cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Geir Børresen
Biografi
Parallelt med oppgavene i Barne-TV og plateutgivelsene var Børresen ansatt på Nationalteatret. Han debuterte på Nationaltheatret i 1968 i stykket Den stundesløse. Han var ansatt ved teatret til 1988 da han begynte som frilans. Noen av hans roller i denne perioden var Edgar i Kong Lear og Nick i Hvem er redd for Virginia Woolf? Etter 1988 spilte han blant annet keiser Josef II i Amadeus på Oslo Nye Teater og Ole Brumm i Ole Brumm på Centralteatret. Han medvirket også i pantomimikeren Nola Raes bearbeidelse av Ibsens Vildanden på Centralteatret. På midten av 1980-tallet hadde han også en sentral rolle i det humoristiske stykket Boeing, Boeing. Stykket ble overført til TV i 1985.
Han filmdebuterte i Liv (1967) og hadde en større rolle i komedien Marikens bryllup (1972). Han hadde utover dette mindre biroller på film.
Annet
Fra 1990-tallet drev han med en kunstform han kalte «undervannsmaling». Han var en ivrig sportsdykker og medvirket i en TV-dokumentar om haidykking i Fransk Polynesia, sammen med Alex Rosén. Han hadde over 70 turer til Rødehavet hvor han blant annet drev med dykking og undervannsmaling.
Joan Blaeu
Joan Blaeu (født 23. september 1596 i Alkmaar, død 28. mai 1673 i Amsterdam) var en nederlandsk boktrykker og kartograf. Han var sønn av Willem Janszoon Blaeu.
Geir Børresen
Annet
Han studerte flere år med taekwondo under Wolfgang Wedde (Nationaltheatret). Han hadde også et betydelige antall timer med scenefekting ved Teaterhøgskolen.
Joan Blaeu
Blaeu ble doctor juris, fortsatte farens virksomhet og ga ut Atlas major i 1662 som var en vesentlig utvidet utgave av farens store kartverk, tidigere utgaver hadde tittelen: Theatrum orbis terrarum, sive Atlas novus in quo tabulæ et descriptiones omnium regionum. I tillegg ga Blaeu ut praktfulle topografiske kopperstikksverk med utsikter over byer i Belgia (to bind, 1649) og Italia (to bind, 1662) m.m. Den svenske kong Gustav II Adolf utnevnte ham til sin hoffboktrykker. En brann ødela boktrykkeriet i 1672 og nesten hele lageret. Hans to sønner fortsatte bedriften fra 1682 til 1700 og ga ut spesielt klassiske forfattere.
Geir Børresen
Annet
Børresen var medlem av Den bibelske arkeologiske forening og var over 20 ganger i Israel siden slutten av 1970-årene.
Akihito av Japan
Akihito (明仁, født 23. desember 1933 i Tokyo) var Japans 125. keiser. Han overtok tronen i 1989 og abdiserte den 30. april 2019. Akihito var den eneste regjerende keiser i verden. I Japan betegnes den regjerende keiseren aldri med fornavn, men blir kalt tennō heika (天皇陛下, «Hans Majestet Keiseren»), men etter hans abdikasjon har Akihito fått tittelen jōkō (上皇, «keiser emeritus»). Keiser Akihitos regjeringsperiode bar navnet Heisei (平成), og etter sin død vil han derfor få navnet Keiser Heisei. Som barn var keiseren kjent som prins Tsugu (継宮, Tsugu-no-miya).
Geir Børresen
Familie
Børresen ble gift i 1962 og bodde det meste av sitt voksne liv i Asker.
Akihito av Japan
Akihito er eldste sønn, og femte barn, av keiser Shôwa (Hirohito) og keiserinne Kôjun (Nagako).
Bakgrunn
Keiser Akihito ble i 1945 likesom sin far nødt til å frasi seg sin guddommelige status som Japans tronarving. Han er ansett å stå for en relativt moderne oppfatning om keiserens rolle i det japanske samfunn, og giftet seg i 1959 med en ikke-adelig japaner.
Keiser
Han ble keiser den 7. januar 1989 etter sin fars død, og regnes i den offisielle oversikten som Japans 125. keiser. Han ble kronet 10. november 1990.
Keiser Akihito er gift med keiserinne Michiko. Sammen har de tre barn:
Keiserens fødselsdag, 23. desember var Japans nasjonaldag. Da keiserens faktiske fødselsdag definerer landeets nasjonaldag, ble nasjonaldagen endret dagen etter at Keiser Naruhito tok over.
Blant keiserens ordener er også St. Olavs Ordens Storkors med kjede, tildelt i 2001. Akihito mottok i 2002 Den hvite ørns orden fra Polens president.
I juni 2017 godkjente det japanske parlamentet en éngangslov som åpnet for hans abdikasjon innen tre år. Den 1. desember samme år, bestemte Keiserrådet at han skulle abdisere den 30. april 2019.
Og han abdiserte som planlagt den 30. april 2019 og hans sønn Naruhito overtok tronen den 1. mai 2019. Dette er den første abdikasjonen av en japansk keiser på over 200 år.
Keiser emeritus
Etter abdikasjonen fikk han tittelen jōkō («keiser emeritus»).
Vitenskapsmann
Akihito har gjort taksonomiske studier på fisker i familiegruppen kutlinger. I 2005 ble en ny art Exyrias akihito (Gobiidae) beskrevet, der Akihito er autor. Han har publisert artikler på japansk og engelsk i tidsskrift som Gene eller Japanese Journal of Ichthyology.
Han har også skrevet artikler om den tidlige japanske historie, fra Edo- eller Meiji-perioden, publisert i Science og Nature.
John Bevan
John Bevan (født 3. august 1938 i Catshill i Bromsgrove i England, død 30. mai 2020) var en britisk klarinettist, saksofonist, dirigent og storbandleder. Han flyttet fra England til Norge i 1969.
Orkester
Tidlig på 1970-tallet startet Bevan på Nesodden John Bevan Big Band med 18 medlemmer, som spilte Glen Miller og Count Basies musikk og stil. Det stod for musikken ved flere norgesmesterskap i standard- og latinamerikanske danser på 1970-tallet, og for VM i latinamerikanske danser i Ekeberghallen høsten 1978.
Orkesteret hadde medlemmer som Biørn Barlo på saksofon, Gunnar Andersen og Atle Hammer på trompet, Erling Wicklund, Dag Aukner og Arne Johannesen på trombone, Gunnar Moreite på trommer. Bandet ble også gjestet av internasjonale artister som Kenny Clare og Jimmy Staples, redaktør i musikktidsskriftet Crescendo, og som også var bandets arrangør i en periode.
