cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den transmongolske jernbane
Andre viktige stoppesteder i Mongolia er Sükhbaatar, Darkhan, Choir, Sainshand og Zamyn-Üüd, mens kinesiske Erenhot er grensestopp der en endrer sporvidde. Viktige bilinjer går til Erdenet og Baganuur.
Historie
Utbyggingen av jernbanen i Mongolia begynte i 1947, nådde Ulan Bator i 1950 og den kinesiske grense i 1955. Før dette hadde de eneste jernbanelinjene vært korte godslinjer.
Operasjon
Det mongolske jernbaneselskapet Mongolyn Tömör Zam frakter 80 % av alt gods og 30 % av alle reisende i Mongolia. De fleste togene har to lokomotiv for å minske sjansen for forsinkelser i det store, sparsomt befolkede landet.
Mongolske og russiske tog bruker sporvidden 1,520 mm, mens Kina bruker normalspor med bredden 1435 mm. Hver gong togene krysser grensen må de derfor bytte hjul. Hver vogn blir løftet og boggiene endret. Dette, sammen med toll- og pass kontroll, gjør at grensepasseringen kan ta flere timer.
Snøbrunna
Snøbrunna er en fiktiv elv fra J.R.R. Tolkiens verden Midgard. Denne elva lå i kongeriket Rohan.
Snøbrunna hadde sin kilde like under fjellet Starkhorn i fjellkjeden Kvitklettene, og fra dette utspringet rant den til en viss grad mot nord, gjennom Hovadal, hvor Rohirrims hovedstad Edoras ble bygd. Etter det fløt den videre mot vest til den rant inn i elva Entsiget. Det var denne elva som skilte Rohans Østfold fra Vestemnet.
Jøl bru
Jøl bru er navnet på to bruer i Hjelledalen i Stryn kommune i Sogn og Fjordane. Bruene krysser elva Skjerdingsdøla ovenfor gården Skora. Den gamle brua (opprinnelig kalt Gjøl bru) er ei steinhvelvbru, og var en del av den første veien over Strynefjellet, som ble åpnet i 1894. Byggingen av brua begynte 25. september 1882, og brua sto ferdig 16. august 1883. Brua er 60 meter lang, og går i en skarp sving over et 50-60 meter dypt gjel. Det er 8 meter fra toppen av brua og ned til selve bruhvelvet. Det ble brukt samlet rundt 2560 dagsverk i de ti månedene arbeidet varte. Til sammen kostet brua kr 6737,61 i datidens pengeverdi.
I 1968 ble det støpt betongdekke over brua; det stakk 70 cm ut over kanten på hver side. Men brua var likevel en flaskehals, og i forbindelse med byggingen av helårsvei over Strynefjellet ble det i 1976 bygd ny bru ved siden av den gamle. Etter at den nye brua kom, restaurerte Statens vegvesen den gamle brua tilbake til det gamle utseendet. Den nye brua er en del av riksvei 15.
Under andre verdenskrig bygde tyskerne en vakthytte ved Jøl bru.
I 2013 kom det forslag fra Statens vegvesen om å etablere nytt utsiktspunkt og parkeringsmuligheter ved Jøl bru.
Richard Llewellyn
Richard Dafydd Vivian Llewellyn (født 8. desember 1906, død 30. november 1983) var en britisk forfatter. Han utga over 20 bøker. Den han er mest kjent for er How Green Was My Valley (norsk tittel: Grønn var min barndoms dal, 1940) som kom ut i 1939. Den ble internasjonalt kjent, og filmatisert under samme tittel i 1941. Filmen vant Oscar for beste film.
Liv og virke
Flere av hans romaner hadde walisisk tema, best kjent er Grønn var min barndoms dal som fikk internasjonal anerkjennelse og ble filmatisert i Hollywood. Romanen udødeliggjorde livsførselen i dalstrøkene i sørlige Wales' kullgruvesamfunn hvor Llewellyn tilbrakte noe tid sammen med sin bestefar. Tre oppfølgere kom til denne romanen. I USA vant Llewellyn en nasjonale bokprisen for favorittroman i 1940, framstemt av medlemmene foreningen av amerikanske bokhandlere.
Han levde et omvandrende liv, og var reisende det meste av livet. Før den andre verdenskrig tilbrakte han lange perioder på hoteller, skrev et skuespill, arbeidet som kullgruvearbeider, og skrev sin best kjente roman. Under den andre verdenskrig ble han forfremmet til kaptein i Welsh Guards. Etter krigen arbeidet han som journalist og dekket blant annet Nürnbergprosessen. Han var deretter manusforfatter for det amerikanske filmselskapet Metro-Goldwyn-Mayer for en tid. Sent i livet bodde han i Eilat, helt i sørspissen av Israel.
Llewellyns romaner har ofte det gjentakende elementet hvor hovedfiguren antar en ny identitet, eksempelvis når de havner i utenlandske kulturer, slik som figuren Edmund Trothe som opptrådte i en rekke spenning- og spionromaner.
Llewellyn giftet seg to ganger; hans første hustru var Nona Sonstenby som han giftet seg med i 1952, og skilt fra i 1968; hans andre hustru var Susan Heimann som han giftet seg med i 1974. Han døde den 30. november 1983.
SHIRBRIG
The Multi-National Stand-By High Readiness Brigade for United Nations Operations (SHIRBRIG) var en multinasjonal brigade som var tilgjengelig for FN ved akutte behov for fredsstyrker. Brigaden startet opp i 1996, var ferdig opprettet og klar for operasjoner i 2000, og ble så nedlagt i 2009.
Perler for svin (album)
Perler for svin er rockebandet Raga Rockers' sjuende studioalbum og ble utgitt i 1995 på Sonet. Albumet lå i fem uker på VG-lista med en femteplass som beste plassering.
SHIRBRIG
I mai 1994 besluttet FN å sende 5000 soldater for å stoppe folkemordet i Rwanda. Ingen land ville stille soldater til oppgaven, og ingenting ble gjort. Danmark tok affære og tok initiativ til å opprette en stående FN-styrke. Resultatet ble SHIRBRIG.
Perler for svin (album)
Sporliste
Alle sanger er skrevet av Michael Krohn.
SHIRBRIG
Brigaden besto av tre elementer:
Medlemmer
Pr november 2008 var det følgene 16 medlemsland:
Paul Leon Cornelius Montaigne
Paul Leon Cornelius Montaigne (kinesisk: 满德胎, pinyin: Man Detai; født 29. august 1883 i Terdeghem i Frankrike, død 9. januar 1962) var katolsk biskop i Kina, først i Baoding og senere i Beijing.
