbake som partiformann slik at Benkow kunne bruke sin kapasitet på oppgavene i Stortinget. Da Norviks kandidatur ble kjent i 1984, vek Benkow til side og vakte oppsikt med sin rolige opptreden.
Etter stortingsvalget 1985 ble Benkow enstemmig valgt til stortingspresident. I denne perioden var han også medlem av Stortingets sjøfarts- og fiskerikomité. Han var deretter medlem av Stortingets forsvarskomité 1989–1990 og Stortingets sosialkomité 1990–1993. I 1993 tilhørte han mindretallet i partiet, sammen med blant andre Erna Solberg og Kristin Clemet, som sikret flertallet for partnerskapsloven i Lagtinget. Samme år avsluttet han sin politiske karriere som en respektert stortingspresident og avslo renominasjon til Stortinget.
Senere arbeid og død
I den siste tiden bodde han i en aldersbolig tilknyttet Det mosaiske trossamfunn i Bergstien i Oslo. Sine siste dager tilbragte han ved Diakonhjemmet Sykehus, der han sovnet inn på pinseaften den 18. mai 2013, 88 år gammel. Som tidligere stortingspresident fikk han en begravelse på statens bekostning, en æresbevisning fra Stortinget. Etter jødisk skikk ble han den 22. mai begravet ved Den jødiske gravlund, like ved Østre gravlund, på Helsfyr i Oslo.
Zhangqiu kullkraftverk
Zhangqiu kullkraftverk er et kullkraftverk som ligger ved byen Zhangqiu i nærheten av millionbyen Ji'nan, i provinsen Shandong i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 890 MW fordelt på 4 turbiner á hhv 2 x 145 MW og 2 x 300 MW. Operatør er Huadian Power International, som eier 87,5% av anlegget.
Jo Benkow
Ekteskap og barn
Jo Benkow giftet seg i 1952 med Bjørg Folkestad (1930–2012). De fikk datteren Annie. Paret ble skilt i 1983. I 1985 giftet han seg på nytt med daværende stortingsrepresentant Annelise Høegh (1948–2015).
Utmerkelser
For sin krigsinnsats ble Benkow i 1945 hedret med Deltagermedaljen. I 1998 ble han utnevnt til kommandør av St. Olavs Orden. Han ble videre utnevnt til storkors av Finlands hvite roses orden i 1990 og stortegn i gull av Østerrikes Ærestegn for fortjenester i 1996.
Palm
Palm har flere betydninger:
Jo Benkow
Utmerkelser
I 1995 ble Benkow æresdoktor ved Boston University, der han også var gjesteprofessor i internasjonal politikk. I 1993 ble han hedret med en skog plantet i hans navn i Israel. I 1993 fikk Benkow diplom og gullmedalje fra Den mosaiske internasjonale losje B'nai B'rith, i 1985 fikk han Bokhandlerprisen, og i 2005 ble han utnevnt til æresmedlem i Norges Fotografforbund.
Han var også æresmedlem i Bærum Høyre og Akershus Høyre fra henholdsvis 1991 og 1996.
Zola-prisen
Foreningen deler hvert år ut en pris, kalt Zola-prisen; prisen tildeles «personer som åpent og uredd har avdekket eller motarbeidet forhold som truer menneskeverd, demokrati og rettssikkerhet i Norge.» Foreningen ønsker å inspirere enkeltpersoner til å vise sivilt mot gjennom utdelingen av prisen.
Tildeling skjer i Nobelinstituttets festsal den 13. januar hvert år. Årsaken til denne datoen er at Émile Zola den 13. januar 1898 utga artikkelen «J’accuse…!» om Dreyfus-saken i avisen l’Aurore.
Främling
«Främling» (norsk oversettelse: fremmede) er en svensk slager-popsang fra 1983 som er komponert av Lasse Holm, med tekst av Monica Forsberg. Den ble fremført av Carola Häggkvist i svenske Melodifestivalen 1983, der den vant en klar seier. Sangen ble dermed Sveriges bidrag til Eurovision Song Contest 1983 i München, der den endte på en tredjeplass. Singelen «Främling» ble senere gitt ut i hele Europa, og ble gjennombruddslåten for Carola. Hennes påfølgende album solgte i én million eksemplarer i Skandinavia.
Bakgrunn
«Främling» var én av ti deltakerlåter i svenske Melodifestivalen i Malmö 27. februar 1983, og den ble fremført av 16 år gamle Carola Häggkvist. I konkurransen fikk hun toppoeng av samtlige juryer, noe som aldri hadde skjedd før i konkurransens historie. Underveis i avstemningen holdt hun på Bibelen og utbrøt: «Jeg takker Gud!» da seieren var et faktum.
Svenskene hadde på forhånd store forventninger til «Främling»; den internasjonale finalen ble fulgt av 6,1 millioner svenske tv-seere, tilsvarende 84 prosent av landets befolkning. Dette er fremdeles rekord i Sverige.
Carolas gjennombrudd
Det påfølgende albumet Främling solgte i 1 million eksemplarer i Skandinavia, og er fremdeles det mest solgte i Sverige gjennom tidene. Også i Norge solgte albumet bra og lå på VG-lista i over et halvt år.
Zibo kullkraftverk
Zibo kullkraftverk er et kullkraftverk, og samtidig et kraftvarmeverk med kogenerasjon. Det ligger ved byen Zibo i sentrale strøk av provinsen Shandong, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 467 MW fordelt på 4 turbiner á hhv 2 x 71,5 MW og 2 x 145 MW. Operatør er Huadian Power International, som eier 100% av anlegget.
Anlegget har fått installert moderne, sirkulerende flytende karforbrenning (CFBC) som gir reduserte utslipp av NOx og SO2.
Kaland
Kaland er et område i den sørøstlige delen av Fana bydel i Bergen. Kaland ligger i de mer spredtbebygde deler av bydelen, sør for tettbebyggelsen og øst for delområdet Fana. I sør grenser området til Os kommune. Kalandsvatnet er Bergens største innsjø, omgitt av store områder med jordbruk, skog og fjell. Her ligger det 25 gårdsbruk, medregnet Bontveitdalen og Hauglandsdalen i øst.