Big Foot
Big Foot (Si Tanka) (født ca. 1824, død 29. desember 1890), også kjent som Spotted Elk (Flekkede Elg), var navnet på lederen av en undergruppe av Lakota- og Siouxfolket. Han var sønn av høvding Lone Horn som styrte over en Minneconjou-stamme, en undergruppe av Teton Lakota (Sioux). Si Tanka ble høvding etter sin fars død i 1875. Han ble en høyt aktet høvding, han hadde gode stridsevner og var en god forhandler. Han ble drept i Massakren ved Wounded Knee, Sør-Dakota i 1890 sammen med nesten 300 andre medlemmer av stammen han tilhørte.
Dyktig forhandler
Som høvding var Big Foot regnet som en forkjemper for fred og kjent blant sitt folk for sine politiske og diplomatiske evner. Han var dyktig til å dempe konflikter mellom rivaliserende parter, men også kjent for sitt mot til å drepe bjørner.
Allianse med Sitting Bull og Crazy Horse
I 1870-årene allierte han seg med sin halvbror, Sitting Bull, og Crazy Horse i kampen mot U.S Army, men kom ikke i strid med dem i krigen i 1876–1877. Miniconjou Lakotaene led selv under Black Hills krigen, og i likhet med de andre urfolkegruppene i området overgav de seg under USAs opprenskingskampanje etter slaget ved Little Bighorn. Big Foot oppfordret sine tilhengere til å vende seg til den hvite manns levemåte, men å beholde Lakota-språket og deres kulturelle arv.
Reservat
Etter overgivelsen plasserte den amerikanske regjering Miniconjou-indianerne i Cheyenne River reservatet i Sør-Dakota. Big Foot oppmuntret folket sitt til å tilpasse seg livet i reservatet ved å drive med jordbruk og å opprette skoler for Lakota-barn. Big Foot oppfordret også til å forholde seg fredelig overfor hvite nybyggere.
Flukten fra reservatet
Etter at Sitting Bull ble drept i Standing Rock reservatet 15. desember 1890, flyktet tilhengerne hans til naboreservatet Cheyenne River og Big Foot. Big Foot fryktet for arrestasjon og represalier fra regjeringen mot ham, da han var redd for at de ville mistenke ham for å ha noe å gjøre med urolighetene og flukten fra Standing Rock. Han flyktet derfor sørover sammen med 350 menn, kvinner og barn til Pine River-reservatet hvor høvding Red Clouds lakotaindianere holdt til. Her håpet han at han kunne finne fred. Men Big Foots flukt skapte reaksjoner hos myndighetene, som oppfattet flukten som opprør, og sendte straks ut militære styrker for å stanse dem. Dette hørte også Red Cloud om, og da Big Foot ankom Pine Ridge-reservatet, ble han bedt om å reise tilbake for å ikke sette Red Cloud og hans folk i fare. Big Foot og hans følge snudde og var nå motløse på vei tilbake til Cheyenne River-reservatet. Under reisen førte de også et hvitt flagg for å markere sine fredelige hensikter. I den vinterlige kulden pådro Big Foot seg lungebetennelse og ble trukket med i en kjerre.
Fredelig overgivelse
Den 28. desember 1890 tok det 7. kavaleri igjen Big Foots følge, som overgav seg uten videre. De var utmattede, forfrosne og utsultede. Kavaleriet tok dem i varetekt og eskorterte dem til et sted nær Wounded Knee Creek, hvor de slo leir og fikk mat. Leirplassen var satt opp fra før med et lager og tømmerhytter.
Massakren ved Wounded Knee,
I løpet av natten ble Big Foot og hans følge omringet av tungt bevæpnede vakter. Sent på kvelden hadde oberst James Forsyth ankommet med en større militær styrke og tatt kommandoen over troppene og hele leiren. Obersten var ikke fornøyd med at Lakotaene i leiren ikke var blitt avvæpnet, og neste morgen ble alle samlet og pålagt å levere inn sine våpen. Dette skapte uro og misnøye blant Lakotaene, og selv om de motvillig gjorde som de ble bedt om, økte spenningen mot soldatene. Mens soldater prøvde å avvæpne en person som ikke ville gi fra seg sitt gevær som han hadde prøvd å holde skjult, gikk det av et skudd. På en høyde overfor leiren hadde Oberst Forsyth stilt opp fire bemannede Hotchiss Mountain mitraljøse-kanoner som var vendt mot leiren, og skuddet virket som et signal til å åpne ild. Da røyken la seg var 153 menn, kvinner og barn døde, inkludert Big Foot (samt 25 soldater som selv havnet i skuddlinjen). 50 Lakotaer ble tatt til fange og ført tilbake til reservatet de hadde flyktet fra. 150 kunne ikke gjøres rede for og hadde antagelig flyktet ut på den snødekte prærien. Like etter hendelsen ble området rammet av en voldsom vinterstorm som varte i 3 dager. Ingen av de 150 ble sett igjen.
Hendelsen 29. desember 1890 ble kjent som Slaget ved Wounded Knee og ble sett på som det siste og endelige slaget i «indianerkrigene». På begynnelsen av 1970-årene, da holdningen til urfolkets historie endret seg, ble omtalen av hendelsen endret til massakren ved Wounded Knee.
Monarki
Et monarki (fra gresk monos arkhein – «en hersker») er en styreform der en monark er statsoverhodet. Det viktigste kjennetegnet for et monarki er at statsoverhodet ikke er valgt, men har arvet sin posisjon. Vanligvis har monarken sin tittel og posisjon på livstid, i motsetning til en republikk, hvor statslederen (presidenten) kun innehar tittelen for en bestemt periode. Monarkier kan betegnes med forskjellige formelle betegnelser; eksempler fra efterkrigstidens Europa er «kongedømme», «storhertugdømme», «fyrstedømme».
Etymologi
Ordet monark (latin: monarcha) kommer fra det greske μόναρχος (fra μόνος, «én/enkeltstående,» og ἀρχός, «leder, hersker, sjef») som refererte til en enkelt, i det minste nominell absolutt hersker. Med tiden har ordet blitt forbigått i denne mening av andre, slik som autokrat eller diktator. I moderne bruk viser ordet monark oftest til et tradisjonelt system for arveherredømme, mens valgmonarkier er et unntak.