SHIRBRIG
Medlemmer
Følgende syv nasjoner var observatører:
Paul Leon Cornelius Montaigne
Han ble presteviet 25. mai 1907 for lasaristene og sendt som misjonær til Kina. Der ble han 25. november 1924 til titulærbiskop og 18. desember rett etter til apostolisk vikar av Baoding i Hebei. Bispevielsen fant sted 19. april 1925.
Litinga
Litinga er en slekt av sommerfugler som tilhører underfamilien Limenitidinae i den store familien flikvinger (Nymphalidae). Gruppen består for det meste av store, kraftige arter. De er gode flygere og seiler gjerne på stive vinger. Disse sommerfuglene lever i Sørøst-Asia.
Paul Leon Cornelius Montaigne
Allerede 25. januar 1930 ble han overført til Beijing som koadjutor apostolisk vikar, og han ble ordinarius (apostolisk vikar) der den 27. januar 1933.
Litinga
Levevis
Larvene lever på løvtrær i seljeslekten (Salix), poppelslekten (Populus), begge i pilefamilien, og nesletre (Celtis) i hampfamilien. Arten Litinga mimica er, som det latinske navnet skulle antyde, en etterligning av den giftige monarkssommerfugl-slekten Parantica.
Paul Leon Cornelius Montaigne
Han fratrådte i april 1946 og døde i 1962.
Litinga
Utbredelse
Slekten er utbredt i Kina.
Paul Leon Cornelius Montaigne
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Alawi bin Husain
Alawi bin Husain var sultan (?shirazi) av øyen Anjouan (i Komorene) fra 1796 til sin død i 1816. Han ble etterfulgt av sin sønn Abdallah bin Alawi.
Norsk bygningsindustriarbeiderforbund
Norsk bygningsindustriarbeiderforbund (NBIAF) var et fagforbund i LO. Forbundet ble til i 1949 gjennom en sammenslåing innenfor treindustrien med bl.a. Norsk bygningsarbeiderforbund (NBAF) og Norsk høvleriarbeiderforbund. Stiftelsesdatoen regnes som 1923 da NBAF ble stiftet.
Norsk steinindustriarbeiderforbund ble tilsluttet forbundet i 1961, og i 1976 kom Norsk murerforbund med i NBIAF.
I 1988 gikk Norsk Bygningsindustriforbund sammen med Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund, Bekledningsarbeiderforbundet, Norsk Papirindustriarbeiderforbund og Norsk Skog- og Landarbeiderforbund inn i det nystiftede Fellesforbundet.
Robert Leavitt
Under jubileumslekene 1906 i Athen vant Leavitt 110 meter hekk på tiden 16,2. Han fikk samme tid som briten Alfred Healey, men ble dømt foran i mål.
Länsväg 501 (Värmlands län)
Länsväg S 501 er en svensk sekundær länsväg som går mellom riksgrensen ved Hulabäck og Väng i Årjäng kommune. Veiens lengde er 2,6 km.
Gary Paffett
Gary Paffett (født 24. mars 1981 i Bromley, England) er en britisk racerfører. Han kjører i DTM-mesterskapet, og er også testfører for Formel 1-teamet McLaren. Paffett startet i gokart og gikk videre i gradene gjennom forskjellige formelbilserier i Storbritannia. Han bor i Ousden i Suffolk, England.
Tarja Turunen
Tarja Soile Susanna Turunen Cabuli (født 17. august 1977 i Kides, Finland) er en finsk sanger. Hun er kjent som vokalist i det symfoniske power metal-gruppen Nightwish.
Turunen lærte å spille piano fra hun var seks år gammel. Da hun var 18 år gammel ble hun antatt ved Sibelius-akademiets avdeling i Kuopio hvor hun utdannet seg til operasanger. Der gikk også Tuomas Holopainen, Nightwishs grunnlegger, og han fikk Tarja med som vokalist.
Den første CD-en med Nightwish, Angels fall first, kom 1997, og ble mottatt med interesse av publikum. Neste plate, Oceanborn, kom følgende år, og ble et gjennombrudd i hjemlandet. Da Wishmaster kom i 2000, fikk bandet et internasjonale gjennombrudd og platen solgte 150 000 eksemplarer. Samtidig hadde hun etablert seg på operaen, både i Nyslott i koret, og i Helsingfors som sopran.
I 2002 kom Century Child som solgte 250 000 eksemplarer. Gjennom årene har hun foruten Nightwish også gjort en del mindre prosjekter, dratt på turné i Sør-Amerika, og studert videre på Karlsruhe Musikkhøyskole i Tyskland. I 2004 kom gruppas hittil mest solgte album Once, og i 2005 også Highest Hopes som er deres andre samlealbum.
Turunen har blitt omtalt som ei goth-prinsesse. Tarjas ansikt har vært på omslaget i musikkmagasiner i mange land, blant annet Metallian, Blue Wings, Metal Hammer, Rock Hard og Close Up Magazine. Hun er gift med en argentinsk mann ved navn Marcelo Cabuli. Hun blir også kalt for Power-Metals evige dronning.
Dunhua
Befolkningen var på 479,479 innbyggere i 1999.
Tarja Turunen
I oktober 2005 fikk Tarja Turunen et brev fra de andre bandmedlemmene i Nightwish. Det ble også lagt ut på gruppas hjemmeside, og innholdet var at hun ikke lenger var ønsket i bandet. Det betydde også at bandet var uten vokalist.
Dunhua
Historie
Dunhua var hovedstaden for riket Balhae mellom 742 og 756. Den het den gang Junggyeong.
Tarja Turunen
Tarja Turunen fortsatte som soloartist og hun har spilt inn et soloalbum, My winter storm, som kom ut i november 2007. Albumet blir hennes egentlige solodebut, selv om hun i 2006 gav ut en juleplate.
Dunhua
Kulturminner
Liudingshangravene fra Goguryeorikets tid (Liudingshan gumuqun, 六顶山古墓群) og fjellbyen Chengshanzi (Chengshanzi shancheng, 城山子山城) ble i 1961 hhv. 2006 oppført på listen over kulturminner i Folkerepublikken Kina.
Administrative enheter
Dunhua har fire subdistrikter, elleve storkommuner og fem kommuner.
Subdistrikter:
Storkommuner:
Kommuner:
Samferdsel
Kinas riksvei 201 fører gjennom området. Den begynner i Hegang i provinsen Heilongjiang og fører via blant annet Mudanjiang og Dandong sør til Liaodonghalvøya til Lüshunkou/Dalian.
Kinas riksvei 302 løper gjennom området. Den går fra Hunchun i provinsen Jilin til Ulanhot i Indre Mongolia.