Bare ved Valle i nordenden av vannet er det tettbebyggelse av betydning, som inngår i tettstedet Bergen. Her gikk også Hatlestad-raset i 2005 som raserte fem rekkehus. Ved sørenden av vannet ligger Kalandseidet. Osveien går gjennom området fra nord til sør, og Hamreveien går vestover til delområdet Fana. Kaland skole ligger på Sineset ved Kalandsvatnets østre bredder..
Delområdet Kaland omfatter de fire grunnkretsene Kaland, Samdal, Sandven og Valle, som hadde til sammen 3 417 innbyggere 1. januar 2014. Arealet er 69,24 km² landareal og 4,85 km² ferskvann.
Oleana
Oleana eller Oleanna kan referere til
Thaulowhullet
Thaulowhullet på Frodeåsen I Tønsberg er restene etter et anleggs- og sprengningsarbeid initiert av byingeniør Thaulow tidlig på 1900-tallet. Da det skulle anlegges vei på Nøtterøy rundt 1920 valgte han å sprenge ut steinmasser fra Frodeåsen fordi han mente man kunne benytte det utsprengte, 5-6 meter dype, hullet som trykkbasseng for byens vannforsyning. Hullet skulle altså brukes som vannreservoar. Planen ble imidlertid aldri gjennomført og naturen tok tilbake grunnen, mens det i ettertid er anlagt et vanntårn i betong nord for Thaulowhullet, Frodeåsen høydebasseng.
Det utsprengte området grodde til de neste 80 årene og frodig vegetasjon gjorde at hullet ble "glemt".
Thesbiteateret søkte etter et sted for sine utendørsforestillinger og «gjenoppdaget» Thaulowhullet i 1999. Medlemmene la gjennom flere år ned et stort dugnadsarbeid og mange penger, ryddet bort mye av vegetasjonen og har også sørget for en helt grunnleggende infrastruktur. Hvert år siden, (unntatt 2008) har teateret brukt hullet som arena for sine forestillinger.
Ved Thaulowhullet står det også tillegg til vanntårnet to TV- og telekommunikasjonstårn som er ca. 30 meter høye.
Houari Boumédiène
Houari Boumédiène (arabisk: ), født Mohamed Ben Brahim Boukharouba 23. august 1932 i Aïn Hesseinia, død 27. desember 1978) var en algerisk politiker og krigsveteran fra frigjøringskrigen fra kolonimakten Frankrike. Han var hærsjef og forsvarsminister, da han i 1965 ved å styrte Ahmed Ben Bella ble Algeries leder og leder for revolusjonsrådet, inntil 12. desember 1976 da han ble utvalgt til president, som han var frem til sin død.
Boumédiènes ettpartistat førte en sosialistisk politikk, men han forsøkt å oppnå alliansefrihet i utenrikspolitikken. Han fikk oppmerksomhet for sitt engasjement for den tredje verden og for støtten til geriljaledete oppfør mot kolonimaktene i verdensdelen.
Bakgrunn
Mohamed Ben Brahim Boukharouba ble født som sønn av fattige bønder i Aïn Hesseinia som ligger i nærheten av Guelma. Han ble utdannet ved det islamske instituttet i Constantine, og studerte ved de muslimske lærestedene Zitouna i Tunisia og al-Azhar-universitetet i Kairo. I 1955, under frigjøringskrigen, gikk han med i det antifranske FLN, og tok Houari Boumédiène som sitt nom-de-guèrre. Han hentet navnet fra Sidi Boumédienne, skytshelgen for byen Tlemcen i vest-Algerie, der han tjenestegjorde som offiser under krigen. I 1960 ble han forfremmet til oberst, den høyeste graden i FLNs hær, og dermed til sjef over Armée de Libération Nationale (ALN), FLNs militære gren.
Etter selvstendigheten
Etter at Algerie oppnådde sin selvstendighet i 1962, ble Boumédiène minister i det sterke forsvarsdepartementet i regjeringen. Han beholdt posisjonen takket være støtte fra den algeriske lederen Ahmed Ben Bella, som Boumédiène hadde støttet ved valg av president. Etter hvert begynte han å tvile på Ben Bellas uberegnelige styresett og ideologiske puritanisme, og styrtet ham 19. juni 1965 i et temmelig blodløst statskupp, og utropte seg til landets leder. Han opphevet konstitusjonen og de politiske innretningene som forgjengeren hadde opprettet, og regjerte som leder for et revolusjonsråd som bestod av hans tilhengere fra krigsårene, da han hadde vært postert i nærheten av Oujda ved grensen til Marokko. Blant dem som inngikk i denne kretsen var Abdelaziz Bouteflika, som har vært landets president siden 1999.
I starten manglet Boumédiène en grunn til personlig makt, og ble vurdert som en potensielt svak leder, men etter et kuppforsøk mot ham av militæret i 1967, ble styret stadfestet. Han ble værende Algeries udiskutable leder til sin død i 1978. Alle tenkbare motstandere ble renset bort eller plassert i stilling med kun symbolsk makt.
Innenrikspolitikk
Boumédiène avviklet Ben Bellas jordbruksinnrettede politikk og sosialistiske eksperiment med kooperativer (l'autogéstion). Boumédiène forsøkte i stedet å skape et mer systematisk og planøkonomisk program i en statlig anbefalt industrialisering. Algerie hadde ingen utviklet industri på denne tiden, men i 1971 nasjonaliserte han den algeriske oljeindustrien, noe som førte til en kraftig økning i statens inntekter – og som skapte store protester fra Frankrikes regjering. De økte statsinntektene som oljen og naturgassen innbrakte – og som skjøt i været under oljekrisen i 1973 – brukte Boumédiène til å bygge opp tungindustrien i håp om at Algerie skulle bli det industrielle senteret i Maghreb. Hans år ved makten kjennetegnes av en stadig økonomisk vekst, men etter hans død sank oljeprisen, og de statsdrevne industrivirksomhetene viste seg å være ineffektive, noe som medførte en gradvis endring mot økonomisk liberalisering.