Historie
Monarki er en av de eldste styreformene. Siden 1800-tallet har de fleste av verdens monarkier blitt avskaffet, og de fleste nasjoner som holder på monarker er konstitusjonelle monarkier.
Blant de få statene som holder på absolutt monarki (enevelde) er Brunei, Oman, Qatar, Saudi-Arabia, Swaziland og Vatikanstaten. Monarken har også betydelig makt i Jordan og Marokko.
Den siste nasjonen som avskaffet sitt monarki var Barbados, som ble en republikk i 2021.
Afrika
Faraoer regjerte i oldtidens Egypt over tre årtusen (ca. 3150 f.Kr. til 31 f.Kr.) inntil Egypt ble opptatt av Romerriket. I samme periode blomstret mange kongeriker i den nærliggende Nubia-regionen. Kanemriket (700–1376) var i Sentral-Afrika. I Øst-Afrika var Aksumriket og senere Det etiopiske keiserriket (1270–1974) styrt av en rekke monarker. Den siste keiseren i Etiopia, Haile Selassie, ble avsatt under et statskupp. Kongeriker slik som Kongeriket Kongo (1400–1914) eksisterte i sørlige Afrika.
Som en del av kappløpet om Afrika erobrer, kjøpte eller etablerte europeere afrikanske kongeriker og satte seg selv som monarker.
Europa
Dusinvis av monarkier har eksistert i europeisk historie. Mange av dem har ikke lenger en monark: noen monarkier løste seg opp inn i selvstendige stater (Østerrike-Ungarn), andre ble avviklet ved revolusjon (Det russiske keiserdømmet endte etter den russiske revolusjon i 1917), mens andre igjen fusjonerte til en samlet kongemakt.
I Europa i dag er det syv kongeriker (Belgia, Danmark, Nederland, Norge, Spania, Storbritannia og Sverige), to fyrstedømmer (Liechtenstein og Monaco), ett storhertugdømme (Luxembourg) og en suveren bystat (Vatikanstaten). I tillegg er det en særegen sak med Andorra (hvor Urgels biskop og den valgte franske presidenten er samfyrster).
Asia
I Kina er «konge» den vanlige oversettelsen av betegnelsen wang (王), herskeren før Qin-dynastiet og under de ti kongedømmers tid. Tidlig under Han-dynastiet hadde Kina et antall mindre kongeriker, alle ca. på størrelse med et fylke og underordnet den kinesiske keiseren. Det japanske monarkiet er nå det eneste monarkiet som fortsatt benytter tittelen keiser.
Nord- og Sør-Amerika
Monarkier eksisterte blant urfolk i Amerika lenge før den europeiske koloniseringen.
Førkolumbiske titler brukt i Den nye verden var blant annet cacique (i Hispaniola og Puerto Rico) tlatoani (nahuatl betegnelse for herskeren over en altepetl, aztekisk regjeringsform), ajaw (Mayaer), sapa inka (Inkariket) og morubixaba (klassisk tupí for «sjef»)
Oppdagelsestiden og europeisk kolonisering ga omfattende territorier til europeiske monarker. Noen kolonier brøt seg fri og erklærte selvstendighet (slik som USA under den amerikanske revolusjon). Canada og flere andre kolonier ble selvstyrte mens de forble under det britiske monarkiet som samveldeland eller britisk oversjøisk territorium. Mellom 1931 og 1983 oppnådde ni tidligere britiske kolonier, inkludert Canada, selvstendighet samtidig som de forble i en personalunion med britene.
Selvstendige monarkier dukket også opp. Agustín I erklærte seg selv som keiser over Mexico i 1822, etter kolonisering. Maximilian I regjerte som meksikansk keiser fra 1863 til 1867. To medlemmer av Huset Braganza, Pedro I og Pedro II (Brasils siste keiser) regjerte Brasil som keisere fra 1822 til 1889.
Valgmonarki
Noen monarkier har imidlertid en valgt monark, f.eks. Malaysia der monarken velges hvert femte år blant de ni sultanene. Vatikanstaten er også et valgmonarki, da den person som i kraft av sitt embete som Biskop av Roma blir statens monark, velges til dette embetet.
Caesalpinioideae
Caesalpinioideae er en underfamilie i erteblomstfamilien (Fabaceae, tidl. Leguminosae), i ordenen Fabales. Den ble tidligere, for eksempel i Cronquist-systemet, regnet som en selvstendig familie, Caesalpiniaceae.
De har vanligvis store, bilateralt symmetriske blomster. Det øverste kronbladet (fanen) sitter innenfor de andre kronbladene. Støvbærerne er frie. Bladene er som regel likefinnete. Gruppen omfatter 160 slekter med 1930 arter. De er hovedsakelig trær og busker som vokser i tropiske og subtropiske strøk. Én art, johannesbrødtre, vokser vilt i Sør-Europa.
Mange arter brukes som prydtrær i hager, parker og gater i varme land. Vanlig plantet rundt Middelhavet er korstorn (Gleditsia triacanthos), flamboyant (Delonix regia), påfuglhale (Caesalpinia pulcherrima), Parkinsonia aculeata, Senna corymbosa og Senna didymobotrya. Korstorn og kentuckykaffe (Gymnocladus dioicus) kan plantes på milde steder i Norge.
Bil (gudinne)
Bil (norrønt Bil, mulig betydning «øyeblikk» ) er i norrøn mytologi ei åsynje, datter av Vedfinn og søster til Hjuke. Bil og Hjuke er et søskenpar som knyttes til den personifiserte guddommen Måne (hvis søster var Sol), og søskenparet fulgte Månes ferd over himmelen. Både Bil og Hjuke er kun nevnt i Den yngre Edda, skrevet på 1200-tallet av islenderen Snorre Sturlason. Forskerteorier som behandler paret er knyttet til deres vesen, deres rolle som mulige personifiseringer av månekratere, eller månens faser, og det er spekulert på et forhold mellom den norrøne fortellingen om Bil og Hjuke, og det engelske barnerimet «Jack og Jill», og senere folkeminne i germanske Europa. Bil er blitt tolket som en tidlig kvinnelig utgave av «Mannen i månen».
I kildene
I boken Gylvaginning som er samlet i Den yngre Edda hevder figuren Den Høye (Odin) at de to barna ved navnene Bil og Hjuke var avkommet til Vedfinn (norrønt Viðfinnr). Straks de to gikk vekk fra brønnen Byrge (norrønt Byrgir) – de begge bar på deres skuldre stauren Simul som holdt spannet Sæg mellom dem. Måne tok fra jorda, og de fulgte deretter Måne over himmelen, «som ein kan sjå fra jorda».