Musikkåret 1397
Musikkåret 1397 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde musikkpersonligheter i 1397.
Cruising
Cruising beskriver en aktivitet der enkeltindivider går eller kjører omkring på søken etter en partner for sex, som oftest rask og anonym.
Parmesan
Parmesan er en fast, kornete, helfet, italiensk løypeost laget av kumelk med en karakteristisk smak med både salt og sødme. De fleste parmesanoster lagres i minst ett år.
Cruising
Selve begrepet er i bruk på mange språk med samme betydning, men mens det i noen land kan beskrive såvel heterofile såvel som homofile, vil det vanligvis beskrive menn som har sex med menn, og det oppsto som sjargong innen homofile miljøer.
Parmesan
Parmesan er den franske formen av italiensk parmigiano, som betyr «fra byen Parma». Osten omtales som oftest som parmigiano i Italia og parmesan i andre land. Den tilhører typen kornet ost (it. grana).
Osten ble skapt i Podalen og på Posletten i middelalderen, sannsynligvis av munker på 1100- eller 1200-tallet. Den ble raskt populær både i Italia og andre land, og er et av de første italienske eksemplene på en matvare med navn knyttet til en by som oppnår ikonstatus som spesialitet. I dag er parmesan den av de italienske ostene med beskyttet navn som det eksporteres mest av. Mellom 20 og 25 % av produksjonen i Italia eksporteres.
Cruising
Cruising i Norge
I de større byene er det ofte flere kjente områder der menn og gutter oppsøker likesinnede for såkalte sex-treff, som ofte foregår kjapt og anonymt. Det har også vært praktisert utlegging av kondomer, for eksempel i falske fuglekasser, av homoorganisasjoner for å forebygge overføring av smittsomme sykdommer i forbindelse med ubeskyttet sex.
Parmesan
De mest utbredte parmesanostene i Italia er Parmigiano Reggiano og Grana Padano. Den førstnevnte fikk beskyttelse av navnet fra italienske myndigheter i 1955, fra EU i 1996 og enerett på navnet parmesan i EU gjennom en dom i 2008. Parmesan-navnet er forbeholdt Parmigiano Reggiano også ifølge en avtale under Verdens handelsorganisasjon, men dette er ikke bindende for avtalelandene. USA, Argentina og Australia, som har hatt stor innvandring av italienere, fortsetter å kalle sine oster parmesan.
Egenskaper og næringsinnhold
Osten er ifølge EUs beskyttelsesdokument hard, finkornet og flaket, har velluktende aroma og delikat smak, rik, men ikke skarp eller bitter, og er godt oppløselig og fordøyelig. Den selges i store hjul på mellom 24 og 40 kilo. I butikk vil stykkene som selges, som oftest ha med noe av den harde skorpen. Osten er gyllen av farge, har en aroma som minner om ananas og smak som kombinerer salt, sødme og fruktighet.
For Parmigiano Reggiano, oppgir konsortiet at 100 g gjennomsnittlig inneholder 28,4 g fett, 30,8 g vann og 33 g protein, og har et energiinnhold på 392 kcal. Kalkinnholdet (1,16 g per 100 g) er høyt blant oster. Osten inneholder også mineraler og vitaminer. For parmesan som sådan, oppgir Mattilsynet 29,7 g fett, 28 g vann og 36,2 g protein, og et energiinnhold på 416 kcal. Den regnes som helfet etter norsk målestokk. Det brukes 16 liter melk for å produsere en kilo ost og 550 liter melk til ett hjul.
Grana Padano er minst like hard som Parmigiano Reggiano, men har ikke like markert aroma og smak. Den selges også noe yngre og til en lavere pris.
Anvendelse
Parmesan brukes i revet form på pasta og risotto, i supper, sauser, paier og salater, i pesto og på andre kjøtt-, fiske- og grønnsakretter. Da italiensk mat fikk en renessanse og statusheving utenfor Italia i 1980-årene, ble det vanligere også å bruke parmesan skåret i flak eller tynne skiver på andre matretter, som carpaccio.
Parmesan passer også godt som egen rett eller sammen med andre oster før eller etter hovedretten. Flere kilder oppgir at pære er et svært egnet tilbehør, andre nevner eple, valnøtt, hasselnøtt, fiken, tørket plomme, balsamico og honning. I kjerneområdet for parmesan drikkes mest hvitvin til parmesan servert alene eller med tilbehør, men den musserende vinen prosecco oppgis også å passe godt.
Det finnes en egen kniv, parmesankniv med kort, spisst knivblad med buet underside, for skjæring av biter av osten, særlig til bruk når osten spises for seg.
Krav til gress, melk, løype og salt
Kuene kan bare spise naturlig grønt gress, kraftfôr kan ikke brukes. Den lages av halvparten kveldsmelk, der fløten er skummet av, og halvparten morgenmelk som beholder fløten. Den avskummede fløten blir til ferskosten mascarpone. Eneste lovlige tilsetninger er kalveløype og salt. Etter at osten har fått sin form, oppbevares den i ca. 21 dager i saltlake for å hindre uttørking under lagringen. Før salg får osten stempel fra offentlig kontrollør. Den eneste tillatte løypen i Parmigiano Reggiano er kalveløype, mens det finnes enkelte produsenter av Grana Padano som anvender mikrobiell løype.
Lagringstider
Parmigiano Reggiano som er lagret opp til to år kalles vecchio og mer enn to år stravecchio. Ost som er lagret mindre enn ett år, hvilket er uvanlig, kalles parmigiano nuovo, men Parmigiano Reggiano selges ikke så ung. Tre segl som viser ostens modningstid har vært brukt siden 2007: rødt for minst 18 måneder, sølv for minst 22 måneder og gull for minst 30 måneder.
Produksjonsvolum
I 2019 ble det produsert 199,300 tonn Grana Padano (179,000 i 2012), og 149,800 tonn Parmigiano Reggiano (137,000 i 2012). Parmesan er de viktigste blant de beskyttede italienske ostene, med 63 % av produksjonsvolumet av alle beskyttede italienske oster. De neste på listen er Gorgonzola med 60,300, Mozzarella med 50,200 og Pecorino med 32,200 tonn. Fratrukket eksport (se nedenfor) var forbruket i Italia i 2012 rundt ca. 240,000 tonn, hvilket gir et forbruk per innbygger på rundt fire kilo per år av de to typene parmesan.
Konsortiets nettsted oppgir at antallet melkeprodusenter til Parmigiano Reggiano i 2012 var 3507, og disse hadde og 244,000 kuer. Antallet meierier som deltok i produksjonen er 384, I alt og 20,000 mennesker hadde arbeid knyttet til produksjonen. I 2018 ble det produsert mer enn 3,7 millioner hjul Parmigiano Reggiano.
