cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fylkesvei 471
Trasé: Vestre Strandgate – Dronningens gate – Østerveien – Jegersbergveien – Jegersbergtunnelen – Østerveien.
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Strømnesfjorden
I Strømnesfjorden ligger de tidligere hvalfangststasjonene Husvik, Strømnes og Leith Harbour. De to førstnevnte var eid av norske selskaper og Leith Harbour av et skotsk selskap stiftet av en utvandret nordmann.
Eurovision Song Contest 1982
Frankrike og Hellas trakk seg, mens Italia holdt seg borte for andre år på rad. Deltakerantallet sank derfor til 18 land – det laveste tallet på fem år.
Tyskland vant sin første seier i konkurransen med Nicole og «Ein bißchen Frieden». Vinnersangen gikk til topps på singellistene i flere land og solgte i mer enn tre millioner eksemplarer. Den engelske versjonen er per den siste Eurovision Song Contest-vinneren som har toppet den britiske singlelisten. «Ein bißchen Frieden» gikk også til topps på den den norske singellisten. Israel kom på andreplass, mens Sveits ble nummer tre og Belgia nummer fire. Kypros rundet av topp fem og fikk sin beste plassering til da. Norge var representert av Jahn Teigen og Anita Skorgan som sang «Adieu». Sangen fikk 40 poeng og ble nummer 12 av 18.
Bakgrunn
Etter seieren med Bucks Fizz og «Making Your Mind Up» året før, var Storbritannia vertskap for syvende gang. BBC la konkurransen til den forholdsvis ukjente spabyen Harrogate i North Yorkshire i England. Arenaen var det nylig åpnede kongressenteret Harrogate International Centre, og senterets hovedsal hadde plass til 2000 publikummere.
Både Italia og Frankrike holdt seg borte fra konkurransen dette året. Italia på grunn av liten interesse nasjonalt, mens underholdningssjefen i franske TF1, Pierre Bouteiller, mente konkurransen bare besto av middelmådige sanger og lite talent. TF1 trakk seg derfor fra finalen dette året, men året etter tok konkurrenten Antenne 2 over jobben, og Frankrike var tilbake igjen i 1983.
Hellas hadde meldt seg på konkurransen, men deltok aldri i Harrogate. Landet hadde plukket ut artisten Thémis Adamantídis og låten «Sarantapénte kopeliés» (45 unge kvinner) til å representere landet i Eurovision Song Contest. Den greske kulturministeren Melina Mercouri, som selv var sanger, mente imidlertid sangen var for dårlig for hennes «høye standard». En annen forklaring var at sangen skal ha vært en omarrangert versjon av en gresk folkesang, noe som er brudd på konkurransereglene. Kun originale låter kan delta. Uansett årsak trakk Hellas seg bare et par uker før konkurransen i Harrogate. Hellas skulle ha vært det andre bidraget ut på scenen.
Med de tre landenes fravær, sank deltakerantallet til 18 land. Dette var det laveste tallet siden 1977.
Finalen hadde et potensielt publikum på 500 millioner tv-seere og ble kringkastet til 30 land, hvorav 22 var EBU-land. I tillegg sendte Tsjekkoslovakia, Ungarn, Romania, Sovjetunionen og Bulgaria konkurransen i opptak gjennom Intervision. Også asiatiske land som Hongkong og Sør-Korea viste showet.
Sendingen
De fleste tv-seere hadde få eller ingen kunnskaper om Harrogate, og de britiske tv-produsentene løste dette ved å starte sendingen med et europakart. Deretter dukket spørsmålet Hvor er Harrogate? opp, oversatt til alle deltakerlandenes språk. Kartet ble deretter forstørret, slik at tv-seerne fikk se nøyaktig hvor i Storbritannia byen lå, etterfulgt av en film med bilder fra Harrogate og omegn. Programleder for sendingen var nyhetsoppleseren Jan Leeming, mens Ronnie Hazlehurst var sjefsdirigent for BBC Symphony Orchestra som akkompagnerte sangene.Startrekkefølgen var avgjort på forhånd ved loddtrekning. Portugal åpnet sendingen, mens Tyskland avsluttet som 18. land. Norge hadde startnummer tre. Blant deltakerne var det flere som hadde deltatt tidligere, inkludert norske Jahn Teigen (1978) og Anita Skorgan (1977 og 1979). Kypriotiske Anna Vissi hadde deltatt for Hellas i 1980, mens Belgias sanger, Stella, hadde deltatt for Nederland i 1970 og for Belgia i 1977. Denne gang sang hun på fransk, til tross for at Stella knapt kunne et ord fransk.
Blant favorittene var Luxembourg og Storbritannia, men de havnet på henholdsvis sjette- og syvendeplass. I stedet var det en annen forhåndsfavoritt som gikk helt til topps. Det var konkurransens siste låt, «Ein bißchen Frieden» fremført av 17 år gamle Nicole for Tyskland. Dette var 27. gang Tyskland deltok, og de to årene i forveien hadde Tyskland kommet på andreplass. Dette året lyktes det omsider tyskerne å gå helt til topps, og det med en suveren seier. «Ein bißchen Frieden» fikk hele ni tolvere, inkludert fra Israel. I BBC4-programmet Eurovision at 60 fortalte Nicole at Israels tolver var den aller viktigste og mest betydningsfulle for henne, med tanke på historien de to landene imellom. Sangen var skrevet av slager-duoen Ralph Siegel og Bernd Meinunger. De hadde stått bak 18 Eurovision-sanger til da, hvorav 13 av dem var for Tyskland.