I forbindelse med utvidelse av den statlige oljeindustrien og nasjonaliseringen av oljen, utlyste Boumédiène i 1970-årene en rekke sosialistiske revolusjoner, og styrket dermed venstreperspektivet i regimet. Dette åpnet for en fornyet tilnærming mot det tidligere forbudte algeriske kommunistpartiet. Partiets medlemmer begynte å samarbeide med regimet, men uten at partiet formelt ble legalisert. Algerie var fremdeles nominelt en enpartistat under FLN, men ettersom Boumédiène styrte landet personlig, hadde den tidligere frigjøringsbevegelsen blitt marginalisert, og FLN ble egnet liten interesse. Fra midten av 1970-årene ble statsskikken gradvis igjen konstitusjonell, og de politiske innretningene ble gjenoppbygd.
Utenrikspolitikk
Boumédiène forsøkte å holde Algerie alliansefritt, beholde gode relasjoner med både østblokken og den vestlige verden, og samarbeide med den tredje verden. Av naturlige årsaker, blant annet at han var revolusjonær sosialist og motstander av Israel, hadde han i praksis bedre relasjoner med Moskva enn med USA. I 1974 skrev han på vegne av den tredje verden til FN og oppfordret til en ny og mer rettferdig verdensordning, tuftet på likeverd mellom den vestlige verden og de tidligere koloniene, og til å endre de politiske og handelsøkonomiske forbindelsene, i en sosialistisk ånd. Han forsøkte å bygge opp en sterk «tredje verden»-blokk gjennom Organisasjonen av alliansefrie nasjoner, der han ble en fremstående skikkelse. Oppfordringen førte til att FN våren 1974 besluttet at en "ny internasjonal økonomisk verdensordning" skulle dominere nord-sør-dialogen.
Betydningsfulle hendelser på regionalt nivå, var da han i 1975 lovte støtte til selvbestemmelserett for Vest-Sahara, og da han tok imot sahrawi-flyktninger og geriljabevegelsen Polisario på algerisk territorium etter at Marokko og Mauritania forsøkte å ta kontrollen over det. Dette var slutten på alle utsikter til forbedrede relasjoner med Marokko. Den tiltakende rivaliseringen mellom Marokko og Algerie, som det fortsatt uløste spørsmålet om Vest-Sahara, ble etter hvert nøkkelkomponenter i Algeries utenrikspolitikk.
Død
I 1978 ble Boumédiènes offentlige opptredener stadig sjeldnere. Etter å ha ligget i koma i 39 dager, døde han av en uvanlig blodsykdom, Waldenström makroglobulinemia, og en mislykket behandling i Moskva.
Boumédiènes død etterlot landets styre i et politisk vakuum, som det ikke var enkelt å fylle. Noen militære konklaver ble enige om å omgå de konkurrerende venstre- og høyrepretendentene, og utnevne den med høyest rang i militæret, oberst Chadli Bendjedid, som kompromiss.
Henning Lillegård
Henning Lillegård (født 1971 på Finnsnes) er en norsk pressefotograf. Han er utdannet ved Norsk pressefotografskole i Fredrikstad.
Han har jobbet som pressefotograf i Dagbladet siden begynnelsen av 1990-tallet og vant prisen Årets bilde 2004 med et bilde fra gymnastikksalen i Beslan etter at over 300 barn og voksne ble drept i en gisselaksjon på skolen. Samme år gikk han også til topps i klassen Nyheter i denne konkurransen.
Sveriges sju underverk
Sveriges sju underverk refererer til to svenske kåringer gjort i 2007. Den første var en avstemning som ble arrangert av Vetenskapsradion Historia i Sveriges Radio i tre uker i mai 2007. Radiolytterne kunne stemme via postkort og e-post på 21 nominerte kandidater. Den andre avstemningen ble avholdt i regi av Aftonbladet mellom 8. juli og 9. juli 2007, og en kunne blant annet stemme fra avisas nettsted. Den 10. juli ble resultatet presentert.
Aftonbladets sju svenske underverk
Mer enn 80 000 stemmer og lista fikk følgende underverk etter antall stemmer:
Sveriges Radio
Vel 4000 stemmer ble levert:
De to svenske avstemningene er et svar på den internasjonale avstemningen Verdens sju nye underverk, der resultatet ble offentliggjort i Lisboa, Portugal, den 7. juli 2007.
Draga av Serbia
Dronning Draga av Serbia (født 23. september 1861 Gornji Milanovac, død 11. juni 1903 Beograd) også kjent som Draga Mašin var gemalinnen til kong Aleksandar Obrenović.
Hun var av borgerlig herkomst, og var 12 år eldre enn sin mann. De fikk ingen barn. Hun og hennes mann ble drept i et attentat i Marseille i Frankrike gjennomført av en gruppe menn, senere kjent som Den svarte hånd. Kongeparet ble myrdet på sitt eget soveværelse, maltraktert og kastet ut av vinduet i slottet.
Su canción
«Su canción» (norsk oversettelse: Deres sang) var Spanias bidrag i Eurovision Song Contest 1979 og ble fremført på spansk av den peruanske sangeren Betty Missiego. Hun ble valgt ut av det spanske kringkastingsselskapet Televisión Española (TVE) som landets representant i konkurranse. Melodi og tekst er skrevet av Fernando Moreno. Sangen endte på andreplass.
Intern utvelgelse
I årene 1977–1999 brukte TVE en intern utvelgelsesprosess for å velge ut artisten og sangen som skulle representere Spania i Eurovision Song Contest. I 1979 ble Betty Missiego, en 34 år gammel sanger og hallodame fra Peru, valgt ut til å reise til Jerusalem med sangen «Su canción». Hun hadde festivalerfaring som Perus representant i Festival OTI i Madrid i 1972.
Om sangen
Sangteksten var en berettelse der fortellerstemmen tilhørte «una mujer mayor» (en eldre kvinne), som levde et ensomt liv inntil hun fant glede i verden rundt seg gjennom barn som ba henne om å synge en sang med dem. På slutten bønnfaller hun alle til å synge sammen med henne, så sangen også kan bli «deres».
Året 1979 var utropt til FNs internasjonale barneår, og den spanske sangen hadde følgelig et tema som var svært tidsriktig.
I Eurovision Song Contest
I Jerusalem var sangen den nittende og siste sangen som ble fremført om kvelden 31. mars 1979 (etter Østerrikes Christina Simon med «Heute in Jerusalem»).