Eksport og pris
Eksporten fra Italia av Parmigiano Reggiano utgjorde over 40 % av produksjonen i 2018. Av eksporten i 2018 gikk rundt 11,000 tonn til Frankrike og 10,000 tonn til USA.
Parmesan har alltid vært en forholdsvis dyr ost. Engrosprisen i Parma var i april 2019 om lag 11 euro for ett kilo tolv måneder lagret Parmigiano Reggiano og rundt 13 euro for 24 måneder lagret ost (opp fra 10 euro i 2013 og 8 euro i januar 2007).
Import og toll til Norge
Importen av Parmigiano Reggiano til Norge var 232 tonn i 2017, en fordobling på fire år. Det året svarte mer enn 70% av de spurte i en undersøkelse at de bruker parmesan i matlaging, men bare 20 % kjenner reglene som beskytter betegnelsen parmesan.
Det foreligger ikke tall for import av parmesan til Norge. Fra 2013 ble det innført prosenttoll på enkelte landbruksvarer, blant annet enkelte oster. Grana Padano, Parmigiano Reggiano og tolv andre oster fikk beholde den tidligere, lave kronetollsatsen (27,15 kr per kilo).
Beskyttelse av navn
Parmesan er den franske formen av italiensk parmigiano, som betyr «fra byen Parma». De mest kjente typene italiensk parmesan er Parmigiano Reggiano og Grana Padano. Navnet skrives også ofte Parmigiano-Reggiano med bindestrek, men i denne artikkelen følges EUs skrivemåte uten bindestrek. En tredje kjent type er Grana Lodigiano med kjerneområde i provinsen Lodi i Lombardia. Parmigiano Reggioano er den matvaren i verden med beskyttet navn som har størst produksjonsverdi.
Parmigiano Reggiano kan etter beskyttelsesreglene kun produseres i provinsene Bologna på venstre bredd av elven Reno, Modena, Parma og Reggio Emilia i regionen Emilia-Romagna, og i regionen Lombardia i provinsen Mantova på høyre bredd av elven Po.
I Italia fra 1909 og EU fra 1996
Første skritt mot regulering av bruken av navn kom gjennom regler som ble vedtatt av regionen Parma i 1909. Da fikk produsenter i om lag dagens produksjonsområde for Parmigiano Reggiano beskyttelse, det vil si enerett til bruk av merket F.P. (Formaggio Parmigiano) på sine oster, og samtidig fikk produsenter i provinsen Reggio Emilia tilsvarende rett til merket G.R.R.E. (Grana reggiano di Reggio Emilia). Osten oppnådde Denominazione di Origine (DO) fra landbruksmyndighetene i 1955. I 1964 ble Consorzio del Formaggio Parmigiano-Reggiano etablert og samtidig navnet Parmigiano Reggiano fastsatt for osten fra bestemte provinser. De strenge bestemmelsene om produksjonsmåte gjorde at prisen ble høyere enn før. Både før og etter 1964 har vært og er parmigiano den vanlige betegnelsen i Italia.
EU ga Parmigiano Reggiano PDO-status (beskyttelse av betegnelsen for produkter med bestemt geografisk opprinnelse) i 1996, og i en dom i EU-domstolen i 2008 ble også navnet parmesan beskyttet. Andre land i EU enn Italia hadde i lang tid produsert ost solgt som parmesan, så dommen var omstridt og medførte at mange produsenter måte bytte produktnavn.
Verdens handelsorganisasjon fra 1994 og Norge fra 2012
Etter Uruguayrunden i GATT ble parmesan i 1994 også et beskyttet navn for landene som er del av Verdens handelsorganisasjon, men hvert land kan bestemme at avtalen kan fravikes, og landene utenfor EU som produserer parmesan har fortsatt lov å kalle den det. USA hevdet under arbeidet med avtalen at det er urimelig at navn på typer matvarer (generiske navn) som europeiske innvandrere for lenge siden har tatt med fra hjemlandet og brukt på egen produksjon, i vår tid skal nektes brukt fordi opprinnelsesområdet i Europa vil beskytte sin produksjon. EU har fortsatt arbeidet for bindende forbud.
Flere land har innført forbud mot import av ost laget av upasteurisert melk, og dette har rammet import av blant andre parmesan til Australia inntil det ble gjort unntak for ekstra harde oster fra 2008, herunder Parmigiano Reggiano og Grana Padano.
Norge er ikke bundet av EUs regler om PDO-status, og Parmigiano Reggiano er beskyttet her i landet gjennom en egen forskrift fra 2012, hjemlet i matloven § 30. Betegnelsene parmesan og Grana Padano er ikke beskyttet tilsvarende.
Ostetypen oppstår
De harde, kornete italienske kumelksostene ble skapt i middelalderen. På 900- og 1000-tallet ledet benediktinermunker dreneringsarbeider på Po-sletten, som omskapte sumpmark til dyrkbar mark. På 1100-tallet sluttet cisterciensermunker seg til, og sto for utvikling av irrigasjonsanlegg som økte kapasiteten for forproduksjon kraftig i løpet av 1100- og 1200-tallet og la grunnlaget for stort storfehold i det som i dag er kjent som Italias meieriland.
Kutting av den koagulerte ostemassen i småbiter og koking i flere omganger, som er nødvendig for å få kornet ost, stammer sannsynligvis fra alpeklostrene. Osten ble imidlertid annerledes på grunn av bruk av mer salt enn i alpeostene. Salt var lett tilgjengelig fra Venezia, og større bruk av salt skapte oster med lav fuktighet, annerledes smak og svært gode lagringsegenskaper. Fordi behovet for å avgi fuktighet under modningen ble mindre, kunne hver ost gjøres større.
Ost opptrer som fast følge til pasta i italienske litterære portretter tilbake til 1200-tallet, og holder seg gjennom århundrene. Osten kunne være skåret i tynne skiver eller flak, men vanligvis var den revet. Revet ost på pasta holder seg også da tomatsausen fra slutten av 1700-tallet etablerte seg som et annet vanlig følge til pasta.
Boccaccio skrev i Dekameronen om et fjell av revet parmesan der folk ikke skal gjøre annet enn å lage makaroni og ravioli (han bruker formaggio parmigiano, ost fra Parma). Parma må altså ha maktet å knytte den populære osten til sin by allerede før Boccaccio utga sin bok senest i 1370, selv om produksjon foregikk over en stor del av Po-sletten og Po-dalen. Det gjør parmesan til et meget tidlig eksempel på en innarbeidet spesialitet (it. tipicitá) med navn knyttet til en by, som velstående mennesker over store deler av Italia og i andre land kjente til og hadde tilgang til. Dickie omtaler dette som parmesan-modellen. Unge adelsmenn og velstående borgere fra Nord- og Vest-Europa på dannelsesreise i Italia på 1700-tallet klaget mye på maten, men parmesan og mortadellapølse fra Bologna var kjente og populære størrelser som unngikk kritikk.