Hjuke er ellers ikke nevnt, men Bil blir nevnt i andre sammenhenger. Senere i teksten i Gylvaginning ved slutten av en opplisting av tallrike andre gudinner i norrøn mytologi, blir Bil listet sammen med Sol (den personifiserte sol) som gudinner; «talde mellom åsynjene; deira yrke er det fortalt om før.» Bil nevnes to ganger i Skaldskaparmål i Den eldre Edda: hun opptrer i en liste med andre gudinner, og hun nevnes som en kjenning for «kvinne».
Teorier
Ettersom de to ellers ikke er nevnt utenfor Snorres Den yngre Edda har det vært lett å trekke slutningen at Bil og Hjuke har hatt liten mytisk betydning, eller at de har faktisk blitt diktet opp av Snorre. Anne Holtsmark hevdet i en artikkel i 1945 at Snorre kan ha kjent til eller hatt tilgang til et i dag tapt vers hvor Bil og Hjuke personifiserte den voksende og avtakende måne. Holtsmark teoretiserte videre at Bil kan ha vært en dise, en annen type av kvinnelig guddom.
Andre forskere har også teoretisert om Bil og Hjuke kan har representert måneaktivitet, som månens faser eller representert månekrater. Jacob Grimm avviser forslaget at søskenparet representerte månefaser, og mente at de heller representerte månens kratere, «som kan bli sett fra jorda». Bevis for dette mente Grimm «er opplagt fra figuren i seg selv. Ingen endring av månen ville antyde bildet av to barn med ei bøtte slengt over skuldrene. I tillegg mener svensker selv i dag å se i merker på månen to personer som bærer en stor bøtte med en staur.» Grimm la til at:
Grimm gir ytterligere eksempler fra germansk folkeminne opp til sin egen tid på 1800-tallet, og merker seg en mulig forbindelse mellom det tyske ordet wadel (fullmåne) og et dialektord for bunter med brensel, og skikken ved å hogge tre når det var fullmåne.
Rudolf Simek hevder at det dunkelhet i navnene til objektene i fortellingen om Bil og Hjuke kan indikere at Snorre har hentet fortellingen fra et eventyr, og at formen på fortellingen om Mannen på månen (som inneholder en mann med en pæle og en kvinne med ei bøtte) er også funnet i moderne folkeminne i Skandinavia, England og nordlige Tyskland.
Landsbyen Bilsby i Lincolnshire, England (fra hvor det engelske etternavnet Billing er avledet fra) har blitt foreslått som en mulig navngivelse etter den norrøne guddommen Bil.
Slaget ved Olpai
Slaget ved Olpai var et slag i Peloponneskrigen i 426 f.Kr. mellom hærene som ble ledet av Athen og Sparta.
3 000 hoplitter fra Ambrakia invaderte i 426 Amfilokiske Argos i Akarnania i en bukt av det joniske hav og okkuperte fortet til Olpai. Akarnaniene ba om hjelp både fra den athenske generalen Demosthenes og de 20 athenske skipene som lå i nærheten under kommandoen til Aristoteles og Hierofon. Ambrakiotene ba om hjelp fra Evrylokos av Sparta som klarte å marsjere med sin hær forbi akarnaniene uten å bli observert. Etter dette ankom Demosthenes i bukta nedenfor Olpai med sine skip, 200 hoplitter og 60 bueskyttere. Han sluttet seg til den akarnaniske hæren og satte opp leir i en ravine ovenfor Evrylokos hvor begge side forberedte seg i fem dager. Etterhvert som den ambrakiotiske og peloponnesiske hæren ble større, satte Demosthenes opp et bakhold med 400 hoplitter fra Akarnania som skulle brukes når slaget begynte.
Demosthenes dannet den høyre flanken av den athenskledede hæren med athenske og messenianske styrke, mens sentrum og venstre flanke bestod av akarnaniene og amfilokiene. Evrylokos dannet den venstre flanken av sin hær, direkte ovenfor Demosthenes, mens ambrakiotene og mantineiene dannet resten av linjen. Da slaget startet utmanøvrerte Evrylokos raskt Demosthenes og var i ferd med å omringe ham da akarnianene begynte sitt bakholdsangrep. Evrylokos ble drept, noe som førte til panikk blant de andre styrkene. Ambrakiotene beseiret den venstre flanken til akarnaniene og amfilokiene og jaget dem tilbake til Argos, men de ble selv beseiret av restene av akarnaniene da de vendte tilbake. Demosthenes mistet rundt 300 menn, men stod igjen som seierherre da slaget var slutt senere den kvelden.
Dagen etter forsøkte Menedaios som hadde overtatt kommandoen etter at Evrylokos ble drept, å inngå en våpenhvile med Demosthenes. Demosthenes ville bare la lederne for hæren unnslippe. Men noen av ambrakiotene forsøkte å flykte med Menedaios og de andre kommandantene. Akarnaniene jaget dem, lot Menedaios unnslippe som avtalt og drepte rundt 200 ambrakioter.
Imens hørte Demosthenes at en ny hær fra Ambrakia marsjerte mot Olpai. Disse ambrakiotene satte opp leir på veien til fortet i Idomene uten å vite om nederlaget dagen før. Demosthenes overrasket dem der om natten ved å late som de var den andre ambrakiotiske hæren, og drepte de fleste av dem. Resten flyktet til høydene eller til sjøs hvor de ble tatt til fange av de 20 athenske skipene. Totalt mistet ambrakiotene rundt 1000 menn i løpet av de to dagene.
Selv om Demosthenes enkelt kunne tatt Ambrakia, gjorde han ikke dette, og akarnaniene og ambrakiotene signerte en fredsavtale med dem som skulle vare i 100 år.
Liste over soloalbum av The Beatles
Etter The Beatles splittet, fortsatte alle fire medlemmen å gi ut soloalbum.
INR
INR kan blant annet sikte til:
Liste over soloalbum av The Beatles
Diskografier
For en komplett liste av album og singler gitt ut av hver av medlemmene i the beatles, se:
''
For informasjon om platene til The Beatles selv, se
Lee Ui-bang
Lee Ui-bang (hangul: 이의방, hanja:李義方) (født 1121, død 1174) var en koreansk militær leder og politiker fra Goryeo-dynastiet.