Den spanske fremføringen inneholdt et element som var helt nytt for Eurovision Song Contest, ved at det ble brukt barn som korister. Barna som var på scenen den kvelden var Javier Glaria, Alexis Carmona, Beatriz Carmona og Rosalía Rodríguez. På slutten av sangen foldet barna ut små bannere med ordet «takk» skrevet på henholdsvis engelsk, spansk, hebraisk og fransk.
Ettersom Spania var det siste landet som fremførte sitt bidrag, var den spanske juryen også den siste som avga stemme. Innen spanjolene hadde avgitt sine stemmer ledet det spanske bidraget konkurransen med ett poeng. Sangen fikk 12 poeng av Italia, Sveits, Vest-Tyskland samt Belgia. Tolv poeng var den maksimale poengsum et land kunne gi et annet. Den norske juryen ga kun 1 poeng til sangen. Da avstemningen var ferdig, hadde den spanske sangen fått 116 poeng og endte på en andreplass.
Den spanske juryen gav Israels bidrag «Hallelujah» ti poeng, og sikret dermed Israel seieren.
Ifølge den offisielle nettsiden til Eurovision Song Contest gikk det rykter etter konkurransen om at den spanske juryen gav så høye poeng til Israel for å forhindre at Spania måtte stå som vert for konkurransen i 1980 – og dermed redde landet fra å pådra seg høye produksjonskostnader.
Suksess
«Su canción», som endte på en andreplass, oppnådde Spanias beste resultat siden andreplassen med Mocedades og «Eres tú» i Eurovision Song Contest 1973. Utenom seirene med «La, la, la» i 1968 og «Vivo cantando» i 1969, er denne andreplassen per 2019 fremdeles Spanias beste resultat – riktignok tangert i 1995, da Spania fikk nok en andreplass, like bak Norge og «Nocturne».
Teatret Under System
Teatret Under System ble stiftet i juli 2006 av Sonja Kehler, Eva Ulvan Handberg og Vagn Groth.
Su canción
Suksess
Den gode plasseringen og sangens koreografi har gjort sangen populær, særlig blant Eurovision-fans. Missiego og låtskriveren Moreno har blitt invitert til flere arrangementer i regi av OGAE, den offisielle Eurovision Song Contest-fanklubben. I 2006 var Missiego æresgjest under et spansk OGAE-møte sammen med Massiel, vinner av konkurransen i 1968 med «La, la, la», og Conchita Bautista, som fremførte det første spanske bidraget i Eurovision Song Contest 1961.
Teatret Under System
Sonja Kehler er en tolker av Bertolt Brecht og har i mange år undervist danske skuespillere på danske teaterskoler, blant annet Odense Teater.
Su canción
Norsk versjon
Jan Paulsen har skrevet en norsk tekst til sangen. Den norske tittelen er «Barnas år». Sangen ble utgitt av Lars Bjune på LP-platen Grand Prix på norsk! (Polydor 2922 050) i 1979.
Teatret Under System
Vagn Groth har tidlige vært ansatt ved Odin Teatret og ble introdusert til forskningen i teaterteori og metode.
Verlag Freies Geistesleben & Urachhaus
Verlag Freies Geistesleben & Urachhaus GmbH er et forlag i Stuttgart, som utgir bøker under imprintnavnene Verlag Freies Geistesleben og Verlag Urachhaus. Forlaget har sine røtter i den antroposofiske bevegelsen, og utgir bøker innen et bredt spekter av temaer.
Verlag Freies Geistesleben («fritt åndsliv») ble grunnlag i 1947 på initiativ fra Freie Waldorfschule i Stuttgart, og har vekt på pedagogisk, særlig steinerpedagogisk, litteratur, generelle antroposofiske temaer, samfunnsvitenskaper, kultur og historie, kunst og arkitektur, musikk, naturvitenskaper og barnelitteratur. Forlaget utgir også mange klassiske titler.
Verlag Urachhaus ble grunnlagt i 1925 av Gertrud Spörri, Emil Bock og Ernst Scheiffele under navnet Verlag der Christengemeinschaft (Kristensamfunnets forlag), og utgav opprinnelig hovedsakelig kristen litteratur. På grunn av nazistisk forfølgelse endret forlaget navn til Verlag Urachhaus, etter gaten hvor forlagskontorene i Stuttgart lå, i 1936. Men 9. juni 1941 stormet Gestapo kontorene og beslagla alle verdiene. Året etter ble selskapet formelt likvidert. I 1946 ble selskapet reetablert. Forlaget har etterhvert fått en bredere utgivelsesprofil. Etter at Kristensamfunnet arvet det personlige arkivet til Christian Morgenstern, utgav Verlag Urachhaus en komplett utgav av Morgensterks verk i ni bind, kjent som «Stuttgart-utgaven».
De to forlagene ble fusjonert på midten av 1990-tallet under navnet Verlag Freies Geistesleben & Urachhaus, men fortsetter å operere som selvstendige imprintforlag.
Arinbjørn herse
Arinbjørn herse (levde på 900-tallet) var en norsk skald og kriger. Han var sønn av Tore i Firdafylke, og nedstammet på morssiden fra skalden Brage den gamle. Han var en trofast tilhenger av kong Eirik Blodøks og fulgte ham i landflyktighet, da Håkon Adelstensfostre fordrev ham fra Norge. Etter Eriks død sluttet han seg til Harald Gråfell og deltok i hans hærtog til Danmark, der begge falt i slaget ved Hals (omkring 970).
Arinbjørn var skalden Egil Skallagrimsons beste venn. Han hjalp ham, da denne var falt i Eirik Blodøks' hender i York, og lyktes også å redde hans liv. Om Arinbjørn diktet Egil sin «Arinbjarnardrápa», hvorav store bruddstykker er bevart.
Kjeld Nikolai Gotthard Andresen
Kjeld Nikolai Gotthard Andresen (født 1808 i Christiania, død 1851 på Hedmarken) var en norsk foregangsmann for avholdssaken.
Andresen ble student i 1825, og var deretter medarbeider ved tidsskrifter, inntil han i 1841 fremtrådte som leder for de norske måteholdsforeningene, som ble stiftet da. Han var den som hovedsakelig drev i gjennom disse foreningenes overgang til avholdsforeninger. Denne virksomheten fortsatte han med statsstøtte, dels som omreisenede emissær, dels som forfatter. Hans Afholds-katekismus ble oversatt til svensk, samisk og finsk.