Fra 1400-tallet: bytilknyttet spesialitet på det nasjonale matbordet
Parmesan ble en av matvarene som etablerte et viktig trekk ved matkulturen i Italia fra tidlig på 1400-tallet: byer som konkurrerer med sine spesialiteter på et nasjonalt marked. Osten egner seg godt for lagring og transport. Bartolomeo Sacchi (Platina) skrev i sin berømte kokebok De Honesta Voluptate fra 1475 at parmesan er en av de to ostene som konkurrerer om førsteplassen i Italia (den andre var saueosten Marzolino fra Toscana), og at opprinnelsen i de sentrale matdistriktene i nord bidro til dens verdi. Blant salte oster er parmesan den han bruker i stor utstrekning i sine oppskrifter. Utover på 1400-tallet tok den marked fra saueostene, noe mathistorikerne blant annet knytter til utbredelsen av pasta. Et annet sted omtaler han parmesan som osten fra Liguria – samtidige forfattere kaller den osten fra vekselvis Milano, Pavia, Novara og Vercelli. Andre kilder nevner varianter kalt piacentino (fra provinsen Piacenza i Emilia-Romagna), maggengo og lodigiano.
I middelalderen så adelen på ost som mindreverdig, som mat for bønder, og hygienen ved ostefremstilling som for dårlig for samfunnseliten. Fra 1200-tallet endret denne holdningen seg, og på 1500-tallet var ost et vanlig innslag på banketter og i hverdagskostholdet blant adelen, og også brukt som gave. Dette og bruken av revet parmesan på pasta bidro til å fremme parmesan som produkt. Byene konkurrerte om å knytte sitt navn til den etablerte styring med alle forhold ved produksjonen. Greve Guido Landi skrev i sin bok La Formaggiata fra 1542 om betydningen av kvaliteten på beitemark, gress, luft, vann, saltet som brukes, hygiene og at kuene er fete og sunne. Det meste av dette har bøndene kontroll over, og Landi uttrykker et kjennetegn ved italienske matikoner: det tette samarbeidet mellom bøndene og senere ledd i kjeden for å oppnå stabil, ønsket kvalitet.
Moderne tid
Mario Soldati, en kjent film- og programskaper i Italia, laget i 1957 serien På leting etter genuin mat – en reise gjennom Po-dalen. Etter å ha møtt mange av de store typiske matvarene fra området, ender han det siste måltidet med det han oppfatter som et opplagt valg: parmesan – «kongen av ost», og pære – «dronningen av frukt». Mange andre kilder omtaler parmesan som kongen av ost.
Da italiensk mat fikk økende status og interesse i den vestlige verden fra 1970-årene og særlig gjennom 1980-årene, ble bruk av italiensk parmesan en del av fornyelsen. Tidligere hadde ferdig revet parmesan vært å få kjøpt, nå skulle ingrediensene være genuine og brukes i matlaging fra grunnen av. Parmesan, olivenolje av høy kvalitet og balsamicoeddik ble symboler for denne mattrenden. Den billigere argentinske reggianito ble utkonkurrert på det amerikanske markedet av Parmigiano Reggiano. Osten ble ikke rammet av importforbudet som holdt Parmaskinke utenfor dette markedet helt til år 2000.
I mai 2012 ble rundt 300 000 parmigiano reggiano-oster under lagring, ca. 10 % av en årsproduksjon, ødelagt under et jordskjelv med episenter i det flate bondelandskapet nord for Bologna i Nord-Italia.
Utvandret matkultur – i Australia, Argentina og USA
Italienske utvandrere har markert seg ved å holde fast i egen matkultur, og å skape næring av matproduksjon og servering. Utvandrersamfunnene ga også mulighet for å nyte mat og drikke som fattigdommen hjemme hadde holdt dem ute fra, og pasta, olivenolje, vin, parmesan og oksekjøtt i rikelige mengder ble felles eie og skapte et italiensk kjøkken som viste seg både i restaurantene utvandrerne åpnet og i hjemmene. Dette ble også i en viss utstrekning tatt med tilbake til Italia av besøkende og de som returnerte.
Det ble satt i gang lokal produksjon av parmesan knyttet til de tre største oversjøiske koloniene av italienere fra utvandringsperioden 1880–1930, USA (særlig New York), Argentina (særlig Buenos Aires) og Australia (særlig Melbourne). I dag foregår produksjonen i USA særlig i delstatene New York, Michigan og Wisconsin, og myndighetene har fastsatt at lagringstiden skal være minimum 10 måneder. Wisconsin-produsenten Antigo Cheese Company produserer en Stravecchio som lagres 20 måneder og har vunnet priser i USA. I 2015 ble det produsert 340 millioner pund (154,000 tonn) parmesan i USA. Argentinske Reggianito, som ble en så populær eksportvare etter første verdenskrig at den bidro til at beskyttelsesregimene for italiensk parmesan ble etablert, produseres i mye mindre hjul enn italiensk og lagres i minimum seks måneder. Den solgtes fortsatt i 2007 i stor utstrekning i revet form.
Muldvarpen (film)
Muldvarpen er en britisk spenningsfilm fra 2011, regissert av Tomas Alfredson. Filmen er basert på John le Carrés roman av samme navn fra 1974.
Hovedrollen som George Smiley spilles av Gary Oldman, og i andre roller er Colin Firth, Tom Hardy, John Hurt, Toby Jones, Mark Strong og Benedict Cumberbatch.
Handling
Filmen foregår på 70-tallet, og etterretningsoffiseren George Smiley blir satt på oppgaven å finne en muldvarp i den britiske etterretningstjenesten.
Mike Stulce
Michael «Mike» Stulce (født 14. eller 21. juli 1969 i Killeen i Texas) er en tidligere amerikansk friidrettsutøver.
Etter at kulestøteren Mike Stulce ble nummer to under junior-VM 1988, støtte han sesongen 1990 hele 21,82 m. Etter en positiv dopingprøve ble imidlertid dette resultatet strøket fra offisielle lister.