Chanakya
Chanakya (sanskrit: चाणक्य Cāṇakya; født ca. 350 f. Kr., død ca. 283 f. Kr.), ifølge legenden samme person som Kautilya (eller muligens Vishnugupta), og forfatter til det fra slutten av 300-tallet f.Kr. skrevne verket Arthashastra. Kong Chandragupta Mauryas læremester og statsminister.
Navnet Chanakya betyr «sønn av Chanaka».
Vestfronten (første verdenskrig)
Vestfronten var det sentrale stridsområde under første verdenskrig, kampen pågikk mellom 1914 og 1918 og bestod for det meste av en skyttergravskrig, der ingen av partene vant fram. Ved krigens innledning sommeren 1914 fulgte tyskerne Schlieffenplanen og franskmennene Plan XVII. Tyskerne lyktes ikke med det som var Schlieffenplanen målsetting, nemlig å omringe den franske arméen. Dette skyldtes delvis at den tyske øverstkommanderende, general Helmuth Johannes Ludwig von Moltke, i en kritisk fase svekket tyskernes høyre fløy (nordlige angrepsakse), som ifølge planen skulle gå rundt Paris. De tyske styrkene ble deretter stanset i slaget ved Marne. Etter dette gravde begge sider seg ned i skyttergraver, og utkjempet en rekke blodige slag.
Mellom 1915 og 1917 var det mange store offensiver langs denne fronten. Det ble brukt massive artilleribombardementer og gjort store framstøt med infanteri. En kombinasjon av skyttergraver, maskingeværstillinger, piggtråd og artilleri påførte imidlertid partene store tap på begge sider. Som følge av dette klarte ingen av dem å avansere fram i særlig grad, slik at frontlinjen stort sett ble den samme i hele perioden.
På våren 1918 satte tyskerne inn en siste offensiv, i ettertid kjent som våroffensiven, i et forsøk på å vinne krigen før amerikanske tropper kunne settes inn. Tyskerne ble imidlertid stoppet og de allierte startet en motoffensiv, som til slutt tvang tyskerne til kapitulasjon.
Innmarsjen i Belgia og slaget om grensene
Ifølge Schlieffenplanen skulle tyskernes sterke høyreflanke angripe Frankrike gjennom Belgia, for slik å omringe den franske arméen. Men de belgiske festningene i Liège og Namur, som voktet overgangen av elven Meuse (tysk: Maas), var to av de mest moderne forsvarsverkene i Europa og hadde under planleggingen av felttoget bekymret feltmarskalk Schlieffen. Ifølge den tyske krigsplanen måtte Liège tas. En spesialstyrke under ledelse av general Otto von Emmich ble derfor skilt ut fra den 2. arméen for å ta seg av denne oppgaven. Emmichs tropper gikk over grensen og inn i Belgia og begynte beleiringen av Liège den 4. august 1914. De belgiske troppene forsvarte seg godt de første dagene, men etter at tyskerne fikk frem Krupps nye 42 cm haubits ble fortet i Liège tvunget til å kapitulere den 16. august. Den 21. august hadde tyskerne fått flyttet haubitsene til Namur, og etter tre dagers beskytning kapitulerte også befestningen der.
Samtidig angrep franskmennene tyskerne i Alsace-Lorraine for å ta tilbake de områdene de hadde tapt i den fransk-prøyssiske krig i 1870-1871. Den 9. august angrep general Bonneaus 7. armé Mulhouse (tysk: Mülhausen), men tyskerne slo tilbake og Bonneaus tropper måtte trekke seg tilbake til Belfort ved den sveitsiske grensen. Neste offensiv ble innledet i Lorraine med general Dubails 1. armé og general de Castelnaus 2. armé. Tyskernes 6. og 7. arméer, under ledelse av kronprins Rupprecht av Bayern og general Josias von Heeringen, trakk seg tilbake under disse kampene. Men den 20. august satte tyskerne i gang en offensiv over hele fronten og drev franskmennene tilbake til elven Meurthe, der det franske angrepet hadde åpnet, og hvor de nå måtte forberede et forsvar. Schlieffen hadde forutsatt at man ikke skulle angripe i Lorraine, men general Moltke kunne ikke motstå fristelsen og presset fra sine generaler. Offensiven pågikk mellom 25. august og 7. september, men satte seg fast i franskmennenes forsvar ved Meurthe. Betydningen av denne franske seieren skulle vise seg senere i krigen.
De franske 3. og 4. arméene hadde fått ordre av øverstkommanderende, general Joseph Joffre, om å marsjere gjennom Ardennene for å angripe de belgiske byene Arlon og Neufchâteau. Men tyskerne hadde fått kjennskap til de franske bevegelsene og de ble overrasket av tysk ild i Ardennene. Slaget om Ardennene begynte den 21. august, og takket være overlegen taktikk kunne tyskerne drive franskmennene på retrett mot Verdun og Sedan.
Slagene ved Sambre og Mons (21.-24. august)
British Expeditionary Force (BEF) under feltmarskalk John French hadde nådd frem til Mons 22. august. French fikk rett før midnatt 22. august en forespørsel om hjelp fra Lanrezac. Denne ville at BEF skulle gjennomføre et motangrep mot tyskerne. French gikk med på å holde Mons-Condékanalen i 24 timer. Den britiske arméen hadde lært seg verdien av å grave gode skyttergraver under boerkrigen og gravde seg raskt ned. En annen lekse var viktigheten av å kunne skyte raskt og med presisjon. Angrepet fra den tyske 1. arméen ble slått tilbake, og om natten trakk BEF seg tilbake for å oppnå forbindelse med franskmennene. Det framkom da at den franske 5. arméen hadde blitt tvunget lenger tilbake og hadde innledet sin retrett. Om morgenen 24. august innledet BEF også sin retrett.
Den store retretten
Schlieffenplanen så ut til å fungere. Tre tyske arméer marsjerte ned gjennom det nordre Frankrike. Joffre hadde likevel innsett faren og beordret den 25. august en forsvarslinje på ententens høyre flanke, der fortroppene ble trukket bort for å sendes til hjelp for BEF og de franske 4. og 5. arméene, for å møte den tyske trusselen mot Paris. Kampene fortsatte likevel ved Le Câteau 26. august, der det britiske II. kompani led store tap, samt ved St Quentin 27.-29. august, der den franske 5. arméen stoppet den tyske andre arméen. 27. august hadde den tyske hærens ledelse bestemt seg for å forsøke å fullføre Schlieffenplanen. Første armé skulle gå vest for Paris, andre rett på og tredje østover. Øvrige arméer skulle forsøke å trekke seg mot vest for å dekke opp den store luken som skulle oppstå. Allerede neste dag sprakk planen, da von Kluck vek vestover for å angripe den franske 5. arméen i flanken. Dette ble godkjent av Moltke. Franskmennene gled likevel unna østover og den tyske andre arméen hadde gjort stopp for å samle seg etter St Quentin. Dette medførte dermed også at det hardt rammede BEF kunne trekke seg tilbake for å komme seg.