Ömer Aşık
Ömer Aşık (født 4. juni 1986) er en tyrkisk basketballspiller for laget Chicago Bulls i den amerikanske proffligaen NBA og Tyrkias herrelandslag i basketball. Aşık signerte kontrakt i NBA i 2010, men ble trukket opp som den 36. spilleren totalt, altså i den andre runden, i draftet i 2008 av Portland Trail Blazers.
NBA-karriere
Aşık har, siden han kom til NBA, spilt for Chicago Bulls, Houston Rockets og New Orleans Pelicans. Han spilte ikke for Portland Trail Blazers selv om han ble trukket opp av dem i draftet i 2008. Like etter draftet ble han byttet bort til Chicago Bulls i et bytte som involverte tre lag. Han fikk kontrakt for Chicago Bulls i 2010. Han ble draftet til Houston i 2012.
Andakt
Andakt (fra tysk Andacht) brukes om en enkel form for gudstjeneste som kristne, enkeltvis eller i gruppe, oppfordres til å holde daglig.
Innhold
En typisk andakt inneholder bønn, bibellesning og meditasjon. Ordet kommer fra tysk andenken (tenke på) via dansk til norsk. Den har ofte en mer emosjonell tilnærming til bibelteksten enn en preken. Ordet andakt kan brukes om hele stunden man samles, inkludert bønn, allsang og andre elementer, men ordet brukes også om den korte talen som predikanten framfører.
Andakt i media
«Andakten» er et radioprogram i NRK som har en svært stabil lytterskare. I 2001 hadde programmet daglig lyttere. Norea radio sender andaktsserien Over en åpen Bibel til en rekke lokalradioer, som sender daglige andakter fem dager i uka.
Litteratur
For enkel andakt finnes en særskilt litterær genre av såkalte andaktsbøker. Disse brukes når man er alene, eller lest høyt i en liten gruppe.
Sverige
Noen kjente svenske forfattere av andaktslitteratur er Torgny Wirén, Carl Olof Rosenius, Magnus Malm og Wilfrid Stinissen og Aurore Tisell.
Virve Köster
Virve-Elfriide Köster (født Haavik 30. januar 1928 i Pärnu, død 10. desember 2022), kjent som «Kihnu Virve» (etter øya Kihnu), var en estisk folkemusiker som fikk status som et nasjonalt ikon.
Oleana (klær)
Oleana er en norsk tekstilbedrift som driver trikotasje-produksjon i Ytre Arna i Bergen.
Virve Köster
Liv og virke
Virve Köster bodde på øya Kihnu og er den mest kjente sangskaperen fra denne øya. Hun laget tekst og musikk samtidig, og noterte deretter ned teksten i sin arbeidsbok. Senere ble melodiene nedskrevet med noter av skolerte musikere når disse besøkte henne. Hun skapte rytmiske melodier i strofisk form i en nyere form og sangene forteller om hendelser i hennes liv og opplevelser. Sangene ble ofte framført sammen med familiemedlemmer, både døtre og barnebarn, og i blant akkompagnert med gitar.
Flere av hennes sanger, særlig «Merepidu» («Havets festival») er kjente i Estland og blir brukt av andre folkemusikkgrupper. Sangen «Väike türdruk» («En liten jente») ble opprinnelig bestilt fra henne som en avskjedssang i et bryllup, men har nådd en slik popularitet at det nå er blitt en vanlig sang i estiske brylluper.
Oleana (klær)
Selskapet startet driften i 1992 med 150 kvm i Janus-bygget på Espeland, men utvidet etterhvert til 2,200 kvm. I 2012 flyttet Olena til Arna næringspark, der bedriften disponerer om lag 3,500 kvm.
Oleana mottok prisen Merket for god design fra Norsk Designråd for Genserkolleksjon 1993, Strikkeplagg 1997, Merinosilk og Silkeskjørt 1999, Ullpledd og Ny serie jakker og topper 2001, og Jubileumskolleksjonen Rosendal 2002. Klesdesigneren Solveig Hisdal fikk Jacobprisen i 2000 for sine modeller for Oleana.
Christopher Hals Gylseth
Christopher Hals Gylseth (født 5. juli 1965) er en norsk idéhistoriker og sakprosaforfatter.
Gudjonsson suggestibility scale
Gudjonsson suggestibility scale (forkortet: GSS), er en test som rettspsykiateren Gisli H. Gudjonsson har utviklet for å undersøke hvor lett en enkeltperson har for å bli påvirket av press utenfra, eller fra myndighetspersoner, i en avhørssituasjon. Hensikten med testen er å avdekke falske tilståelser og justismord. Metoden ble først beskrevet av Gudjonsson i 1984.
Testen bygger på påvirkningen fra to ulike avhørsformer:
Testen tar sikte på å undersøke hvor lett vedkommende lar seg påvirke av omgivelser, inntrykk og press i en avhørssituasjon. Testen er basert på at at en person (en mistenkt – eller et vitne) blir fortalt en forholdsvis lang historie. Den som forteller historien utgir seg for å være en myndighetsperson. Senere blir personen (tilhøreren) bedt om å svare på spørsmål angående historien. Flere av spørsmålene er ledende og med feil resonnement i forhold til historien.
På enkelte av spørsmålene forsøker avhørslederen ved hjelp av tonefall eller fakter å signalisere at svaret ikke er slik han/hun vil ha det, selv om testpersonen svarte riktig på spørsmålet.
Sterkt press i en avhørssituasjon kan, ifølge Gudjonsson, også føre til Memory distrust syndrome, som innebærer at en person husker hendelser som han blir fortalt som om det var hendelser han selv har opplevd.
Hemerobius atrifrons
Utbredelse
Hemerobius atrifrons finnes i hele Norge, men er ikke vanlig.
Utseende
Slektene Megalomus, Hemerobius og Wesmaelius har alle to rekker av skråstilte tverribber i bakvingene.
Artene i slekten Hemerobius kan være vanskelige å skille fra hverandre. For enkelte arter er bare hannens genitalia som er et sikkert artskjennetegn. Hunner kan vanskelig artsbestemmes når de er nyklekte, eldre hunner kan artsbestemmes ut fra genitaliene, men dette medfører disseksjon.