Carlo Schmid
Carlo Schmid (født 3. desember 1896 i Perpignan, død 11. desember 1979 i Bonn) var en tysk jurist og politiker (SPD). Schmid var en av forfatterne av den tyske grunnloven av 1949 og av SPDs Godesberg-program. Han var sterkt involvert i tysk-franske forbindelser, og var medlem av den føderale regjeringen som minister for forbindelser med Forbundsrådet og delstatene fra 1966 til 1969. Han var SPDs presidentkandidat ved valget i 1959. Schmid var oversetter av fransk litteratur og skrev selv poesi.
Bakgrunn, utdannelse og yrke
Han ble født som Karl Johann Martin Heinrich (også Charles Jean Martin Henri) Schmid i Perpignan i det sydlige Frankrike, som sønn av en tysk far og en fransk mor. Familien bodde der i fem år før den flyttet til Tyskland. I 1908 slo familien seg ned i Stuttgart, og Schmid gikk på det prestisjefulle humanistiske Karlsgymnasiet hvor han tok abitur (artium) i 1914.
Under første verdenskrig tjenestegjorde han frivillig i den tyske hæren, og studerte deretter jus ved universitetet i Tübingen. Han tok den første juridiske statseksamen i 1921 og den andre i 1924. I 1923 fullførte han også sin doktoravhandling under veiledning av den kjente juristen Hugo Sinzheimer.
Etter å først ha arbeidet som advokat ble han dommer i delstaten Württemberg i 1927. Fra 1927 til 1928 arbeidet han også som forskningsassistent i utenlandsk offentlig rett ved Kaiser-Wilhelm-Institut. Her var han en kollega av Hermann Heller. Schmid habiliterte seg i 1929 med et arbeide om internasjonal rett, og fra 1930 til 1940 arbeidet han som privatdosent ved universitetet i Tübingen. Han ble nektet et fast professorat av det nasjonalsosialistiske regimet av politiske grunner. I 1940 ble han juridisk rådgiver for overfeltkommandanturet i Lille.
ISchmid ble i 1945 utnevnt til professor i offentlig rett i Tübingen. I 1953 ble han professor i statsvitenskap ved Johann Wolfgang Goethe-Universität i Frankfurt am Main.
Schmid skapte seg også et navn som oversetter, blant annet av Dante, Baudelairs Fleurs du mal, komedier av Calderón, Rostand og Lope de Vegas. På forfatterens anmodning oversatte han også verker av André Malraux. I sin egen poesi avslørte Schmid seg som et menneske av melankoli, og med stor mangel på selvtillit.
Parti
Etter krigen ble Schmid medlem av SPD og deltok i gjenopprettelsen av partiet i Württemberg. Han var formann for SPD i Württemberg-Hohenzollern fra 1946 til 1950 og medlem av SPDs føderale styre fra 1947 til 1970. Han var også medlem av presidiet (sentralstyret) i SPD fra 1958 til 1970.
Schmid var en av de ledende krefter for reform i partiet, og en av de viktigste forfatterne av Godesberg-programmet, som innebar et brudd med alle rester av marxistisk tankegang, og som definerte SPD som pragmatisk folkeparti istedenfor som sosialistisk parti.
Fra 1961 til 1965 tilhørte han Willy Brandts skyggekabinett, som påtenkt utenriksminister.
Parlamentsmedlem
I 1947 ble Schmid innvalgt i landdagen i Württemberg-Hohenzollern, som han tilhørte frem til delstaten ble slått sammen med andre stater til Baden-Württemberg den 17. mai 1952.
Fra 1948 til 1949 tilhørte Schmid Det parlamentariske rådet som vedtok den nye tyske grunnloven. Her var han leder for SPDs fraksjon og formann for den viktigste komitéen. Schmids viktigste bidrag til den tyske grunnloven var det konstruktive mistillitsforslag, som går ut på at kansleren bare kan avsettes gjennom et mistillitsforslag i parlamentet dersom parlamentet samtidig velger en ny kansler. Dette skulle forhindre at regjeringen ble handlingslammet gjennom stadige mistillitsforslag slik det skjedde på 1920-tallet.
Offentlige verv
I 1945 ble Schmid utnevnt av den franske okkupasjonsmakten til regjeringssjef «president for statssekretariatet» (den provisoriske regjeringen) i Württemberg-Hohenzollern. Han fikk også ansvar for utdannelses- og kulturpolitikk frem til det første valget fant sted i 1947. Schmid var deretter frem til 1. mai 1950 justisminister og stedfortredende statspresident i Württemberg-Hohenzollern. Han representerte i 1948 delstaten ved forfatningskonventet på Herrenchiemsee hvor et utkast til den føderale grunnloven ble laget.
Carlo Schmid var SPDs kandidat ved presidentvalget i Tyskland i 1959, men ble slått av den konservative kandidaten Heinrich Lübke i andre valgomgang.
Han var minister for forbindelser med Forbundsrådet og delstatene i den føderale regjeringen under Kurt Georg Kiesinger fra 1966 til 1969.
Internasjonal politikk
Carlo Schmid var gjennom hele sitt politiske virke opptatt av forsoningen og samarbeidet mellom Frankrike og Tyskland. Han var medlem av Europarådets parlamentarikerforsamling fra 1950 til 1960 og igjen fra 1969 til 1973. Dessuten var han president for Den vesteuropeiske unionens forsamling fra 1963 til 1966, etter å ha vært visepresident siden 1956.
Schmid mottok storkorset av Tysklands fortjenstorden og den prestisjefulle Hansischer Goethe-Preis.
Han regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte å være blant de 100 viktigste personer som i løpet av de siste 200 år, har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
NAV-loven
'''Lov av 16. juni 2006 nr. 20 om arbeids- og velferdsforvaltningen (kortnavn arbeids- og velferdsforvaltningsloven''') er en norsk lov som hjemler og regulerer Arbeids- og velferdsforvaltningen og samordner anvendelsen av arbeidsmarkedsloven, folketrygdloven, sosialtjenesteloven og andre lover på velferdsområdet. Loven ble vedtatt av Stortinget 16. juni 2006 og trådte i kraft 1. juli 2007.
Lovens uttrykte formål fremkommer i § 1:
Andre bestemmelser i loven omhandler blant annet brukermedvirkning, taushetsplikt og behandling av personopplysninger, statens partsstilling og beordring ved krise i freds- og krigstid.
Lars Sørensen (redaktør)
Lars Sørensen (født 26. november 1905 i Oslo, død 4. juni 1987) var en norsk elektroingeniør, redaktør og politiker (H).