Slagene ved Marne og Aisne
Slaget ved Marne var det viktigste slaget på vestfronten under første verdenskrig. Her ble tyskernes fremrykking stoppet og håpet om en rask seier ble kvalt.
De tyske arméene falt tilbake etter slaget ved Marne. Moltke ga 11. september 1. til 6. arméer ordre om allmenn retrett til Aisne. Stillingene ved Aisne skulle befestes og forsvares. Franskmennene gjenerobret Reims 12. september. 13. september forsøkte den franske 6. arméen å gå rundt de tyske stillingene ved Chemin des Dames i Compiègne men ble slått tilbake. BEF ble også stoppet foran Chemin des Dames. Bare den franske 5. arméen lyktes i å finne en luke og nå Aisnes nordre bredd. Dagen etter fikk Moltke sparken og ble erstattet av krigsministeren Erich von Falkenhayn. De følgende angrepene fra ententen ble uten resultat. Både Joffre og Falkenhayn innså at den beste muligheten til fremgang lå i å gå rundt motstanderens flanke ut mot havet.
Kappløpet mot havet
Området mellom Aisne og havet var nesten tomt for tropper. Partene forsøkte å gå rundt hverandres flanker. Hele tiden ble nye tropper ført frem langs jernbanelinjene. Til slutt ble havet nådd i Flandern. En sammenhengende, stillestående, frontlinje gikk nå fra Sveits til Belgia.
Den tyske arméen gjennomførte en offensiv ved Ypres i et forsøk på å ta kontroll over kanalhavnene, noe som ville vanskeliggjøre forsyningene til det britiske ekspedisjonskorpset (BEF) i Frankrike. Slaget innebar store tap på begge sider, men franskmenn, belgiere og briter lyktes i å stoppe tyskernes angrep.
1915 - Stillingskrig
10. mars angrep den britiske og den kanadiske hæren ved Neuve Chapelle, som en del av det som skulle være en større offensiv i Artoisregionen. I et forsøk på å ta Aubershøyden angrep fire divisjoner langs en 3 kilometers front. Støttet av en innledende beskytning som varte i 35 minutter gikk den første fremrykkingen raskt, og landsbyen ble inntatt på fire timer. Angrepet ble likevel hemmet av logistikkproblemer og vansker med kommunikasjonen. Tyskerne fikk dermed hentet inn reserver og gikk til motangrep, og forsøket på å ta broen ble forsinket. Fordi britene hadde brukt opp en tredjedel av sin artilleriammunisjon skyldte General John French det mislykkede angrepet på ammunisjonsmangel.
Gasskrig
Til tross for de tyske planene om å opprettholde stillingskrigen med franskmennene, planla de tyske militære lederne en offensiv ved den belgiske byen Ypres, som britene hadde tatt i november 1914 under det første slaget ved Ypres. Tanken bak dette var å lede oppmerksomheten vekk fra større offensiver på østfronten, men også forstyrre de britisk-franske planene og teste ut et nytt våpen. Etter to dagers beskytning slapp tyskerne 22. april ut klorgass på slagmarken, som seg ned i de britiske skyttergravene. Den grønn-gule skyen kvalte motstanderne, og soldatene i de bakerste rekkene flyktet i panikk. De etterlot seg et 6 kilometer stort hull i de allierte forsvarslinjene. Tyskerne var likevel uforberedt på suksessen og manglet tilstrekkelige styrker for å utnytte åpningen. Kanadiske tropper ankom raskt og slo tilbake den tyske fremrykkingen. Dette andre slaget ved Ypres markerte begynnelsen på storskala kjemisk krigføring, da 170 tonn ble sluppet på de allierte linjene og tok livet av 5 000 menn på minutter. Dette inntraff til tross for at kjemisk krigføring var forbudt av Haag-konvensjonen i 1899.
Gassangrepet ble gjentatt to dager senere og førte til en 5 kilometers tilbaketrekning av den fransk-britiske forsvarslinjen. Men mulighetene var gått tapt for tyskerne. Suksessen med dette angrepet kunne ikke gjentas fordi de allierte introduserte gassmasker og andre mottiltak. Et eksempel på effekten til disse mottiltakene kom et år senere, da den irske 16. divisjonen var i stand til å stå imot kraftige tyske gassangrep den 27. april ved Hulluch.
Luftkrig
Dette året så også at de første flyene som var spesialtilpasset for luftkamp dukket opp. Selv om fly allerede hadde blitt brukt til rekognosering, var franskmannen Roland Garros den 1. april 1915 den første piloten som skjøt ned et fiendtlig fly med et maskingevær som skjøt gjennom propellen på flyet. Dette ble oppnådd ved at bladene på propellen ble så kraftig forsterket at kuler som traff dem rikosjetterte i stedet for å ødelegge propellen.
Dette var begynnelsen på et våpenkappløp som skulle fortsette helt til krigens slutt, hvor begge parter utviklet stadig forbedrede våpen, motorer, flyskrog og materialer. Det introduserte også fenomenet flyveresset, med Manfred von Richthofen, kjent under tilnavnet den røde baron, som den mest berømte av dem alle. I motsetning til hva mytene vil ha det til gikk likevel flere liv tapt som følge av antiluftskyts enn av kampflyene.
Fortsatte allierte angrep
Den siste allierte offensiven denne våren var det andre slaget ved Artois, hvor målet var å ta Vimyhøyden. Frankrikes 10. armé angrep 9. mai etter seks dagers bombing og rykket frem 5 kilometer. De måtte riktignok trekke seg tilbake igjen da de støtte på maskingeværstillinger og tyske forsterkninger beskjøt dem med artilleri. 15. mai hadde offensiven stoppet helt opp.