Levevis
Hemerobius atrifrons er rovdyr og lever vanligvis av bladlus.
Mary Klingen
Mary Klingen (født 7. september 1924 på Frøya i Sør-Trøndelag, død 23. mars 2009 i Oslo) var en norsk sjakkspiller og organisasjonskvinne.
Mary Klingen ble født og vokste opp på Frøya i Sør-Trøndelag. Hennes livslange sjakkinteresse skal plutselig ha blitt vekket tidlig i tenårene, da hennes mor fra en bytur i Trondheim kjøpte med seg en sjakkbok som gave til datteren. Den unge Marys fascinasjon for spillet var stor, men mulighetene små: I mellomkrigstiden og under krigen fantes knapt noen sjakkaktivitet på og rundt Frøya. Først som 26-åring kom Mary Klingen etter å ha flyttet til Oslo i 1951 med i det organiserte sjakklivet. Hun begynte da som medlem av bedriftssjakklubben på Akers mekaniske verksted, og gikk derfra videre via Sinsen SK til den tradisjonsrike østkantklubben SK Stjernen.
Mary Klingen viste seg raskt å være et sjakktalent, og gikk sensasjonelt nok til topps i Norgesmesterskapet i sjakks dameklasse alt i 1952 – etter bare ett år som turneringsspiller. Norgesmester for damer ble Mary Klingen igjen i 1954 og 1955. Noen år på slutten av 1950-tallet og begynnelsen av 1960-tallet ble Mary Klingen passert av en ny kvinnelig storspiller, Tora Mølmann fra Trondheim, som vant NMs dameklasse de siste årene den ble arrangert. Etter at Mølmann tidlig på 1960-tallet avsluttet sin karriere som turneringsspiller, ble Klingen gjennom resten av 1960-tallet og 1970-tallet allment anerkjent som Norges sterkeste kvinnelige sjakkspiller. Dette var imidlertid en tid med svært få egne kvinneturneringer i Norden, og som yrkesaktiv kvinne med barn hadde Mary Klingen i mange år begrenset tid og mulighet til å utvikle sitt talent videre. I 1980 vant Mary Klingen som den første kvinne en åpen klasse i Sjakk-NM, da hun med poengsummen 8 av 9 gikk helt til topps i klasse 2. Da Norge i 1982 for første gang i moderne tid stilte kvinnelag i sjakk-OL, satt Mary Klingen 58 år gammel fortsatt på førstebord – etter å ha blitt nummer to i en uttagningsturnering med en og to generasjoner yngre konkurrenter. Resultatet i hennes første og siste Sjakk-OL ble 3 av 10. Det rakk ikke til noen slags topplassering eller inntegning i internasjonale titler, men kvalifiserte tatt i betraktning alder og manglende internasjonal matching som en bekreftelse på Mary Klingens talent og kapasitet.
Ut over 1980-tallet valgte Mary Klingen å overlate representasjonsoppgaver i utlandet til yngre kvinnespillere med større ambisjoner. Hun forble på lokalt og nasjonalt nivå likevel aktiv turneringsspiller til midten av 1990-tallet. Gjennom hele sin karriere var Mary Klingen kjent som en svært sportslig spiller. Dette ble blant annet illustrert da hun i en av sine siste turneringer spilte videre og tapte partiet i stedet for å kreve en helt reglementert seier, da en funksjonshemmet motstander overskred betenkningstiden.
Mary Klingen var en talentfull sjakkspiller, som etter en sen start aldri fikk sjansen til å realisere sitt fulle potensial. I sin storhetstid holdt hun formodentlig et nivå opp mot mesterstyrke for menn. Dette var imidlertid før innføringen av ratingsystemet. Mary Klingen kvalifiserte ikke for noen tittel fra verdenssjakkforbundet FIDE, men ble tildelt tittelen kvinnelig internasjonal mester fra det internasjonale postsjakkforbundet ICCF.
Mary Klingen var økonomiutdannet, og forble ved siden av sin karriere som spiller også aktiv organisatorisk gjennom flere tiår. Blant annet var hun valgt kasserer for Norges Sjakkforbund 1964-1966 og ansatt kontorleder for forbundet 1979-1980. I 1980 var Mary Klingen en drivkraft bak Norgeshistoriens så langt største kvinneturnering, som ble et stort fremskritt for norsk kvinnesjakk. Hun avsluttet sin arrangørkarriere da hennes klubb SK Stjernen i 1993 arrangerte NM på Grünerløkka i Oslo. Mary Klingen ble tildelt Norges Sjakkforbunds hederstegn i 1978, og ble utnevnt til æresmedlem av SK Stjernen i 1983.
Tengzhou kullkraftverk
Tengzhou kullkraftverk er et kullkraftverk som ligger ved byen Tengzhou i sørlige deler av provinsen Shandong, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 930 MW fordelt på 4 turbiner á hhv 2 x 150 MW og 2 x 315 MW. Operatør er Huadian Power International, som eier 89,26% av anlegget.
Anlegget har fått insallert moderne, sirkulerende flytende karforbrenning (CFBC) som gir lavere utslipp av NOx og SOx.
Jon Arne Corell
Jon Arne Corell (født 5. februar 1947) er en norsk visesanger, komponist og forfatter som blant annet var en sentral skikkelse i den politisk engasjerte visesangbevegelsen i Norge i 1970-årene. Per 2020 er han del av musikkgruppa På stengrunn.
Corell var blant de første i Norge som sang politiske viser da han opptrådte i Viseklubben Dolphin. Her sang han sanger av Stig Dagerman og Fred Åkerström, og begynte å skrive musikk til dikt av Rudolf Nilsen. Jon Arne Corell samarbeidet tidlig med PS-gruppa, bestående av Erik Hauglund, Øyvind Jensen, Arvid Esperø, og Steinar Ofsdal, og sammen med disse turnert han en del rundt i Norge.
Corell er kanskje mest kjent for sin tolkning og tonsetting av dikteren Rudolf Nilsen, først og fremst med plateprosjektet På stengrunn. Dette ble ført videre senere i utgivelsen På gjensyn, som også inneholder originalopptak av Ella Hval. Platen Enda en vår – tilby en sang ble nominert til Spellemannprisen 1975 i klassen viseplate. Han står også bak en biografi i to bind over Rudolf Nilsens liv (se under).