Han hadde examen artium fra 1924 og var utdannet elektroingeniør fra NTH fra 1929. Han jobbet med lydfilm hos fotoforretningen J.N. Nerlien i Oslo 1930–1934. Deretter var han journalist i Drammens Tidende og Buskerud Blad 1934–1937, redaktør i begge aviser 1937–1945, driftsingeniør sammesteds og hos Harald Lyche & Co. 1945–1960, disponent i avisene fra 1960 og sjefredaktør 1961–1977. Sørensen var også styremedlem i Drammen avdeling av Den Norske Ingeniørforening 1937–1941, formann i Norsk Høyrepresse, formann i Høyres Bladeierforening og styreformann i Høyrepressens Informasjonskontor 1966–1968.
Sørensen var også medlem av Drammen bystyre 1936–1940, i 1945 og 1951–1971, viseformann i Drammen Høyre 1938–1940, medlem av Drammen formannskap 1951–1971, formann i Drammen Høyre 1952–1956 samt medlem av Buskerud fylkesting og fylkesutvalg fra 1964.
Pantomime
Britisk pantomime
Britisk pantomime, oftest kalt Christmas panto, har bakgrunn i den italienske teaterformen Commedia dell’arte. Harlekin-figuren (italiensk: Arlecchino) fra Commedia dell’arte var en viktig skikkelse i de tidligere pantoforestillingene, som hovedperson i en populær forfølgelseskomedie (harlequinade), som del av forestillingen. Christmas panto har, fra viktoriatiden, utviklet seg til familieforestillinger som oftest spilles ved juletider, dels med menn i kvinneroller og kvinner i mannsroller, gjerne med en kjendis i en av rollene og med publikumsdeltagelse i form av faste tilrop som «Han er rett bak deg». Skuespillerne har overdådige kostymer og repertoaret er gjerne basert på kjente eventyr og myter, med mer eller mindre improviserte endringer.
Hyde Parker (1714–1782)
Hyde Parker (født 25. februar 1714, død 1782) var en britisk viseadmiral, født i Tredington i Worcestershire.
Han begynte sin karriere til sjøs i handelsflåten. Da han var 24 år, gikk han inn i Royal Navy og ble fjort til løytnant i 1744 og postkaptein i 1748. Under den siste delen av syvårskrigen, tjente han i Ostindia og var med på å erobre Pondicherry i 1761 og Manila i 1762. Året etter erobret Parker med to skip den verdifulle Manilagallionen på dens seilas mellom Acapulco og Manila.
Han ble kontreadmiral i 1778 og reiste til Nord-Amerikas farvann som nestkommanderende. I en periode før George Rodney ankom, hadde han kommandoen over området De britiske Leewardøyene, og gjennomførte et dyktig gjennomført felttog mot franskmennene ved Martinique
Han returnerte hjem og ble viseadmiral. han kom i kamp med en nederlandsk flåte omtrent på hans egen styrke, nær Doggerbank den 5. august 1781. Etter et intenst slag, hvor ingen av partene fikk overtaket, trakk begge partene seg tilbake. Parker mente at han ikke hadde blitt godt nok utrustet for denne oppgaven og insisterte på å si opp kommandoen.
American Idiot
American Idiot er det syvende albumet av det amerikanske punk rock-bandet Green Day, utgitt 21. september 2004.
I 2003 var det egentlig meningen at Green Day skulle komme ut med albumet Cigarettes and Valentines, men da originalsporene for albumet plutselig forsvant sporløst, valgte Green Day å begynne fra bunnen igjen, til tross for at de hadde backup av alle sporene som var ment for Cigarettes and Valentines. De bestemte seg for å lage et konseptalbum, en rockeopera inspirert av The Whos mange musikalske verk. Den følger «Jesus of Suburbia» sitt liv – en slags antihelt skapt av Billie Joe Armstrong.
Albumet ble straks en storselger over hele verden, og toppet listene i hele 9 land, deriblant USA, Storbritannia og Norge. Siden utgivelsen har det blitt solgt utrolige 16 millioner eksemplarer av albumet verden over. Albumet har også vunnet mange priser, deriblant en Grammy for «Best Rock Album».
Sporliste
Alle tekstene er skrevet av Armstrong unntatt der det er merket noe annet. Melodi er av Green Day.
Jens Galåen
Han var bondesønn, og ble tidlig politisk engasjert. Fra 1918 til 1919 satt han fengslet på grunn av militærnekting. Han bidro i den lokale arbeideravisen Arbeidets Rett på Røros, og fra 1919 til 1923 hadde han stillingen som redaktør.
Etter den store partisplittelsen i Arbeiderpartiet i 1923 fulgte han det nye Norges Kommunistiske Parti. Han var journalist i NKPs avis Buskerud-Arbeideren fra 1924 til 1925 og redaktør i partiets avis Møre Arbeiderblad fra 1925 til 1929.
Deretter ble han redaktør for NKPs sentrale avis på Vestlandet, Arbeidet i Bergen. I 1933 måtte han imidlertid ha avløsning, da han tok fatt på studier ved Kominterns kaderskole i Moskva. Der studerte han ved den såkalte Lenin-skolen, MLS. Etter oppholdet i Sovjet kom han tilbake til jobben som redaktør.
Han satt også i partiets sentrale ledelse fram til mars 1931. Da måtte han gå ut av selve «politbyrået». Årsaken var at partiets svake økonomi ikke tillot reisingen fra Vestlandet til Oslo.
I 1936 måtte han nok en gang ha avløsning i redaktørjobben, nå fordi han var utpekt til å være NKPs representant i Komintern i Moskva. I denne forbindelse ble han kooptert inn i partiets sentralkomité, siden Komintern kun aksepterte representanter som satt i kommunistpartienes ledelse. Arvid G. Hansen måtte overta avisen.
Galåen ble imidlertid sendt tilbake fra Moskva allerede høsten 1937, da Komintern var lite fornøyd med innsatsen hans. I 1938 tok han igjen opp arbeidet som redaktør i Bergen en periode. Samme året redigerte han boka ''Norske frivillige i Spania. En dokumentasjon om antifascistiske frontkjempere i Spania'', der Adam Egede-Nissen, Lise Lindbæk og Nordahl Grieg var bidragsytere.
Da de tyske okkupantene arresterte en rekke NKP-folk i Bergen i november 1940, ble ledelsen på Vestlandet hardt rammet. Det ble snart klart at tyskerne hadde detaljkunnskap både om partiet og om et møte som var avholdt, derfor begynte det å gå rykter om at okkupantene hadde en kilde blant partiets egne. Mistanke ble rettet mot Galåen, som på det tidspunkt var Vestlandsleder Peder Furubotns bitreste opponent i partiet.
Mot slutten av 1942 ble det gjennomført nye arrestasjoner i Bergensområdet, der tyskerne nok en gang klarte å rulle opp store deler av motstandsbevegelsen og NKPs apparat. Blant de over 30 som nå ble tatt var også Galåen. Han ble 8. september 1942 plassert på Ulven, før han 8. mai året etter ble overført til Grini. 4. november 1943 ble han sendt til Tyskland og Sachsenhausen som «fange nr. 72771». Han ble overført til Mauthausen der han satt til krigen sluttet.