I september 1915 gjorde de allierte et nytt fremstøt ved Champagne. Utviklingen på østfronten gjorde at den franske militærledelsen mente dette tidspunktet var gunstig til å prøve på et gjennombrudd. Frankrike hadde brukt sommeren på å forberede dette mens britene overtok mer kontroll over forsvarslinjene for å frigjøre franske soldater. Samtidig som britene angrep i Artois satte de franske 2. og 4. arméene seg i bevegelse i Champagne. Tjue divisjoner angrep 25. september på en 32 km bred front. Til tross for grundig rekognosering som skulle sikre treffsikkerheten til artilleriet resulterte ikke kampene i annet enn 144 000 døde og sårede franske soldater mot 85 000 tyske. Mye av dette skyldtes at tyskerne hadde forutsett denne offensiven og etablert forsvarsstillinger 3 og 6 km bak frontlinjene og de var dermed i stand til å stå imot franskmennene i slaget som varte til november.
Ragnhild Kolden
Ragnhild Kolden (født 15. januar 1956) er en norsk forfatter. Hun er fra Bøverdalen i Lom og bor i Oslo. Hun debuterte i 2010 med romanen I krig og kjærleik, utgitt på Samlaget. I 2011 kom kriminalromanen Evig skal døden vera, som hun skrev sammen med Vigdis Kroken.
Vestfronten (første verdenskrig)
Fortsatte allierte angrep
Samme dag som franskmennene angrep i Champagne begynte britene en offensiv ved Loos, i noe som skulle være et supplement til franskmennenes større angrep. Angrepet ble innledet av fire dagers artilleriregn over området, 250 000 granater og 5 100 sylindre med klorgass gikk med. Angrepet besto av to korps i hovedangrepet, og ytterligere to korps til avledningsangrepet ved Ypres. Britene led også store tap, ikke minst på grunn av maskingeværild, og gjorde bare små fremskritt før de gikk tom for ammunisjon. Et nytt angrep 13. oktober gikk litt bedre.
1916 - Artilleridueller og utmattelseskrig
Den tyske øverstkommanderende, Erich von Falkenhayn, hadde ikke lenger tro på at et gjennombrudd var mulig. Han fokuserte heller på å tvinge frem en fransk kapitulasjon ved å påføre dem massive tap. Hans nye mål var å «blø Frankrike hvitt».
Han tok dermed i bruk to nye strategier. Den første var en uinnskrenket ubåtkrig, hvor også sivile handelsskip ble angrepet, for å blokkere de alliertes forsyninger over havet. Den andre var målrettede angrep mot franske bakkestyrker med store tap som følge. For å gjøre størst mulig skade planla han å angripe stillinger hvor franskmennene ikke hadde noen retrettmuligheter, som de ville forsvare for enhver pris, enten på grunn av strategiske eller nasjonalpatriotiske grunner, og på denne måten fange franskmennene. Byen Verdun ble valgt til dette fordi det var en viktig befestning, omringet av en ring av fort, som lå nær de tyske linjene og fordi den bevoktet den direkte ruten til Paris. Operasjonen fikk navnet Gericht, som er tysk for «rett», men betydde «henrettelsessted».
Falkenhayn begrenset størrelsen på fronten til 5 – 6 km for å konsentrere sin ildkraft og for å forhindre et gjennombrudd ved en motoffensiv. Han holdt også streng kontroll på styrkene, og sendte kun inn nok tropper til å holde slaget i gang. I forberedelsene til angrepet hadde tyskerne samlet et større antall fly nær festningen. I åpningsfasen holdt disse luftrommet tomt for allierte rekognoseringsfly for på denne måten å la de tyske rekognoseringsflyene og bombeflyene få operere uten avbrytelser. I mai gjorde likevel franskmennene motangrep ved å ta i bruk escadrilles de chasse med overlegne Nieuport kampfly. Luftrommet over Verdun ble en arena for voldsomme luftslag, og illustrerte verdien av luftoverlegenhet siden begge sidene ønsket å dominere luftrekognoseringen.
Slaget ved Verdun
Slaget ved Verdun skulle bli et klassisk skyttegravsslag, det vil si at etter artilleribombardement gikk infanteriet til angrep og ble meiet ned med maskingeværild. Til sammen ble 700 000 soldater drept eller såret, ca. 360 000 var franskmenn og 340 000 tyskere for en gevinst på ca. 10 km totalt ødelagt og den dag idag ubrukelig mark. Slaget begynte 21. februar 1916 etter en ni dagers utsettelse på grunn av snø og snøstormer. Etter et massivt, åtte timer lang artilleribombardement ventet ikke tyskerne særlig motstand når de sakte rykket frem mot Verdun og fortene der. Franskmennene kjempet likevel kraftig imot, men måtte gi tapt da tyskerne stilte opp med flammekastere. Likevel klarte de å stanse den første tyske fremrykkingen den 28. februar.
Tyskerne vendte fokuset sitt mot Le Mort Homme i nord, hvor franskmennene hadde en meget treffsikker artilleristilling. Etter offensiven mot stillingen ble åsen inntatt av tyskerne sent i mai. Franskmennene gjorde et forsøk på å gjenerobre Fort Douaumont 22. mai, men ble slått tilbake. Tyskerne tok Fort Vaux 2. juni, og ved hjelp av Fosgengass kom de 1 km fra den siste høyden over Verdun før de ble stoppet 23. juni.
I løpet av sommeren avanserte franskmennene. Ved å ta i bruk en ny taktikk, hvor artilleriet siktet like foran sine egne tropper for å holde forsvarerne nede i skyttergravene og samtidig virvle opp røyk som hindret sikten, gjenerobret de Fort Vaux i november. I desember 1916 hadde de drevet tyskerne 2 km bakover.
Slaget ved Somme
Allierte ledere var bekymret for den franske hærens evne til å motstå de enorme tapene ved Verdun. De opprinnelige planene for et angrep rundt elven Somme ble endret slik at britene skulle stå for hovedstyrken der. Dette skulle lette presset på franskmennene og russerne, som også hadde lidd store tap. 1. juli, etter en uke med kraftig regn, satte britiske styrker i gang et angrep i nærheten av Somme, støttet av fem franske divisjoner på deres høyre flanke. Før angrepet hadde et tungt artilleriangrep pågått i sju dager. De erfarne franske troppene gjorde et vellykket fremrykk, men det britiske artilleriet hadde hverken sprengt bort piggtråd eller ødelagt de tyske skyttergravene så effektivt som man hadde planlagt. Britene led det største tapet (drepte, sårede og savnede) på én enkelt dag i den britiske hærens historie, rundt 57 000.