Corell har siden arbeidet som forlagsredaktør og produksjonssjef i Aschehoug forlag. Han er far til historikeren Synne Corell.
Rudolf Nilsen
Corell har ikke kun tonesatt dikt av Rudolf Nilsen, men også drevet utstrakt forskning om dikteren og hans samtid gjennom mange år. Han har således skrevet en omfattende biografi om Rudolf Nilsen i to bind. De ble begge utgitt på slutten av 2022 på forlaget Kolofon. Bøkene har fellestittelen Arbeiderklassens poet Rudolf Nilsen. Første bind tar for seg Rudolf Nilsens barndom og ungdom og omhandler dermed tiden februar 1901 til og med november 1923. Bind 2 handler om tiden fra og med splittelsen i Arbeiderpartiet i november 1923, og dannelsen av Norges kommunistiske parti, og til Rudolf Nilsens død 23. april 1929.
Bøkene er et nærgående portrett av Rudolf Nilsens liv og diktning, og en fortelling om den dramatiske, politiske perioden i norsk arbeiderbevegelse. Bøkene er rikt krydret med faksimiler fra den tidens aviser og hefter, og inneholder til nå ikke utgitt bilder av Rudolf Nilsens familie og hans kone Ella Quist Nilsen (senere Ella Hval), fra arkivet til Ellas barnebarn, Kirsti Fleischer. Særskilt rørende er fortellingen om Nilsens reise til Frankrike og Spania med to kamerater hvor de følges dag for dag, og ender med Nilsens død i Paris, av tuberkulose.
Kåfjord (andre betydninger)
Kåfjord kan referere til:
Personer
Se også: Kåfjorden.
Bakkekløver
Bakkekløver (vitenskapelig navn Trifolium montanum) er en kløver i erteblomstfamilien. Bakkekløver er på fylkesblomst for Oslo fylke, den er fredet i Oslo kommune, og er i tilbakegang.
Levevis
Bakkekløver er en flerårig urt med frøreproduksjon. Arten har ingen spesielle spredningstilpasninger, men har frøbank. Bortsett fra at blomstene ligner på hvitkløverens, er de to artene svært ulike. Bakkekløver er ei flerårig plante som blir 15-45 cm høy, og vokser opprett, i motsetning til hvitkløveren som vokser krypende. Stengelen og undersiden av bladene er ullhåret. Blomsteren er gulhvit, sjelden rosa, og blomstrer i juni-juli.
Bakkekløver vokser i tørr, kalkholdig jord på tørrenger, bakker og åpen løvskog. I Norge fins den kun naturlig viltvoksende på Hovedøya i Oslofjorden. Bakkekløver hadde en vid utbredelse i den varme bronsealderen, og da den kaldere jernalderen kom, ble klimaet for tøft for den varmekjære planten. Men den klarte å overleve på Hovedøya, for der var klimaet godt nok. Derfor er bakkekløveren isolert fra andre lokaliteter av bakkekløver. Den har også blitt tilfeldig innført til Eidanger for ca. 50 år siden, hvor det fortsatt vokser bakkekløver.
Planta er en av de tørreste og hardeste av alle kløverarter og har derfor ikke blitt dyrket og brukt som fôrplante, slik som rødkløver og hvitkløver. Bakkekløver har heller ikke blitt brukt i folkemedisinen.
Utbredelse
Den eneste mulig hjemlige norske forekomsten finnes på Hovedøya i Oslo. Denne er relativt individrik og blir nå skjøttet på et hensiktsmessig vis. Arten er dermed ikke i tilbakegang og heller ikke truet av tilfeldig utdøing. Fægri & Danielsen (1996) diskuterer arten og også muligheten for at den kan være innført i klostertida (før reformasjonen).
I tillegg er den kjent fra ugrasfunn i Hurum: Tofte (Södra Cell) på flisfylling 2003, Porsgrunn: Eidanger jernbanestasjon fra 1951 og trolig fram til nå (sist observert i 2010), og Sør-Varanger: Elvenes på veikant 1964. Disse forekomstene, som sikkert skyldes separat og nokså nylig innførsel, er ikke tatt med i vurderingen av rødlistekategori.
Bakkekløver er vidt utbredt i Europa og Vest-Asia og nokså vanlig sør og øst for Norge, men den norske forekomsten er sterkt isolert og å definere som kraftig fragmentert.
Rødlistevurdering
Generasjonstida er satt til 15 år, dvs. en vurderingsperiode på 45 år. Forekomsten på Hovedøya er sikret i verneområde, og forvaltningen av verneområdet tar nå tilbørlig hensyn til arten som er fylkesblomst for Oslo, men bakkekløver er utsatt for tråkk og slitasje på ett av hovedstadens mest populære utfartssteder. Populasjonsstørrelsen er anslått til 500-5000 individer (beregnet 1850 individer). Alle individer er potensielt reproduserende.
Bakkekløver vurderes i 2021 som nær truet (NT) på grunn av et antatt totalt individtall på under 2000. Årsaken til nedgraderingen fra sårbar (VU) er tilpasning til regler.
Ranabåt
Ranabåt har flere betydninger:
Lardon Chase, Holies og Lough Down
Lardon Chase, Holies og Lough Down er et naturområde i Berkshire i England. Det består av tre av National Trusts eiendommer utenfor landsbyen Streatley, med utsikt mot Goring Gap. Området består av både hei og skog, og det er en rekke turstier og utsiktspunkter.
Lardon Chase og Lough Down er henholdsvis nord- og sørsiden av åsen vest for krysset mellom A329 og B4009. Begge strekker seg til golfbanen i Streatley. The Holies ligger sørvest for krysset, på den andre siden av B4009.
Lars Anders Tomter
Lars Anders Tomter (født 30. november 1959 på Furnes ved Hamar) er en norsk prisbelønt bratsj-spiller i den klassiske genre, anerkjent som en av verdens ledende.
Campagna
Campagna er en liten fjellandsby i Sør-Italia i regionen Campania. Kommunen er en del av provinsen Salerno. Ved folketellingen i 2009 var det registrert 16084 innbyggere.