Etter krigen gjorde Vestlandske Distrikt av NKP en henvendelse til Landssvikavdelingen ved Bergen Politikammer for å få oppklart hva som var årsaken til arrestasjonene i 1940, men da det ble forelagt sterke indisier som pekte mot Galåen, valgte partiet å ikke gå videre med saken, som fortsatt kan sees som uavklart.
Kjernekjemi
Kjernekjemi er den delen av kjemien som handler om kjemiske aspekter ved radioaktivitet og andre fenomener som berører atomkjerner. Kjernekjemien kan deles inn i tre hovedområder: radiokjemi, strålingskjemi og isotopkjemi.
Radiokjemi
Radiokjemien utnytter egenskaper hos radioaktive isotoper for å studere kjemiske prosesser. Her følger noen eksempler på radiokjemiske teknikker og deres anvendelse:
Strålingskjemi
Strålingskjemien studerer hvordan ulike stoffer, materialer og biokjemiske systemer påvirkes kjemisk av ioniserende stråling. Et viktig område innenfor strålingskjemien er studier av strålingens virkning på levende celler. Eksempler på anvendelse av strålingskjemi finner vi blant annet på disse feltene:
Isotopkjemi
Isotopkjemien handler om de kjemiske forskjellene mellom ulike isotoper av ett og samme grunnstoff. Generelt oppfører de ulike isotopene av et grunnstoff seg svært likt kjemisk. Men det vil blant annet på grunn av atomenes masseforskjell, være små forskjeller i for eksempel reaksjonshastigheter. Isotopeffektene er størst for de letteste grunnstoffene. Her står hydrogen i en særstilling, idet et atom av isotopen deuterium er om lag dobbelt så tungt som ett av den vanligste isotopen protium. Dette gjenspeiler seg i egenskapene til tungtvann, som inneholder deuterium, i forhold vanlig vann. Selv om masseforskjellen prosentvis er meget lavere for disse to utgavene av vann enn den er for det rene grunnstoffet, er den tilstrekkelig til å gi seg utslag i kokepunktet, slik at de to typene vann kan atskilles ved destillering. Et alternativ til kjemisk separasjon av tungtvann fra vanlig vann er sentrifugering.
Kjemiske strålingsdetektorer
Også ved deteksjon av radioaktiv stråling kan kjemiske metoder anvendes. Et eksempel er den såkalte Frickedetektoren, som baserer seg på kjemisk oksidasjon av Fe2+ til Fe3+.
Lamasia lyncides
Utbredelse
Arten er utbredt på Sulawesi og omkringliggende øyer.
York County (Sør-Carolina)
York County er et fylke i den amerikanske delstaten Sør-Carolina. Det ligger nord i staten og det grenser mot Lancaster County i øst, Chester County i sør, Union County i sørvest og mot Cherokee County i vest. Det har også grense mot delstaten Nord-Carolina i nord.
York Countys totale areal er 1 802 km² hvorav 34 km² er vann. I 2010 hadde fylket 226 073 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen York.
Kobarid
Kobarid (italiensk: Caporetto, tysk: Karfreit) er et sted og en kommune i Slovenia. Den ligger ved elven Soča (Isonzo).
Kommunen hadde totalt 4 395 innbyggere pr 30. juni 2008. Selve tettstedet hadde 1 158 innbyggere ved utgangen av 2007 og en utstrekning på 4,6 kvadratkilometer.
Det tilstøtende området for arkeologiske utgravninger Tonocov Grad archaeological inneholder rester av romerske bygninger fra 400-tallet.
Limbo
Limbo, også kalt forhelvete eller limbus, er en tilstand mellom salighet og fortapelse for avdøde som er uforskyldt forhindret fra å komme til himmelen.
En læreoppfatning innen katolisismen
Limbo oppstod i middelalderen som en teologisk læreoppfatning i katolsk kristendom om den mellomtilstand til sjeler fra gode mennesker som døde før Jesu oppstandelse befant seg i inntil Jesus for ned til dødsriket og forløste sjelene der (de som var i «fedrenes limbo»), og den permanente tilstand til sjeler fra udøpte spedbarn (uskyldige, men ikke fridd fra arvesynd). Thomas Aquinas anså limbo som en barmhjertighetsgjerning for spedbarn som døde før man rakk å døpe dem. Den ble forstått som en tilstand uten smerte, men samtidig uten gudsnærhet.
Denne læreoppfatning ble imidlertid aldri dogmatisert, og har derfor ikke inngått som offisiell katolsk lære. Samtidig heter det om dåpens nødvendighet (i Den katolske kirkes katekisme, n. 1257 – wikipedias uthevelser):
Limbo nevnes ikke i Den katolske kirkes katekisme. Jf. n. 1261:
Limbo reflekteres heller ikke i Det romerske missales rituale for begravelse av udøpte spedbarn (1970) eller i Pastoralis Actio, et Vatikandokument fra Kongregasjonen for troslæren i 1980 om barnedåp.
Spekulasjonen om limbo oppstod som en refleksjon over at dåpen anses som frelsesnødvendig. Den katolske kirke har ingen offisiell lære om udøpte avdøde spedbarns evige skjebne, og fastholder at dåpen er den «ordinære» frelsesvei. Vatikanets internasjonale teologiske kommisjon fremholdt i en vurdering i april 2007 at teorien om limbo gjenspeiler en oppfatning og forløsningen som synes urimelig restriktiv i lys av Guds alminnelige frelsesvilje, og fremholder at kirken gjør rett i å «håpe» at udøpte avdøde barn befinner seg i Guds saliggjørende åsyn. Dokumentet trekker ingen bastant konklusjon, men sier at «... ved siden av teorien om limbo (som forblir en mulig teologisk opsjon) finnes det andre måter å integrere og sikre de trosprinsipper som fremkommer fra Den hellige skrift.» Det var i 2004 at Johannes Paul II hadde gitt kommisjonen i oppdrag å utarbeide en stillingtagen. Påpekningen av at limbo aldri har vært dogmatisert katolsk lære har vært gjort mange ganger tidligere, blant annet i 1985 av daværende prefekt for Kongregasjonen for troslæren, kardinal Joseph Ratzinger: ''«'Limbus' har aldri vært definert trossannhet. Jeg personlig – altså når jeg uttaler meg som teolog og ikke som prefekt for kongregasjonen – ville la den falle, ettersom den alltid bare har vært en teologisk hypotese»''.