Etter å ha evaluert luftkrigen over Verdun stilte de allierte med nye fly for angrepet i Sommedalen. Leksen var lært og de alliertes taktiske mål ble å oppnå luftoverlegenhet, noe de i stor grad lyktes med. De alliertes suksess i luften over Somme førte til en omorganisering av de tyske luftstyrkene, og begge siden begynte å bruke store formasjoner av fly i stedet for å basere seg på individuelle trefninger.
Etter å ha regruppert fortsatte kampene gjennom juli og august, med noe suksess for britene til tross for forsterkningene av de tyske linjene. I august konkluderte General Haig med at et gjennombrudd var usannsynlig, og byttet derfor taktikk til en serie av rykk med små enheter. Effekten var å rette ut frontlinjen, noe som skulle være nødvendig som en forberedelse til massive artilleriangrep med et etterfølgende storfremrykk.
Det var i sluttfasen av slaget ved Somme at man første gang så bruken av stridsvogner på slagmarken. De allierte planla et angrep som skulle involvere 13 britiske divisjoner og fire franske korps. Angrepet lyktes til å begynne med, fremrykkingen nådde 3&ndsh;4 km frem enkelte steder, men stridsvognene hadde liten effekt på grunn av det lille antallet og mange mekaniske feil. Slutten på slaget fant sted i oktober og tidlig november, igjen med liten gevinst, men store tap av soldater. Alt i alt endret linjene seg bare åtte kilometer, og angrepet måtte dermed anses som mislykket. De allierte mistet 600 000 soldater, og tyskerne over 460 000. Disse tallene er omdiskuterte. Det man imidlertid vet er at antall drepte eller savnede hos de allierte var på 145 000 soldater, og hos de tyske 165 000. Samtidig ble 31 000 tyske styrker tatt til fange etter slaget.
Slaget ved Somme førte til ny utvikling i organisering av infanteri og taktikk. Til tross for tapene 1. juli hadde noen divisjoner klart å oppnå sine mål med et minimum av tap. Ved å analysere tap og gevinster fant britene ut at de skulle innføre troppekrigføring og dermed følge i fotsporene til de franske og tyske arméene, som allerede hadde begynt å organisere styrkene sine i mindre, taktiske enheter. Et bevis på denne type krigførings effektivitet lå i at britiske styrker ved slaget hadde mistet 420 000 soldater av det 600 000 soldater store tapet. Ved begynnelsen av dette slaget insisterte britisk befal på at et kompani (120 menn) var den minste enheten som var brukbar i strid, under et år senere var dette tallet redusert til 10 menn.
Hindenburglinjen
I august 1916 hadde det tyske lederskapet ved vestfronten forandret seg etter at Falkenhayn hadde trukket seg og ble erstattet av generalene Paul von Hindenburg og Erich Ludendorff. De nye lederne innså raskt at slagene ved Verdun og Somme hadde utarmet de offensive styrkene til den tyske hæren. De la om til en defensiv strategi i vest mens de sentrale styresmaktene kunne gå til angrep andre steder.
Under slaget ved Somme og videre gjennom vintermånedene opprettet tyskerne en forsvarsposisjon bak deler av frontlinjene og disse posisjonene skulle få navnet Hindenburglinjen. Tanken var å kutte ned på den tyske fronten og frigjøre flere divisjoner til andre oppgaver. Denne linjen løp fra Arras i sør til St Quentin lenger nord. Britiske rekognoseringsfly oppdaget først arbeidet med disse forsvarsposisjonene i november 1916.
1917 - Det britiske imperiet får overtaket
Over to års krigføring med mislykkede offensiver hadde gjort den franske regjeringen tvilende til Joffres evne til å føre krigen til seier. General Robert Nivelle lovet å kunne videreføre sine fremganger fra slaget ved Verdun i større skala. Han erstattet Joffre som fransk øverstkommanderende og planla å bryte igjennom flankene på den tyske frontutbuktningen mellom Arras og Reims.
Den tyske tilbaketrekningen til Hindenburglinjen ble kalt Operation Alberich av tyskerne. Den begynte 9. februar og var ferdig 5. april, og tyskerne etterlot seg en ødemark som kunne tas av de allierte. Tilbaketrekningen strakk seg fra 10 til 50 kilometer fra de opprinnelige frontlinjene. Denne tilbaketrekningen ødela den franske strategien som hadde vært å angripe begge flankene langs Noyonlinjen, siden den ikke lenger eksisterte. De britiske offensive fremrykkingene fortsatte like fullt, da det britiske War Office hevdet, ikke helt grunnløst, at den tyske tilbaketrekningen skyldtes tapene tyskerne led under slaget ved Somme.
I april 1917 satte britiske styrker i gang et angrep som innledet slaget ved Arras. Til tross for at britene og kanadierne hadde suksess med å bryte gjennom de tyske linjene ved slaget om Vimyhøyden kunne ikke de allierte dra nytte av dette fordi de ble nektet forsterkninger til regionen.
I løpet av vinteren 1916-17 hadde den tyske lufttaktikken blitt forbedret. En kampflyskole var startet ved Valenciennes og bedre fly med to gevær var introdusert. Resultatet var nærmest katastrofale tap for de alliertes luftstyrker, spesielt britenes, som slet med utdaterte fly, dårlig trening og svak taktikk. Som en følge av dette kunne ikke den allierte suksessen over Somme gjentas, og tyskerne påførte dem store tap. Under angrepet ved Arras mistet britene 316 flysoldater, mot bare 114 på tysk side. Denne måneden skulle få tilnavnet «blodige april».
Nivelleoffensiven - den franske moralen synker
Den 2. april ble det innledet massive franske artilleribombardement av de sterke tyske stillingene på Chemin des Dames. Nyhetene om den britiske fremgangen ved Arras fikk soldatene til å håpe på en seier og en slutt på krigen selv her. Om morgenen 16. april satte det franske infanteriet seg i bevegelse, 19 divisjoner fra 5. og 6. armé. I tåke og snøblandet regn satte troppene seg fast i det gjørmete og sønderskutte terrenget. Det samme gjaldt de 128 stridsvognene som deltok i angrepet. Først på angrepets tredje dag ble Chemin des Dames nådd. 17. april angrep også den 4. arméen øst for Reims. Etter fem dager med kamper og med tap på 130 000 menn stoppet offensiven opp. De tyske tapene var på en tredjedel av dette (118 000 mot 40 000). Dog hadde franskmennene avansert så mye som sju kilometer (kilde: The first World War av Hew Strachan.