Lars Anders Tomter
Tomter studerte ved Musikkonservatoriet i Oslo og Norges musikkhøgskole under blant annet Leif Jørgensen, hvorpå han i sveitsiske Bern gikk i lære hos Max Rostal og Sándor Végh. Internasjonalt har han turnert meget verden over, især med Det Norske Kammerorkester, samt vært gjestende hos flere av verdens ledende ensembler. I den senere tid har han vært i det engelske Razumovsky ensemble. Tomter har spilt med verdens ledende, deriblant Vladimir Ashkenazy, Krzysztof Penderecki, Iona Brown og Mariss Jansons.
Han har bidratt til flere plateutgivelser. I dag er han professor ved Norges musikkhøgskole. Han er med Leif Ove Andsnes kunstnerisk leder for Risør Kammermusikkfest. Han spiller på en av de tretten gjenværende bratsjer laget i Brescia av Gasparo da Salò (1590), en av de få som ikke senere ble forminsket og således har sin opprinnelige noe store form. Den ble i 1994 innkjøpt for fire millioner kroner av bygningsingeniør Olav Selvaag og er fremdeles i familiens eie.
I 2010 ble Tomter utnevnt til ridder av 1. klasse av St. Olavs Orden for sin innsats som musiker og pedagog.
MDS
MDS kan referere til:
Arcangel & De La Ghetto
Austin Santos, artistnavn Arcangel, og Rafael Castillo, artistnavn De La Ghetto, til sammen Arcangel & De La Ghetto er en reggaeton-duo fra Puerto Rico. De har vært aktive fra 2004 til 2007.
Memory distrust syndrome
Memory distrust syndrome (MDS), er en tilstand som en person kan føle seg hensatt i ved at han blir fortalt å ha deltatt i en hendelse vedkommende ikke har deltatt i.
Ved påvirkning utenfra (særlig i en avhørssituasjon) blir vedkommende fortalt en historie, og etter gjentatt press fra en eller flere personer etterhvert erkjenner å ha vært deltager i, på tross av faktisk ikke å ha hatt noen rolle i historien.
Tilstanden ble beskrevet av rettspsykiater Gisli H. Gudjonsson i 1982.
Sisyra nigra
Sisyra nigra [syn. S. fuscata (Fabricius, 1739)] er en av svampfluene (Sisyridae), en av de minste nettvingene i Norge.
Utbredelse
Sisyra nigra er den vanligste svampfluen i Norge, og finnes over hele landet. Den andre norske arten av svampfluer, Sisyra dalii, finnes bare lengst sør i Norge og er sjelden. Noen flere arter finnes i Finland og Sverige.
Norfolk and Norwich University Hospital
Norfolk and Norwich University Hospital (Universitetssykehuset i Norfolk og Norwich), forkortet NNUH, er et britisk, offentlig universitetssykehus underlagt det britiske helsevesnet National Health Service (NHS), og ligger i den sydlige utkanten av Norwich på Norwich Research Park i England.
Sisyra nigra
Utseende
Sisyra nigra er mørke og små nettvinger. Nyklekte individer er lyse, eller ufarget. Fargen kommer etterhvert som hudskjelettet herder. Antennene er svarte. Hodet er nedoverbøyd, med munndelene på undersiden (ortognath).
Norfolk and Norwich University Hospital
Universitetssykehuset tok over for det tidligere Norfolk and Norwich Hospital som ble grunnlagt i 1771, og West Norwich Hospital. Norfolk and Norwich University Hospital ble bygd etter det kontroversielle Private Finance Initiative-systemet, en metode der private kan hjelpt til med å finansiere prosjektet, og åpnet sent i 2001. Sykehuset har 987 akuttsenger og tilbyr mange NHS-tjenester samt private pasientfasiliteter. Det er ett av de største sykehusene i Storbritannia med tanke på pasientplass, og det er en del av Norfolk and Norwich University Hospitals NHS Foundation Trust.
NNUH var det første nye NHS-universtietssykehuset som er bygd i England på mer enn 30 år, og brukes som læreplass av studenter fra University of East Anglia School of Medicine, Health Policy and Practice. Studentene som læres opp er blant annet sykepleiere, jordmødre, leger og terapeuter.
Lingwu kullkraftverk
Lingwu kullkraftverk (灵武电厂) er et kullkraftverk som ligger ved byen Lingwu i den autonome regionen Ningxia, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 2 200 MW fordelt på 2 turbiner à 600 MW hver, og en turbin på 1 000 MW. Det er også planlagt ytterligere 2 x 1 000 MW kapasitet.
Sisyra nigra
Utseende
Sisyra nigra kan skilles fra andre nettvinger på årenettet i vingene. De to første årene langs vingeframkanten (costa og subcosta) når ikke fram til vingespissen og på de små mellomliggende tverrårene, er det ikke gaffelgrener. Vingene mangler tverribber i ytre halvdel og langs vingekanten, fra vingespissen og bakover ender alle årene (radius, median og anal) i gaffelgrener. Hele årenettet (alle ribber) er mørke og vingene mangler flekker eller annet mønster. Vingespennet er ikke mer enn omtrent 10 mm.
Levevis
Sisyra nigra finnes langs elver og vassdrag. Larvene lever i vann på ferskvannssvamper.
Lingwu kullkraftverk
Operatør er Huadian Power International, som eier 65% av anlegget.
Zhongning kullkraftverk
Zhongning kullkraftverk er et kullkraftverk som ligger ved byen Zhongning i den autonome regionen Ningxia, i det nordlige Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 660 MW fordelt på 2 turbiner à 330 MW hver. Operatør er Huadian Power International, som eier 50% av anlegget.
Bryting under Sommer-OL 1924
Bryting var med på det olympiske programmet for sjette gang 1924 i Paris. Det ble konkurrert om tretten olympiske titler, seks i gresk-romersk stil og sju i fristil, kun for menn. Finland ble beste nasjon foran USA.
Cindy Herron
Cindy Herron (født 26. september 1961 i San Francisco, California) er en sanger i R&B gruppa En Vogue. Hun er en av de opprinnelige medlemmene i gruppa.
Herron er en tidligere Miss San Francisco og fikk andreplassen i Miss California 1986. Hun er også kjent som Cindy Herron-Braggs, hun er gift med den tidligere profesjonelle baseballspilleren Glenn Braggs og har fire barn. Herron har også arbeidet som skuespiller og har vært med i filmer som Juice, Lexie og en rekke andre.