Pausenummeret var en film med bilder fra Yorkshire og Castle Howard. Filmen ble akkompagnert av musikk av BBC Symphony Orchestra.
Under vinnerreprisen sang Nicole vinnerlåten på fire ulike språk: tysk, engelsk, fransk og nederlandsk, til stor applaus fra publikum. Dette var Tysklands første seier, og Vest-Tysklands eneste frem til gjenforeningen i 1990. Først i Bærum i 2010 vant Tyskland en ny seier i Eurovision Song Contest, da med Lena Meyer-Landrut og sangen «Satellite».
Falklandskrigen truet arrangementet
Bare uker før konkurransen, 2. april 1982, okkuperte britiske styrker Falklandsøyene utenfor kysten av Argentina. Kamphandlingene mellom Storbritannia og Argentina pågikk for fullt i luften og sjøen dagene før finalen i Harrogate. På forhånd hadde BBC gitt tydelig beskjed om at de ville prioritere bilder fra Falklandsøyene dersom det skulle bryte ut krig på selve øygruppen. Dette kunne i ytterste konsekvens føre til at bildene fra Harrogate hadde måtte vike for bilder fra Falklandsøyene. Faren for et brudd i Eurovision-sendingen ble betegnet som «reell», men finalesendingen gikk til slutt som planlagt og uten brudd i overføringen til omverdenen.
Norges bidrag
Norge deltok for 22. gang, og Jahn Teigen og Anita Skorgan vant en klar seier i den norske finalen i Oslo i mars. Etter sisteplassen i 1981 satset NRK dette året sterkere enn noen gang på å produsere en vinnermelodi. Allerede i 1978 ble NRK kontaktet av den britiske professoren René Hérail som tilbød seg å lage en «euro-slager» basert på logaritmer og databeregninger. Hérail mente «Adieu» hadde det som skulle til. Låten var skrevet av Jahn Teigen og Herodes Falsk, og den fikk en moderat suksess og lå på den norske singellisten i fem uker. Også norsk presse var positiv og kalte vinneren for en «velkalkulert slager».
«Adieu» var det tredje bidraget ut på scenen i Harrogate, og Sigurd Jansen dirigerte orkesteret under Norges fremføring. På forhånd høstet det norske bidraget mange lovord, men etter flere bunnplasseringer årene i forveien, hadde den norske delegasjonen beskjedne forventninger: «Jeg håper at vi kommer midt på treet. Det synes jeg vi fortjener», sa underholdningssjef Harald Tusberg til A-pressen.
Under avstemningen fikk Norge 40 poeng, blant annet 10 poeng fra Tyskland, og endte på en tolvteplass. Norge hadde fått null poeng året før, og det samme hadde Jahn Teigen fått fire år tidligere. Da Norge fikk sine første poeng i avstemningen, svarte publikum i Harrogate med en voldsom applaus.
Bjørn Scheele kommenterte sendingen for NRK Fjernsynet, mens Eirik Heyerdahl kommenterte for NRK Radio. Erik Diesen leste den norske juryens poeng fra studio på NRK Marienlyst i Oslo.
Avstemningen
Hvert land hadde en jury med elleve lekfolk mellom 16 og 60 år, som bedømte de andre landenes sanger med poeng fra 1 til 5. Deretter summerte jurysekretæren sammen stemmene. Sangen som fikk flest jurystemmer, ble tildelt 12 poeng fra den nasjonale juryen. Andreplassen fikk 10, tredjeplassen 8, fjerdeplassen 7 og så videre ned til tiendeplassen som fikk 1 poeng. Altså ga hver jury 12, 10 og 8–1 poeng til sine ti favorittsanger. Det var ikke lov å stemme på bidraget fra sitt eget land. Oppsynsmann for avstemningen var Frank Naef fra EBU. Hvert land hadde en representant som leste opp juryens poeng via telefon på direkten under avstemningen.
I motsetning til den jevne og spennende avstemningen året før, ble denne avstemningen raskt en tysk seiersparade. Tyskland tok ledelsen fra start, men fikk ingen poeng fra Luxembourg som stemte som land nummer to. Men siden fulgte en rekke høye poeng, inkludert hele ni 12-poengere. Unntaket var nabolandet Østerrike som bare ga 1 poeng – noe som ble møtt med sjokk og vantro i salen. Britenes kommentator Terry Wogan bemerket spøkefullt: «Himmel! Tyskland kommer sannsynligvis til å invadere Østerrike neste uke nå.»
Tross dette holdt Tyskland en klar ledelse resten av avstemningen og vant med 161 poeng – 61 poeng foran Israel på andreplass. Tyskland fikk 1,61 ganger så mange poeng som nummer to, noe som var rekord helt til Alexander Rybak vant konkurransen i 2009 med 1,78 ganger så mange poeng som Island på andreplass.
Deltakere
Liste over deltakerne og det offisielle resultatet. Tabellen er rangert etter startrekkefølge, plasseringen og poengsummen finnes i kolonnene til høyre.
Poengtavle
Tavlen er ordnet etter stemmerekkefølgen i finalen.
12 poeng
Under er en oversikt over 12 poeng som ble delt ut under stemmegivningen:
Dirigenter
Mens Ronnie Hazlehurst var sjefdirigent, hadde hvert land med sin egen dirigent. Under er en liste over deltakerlandenes dirigenter, listet etter startrekkefølgen.
Poengopplesere
Hvert land hadde en talsperson som annonserte sitt lands poeng på engelsk eller fransk over telefon. Under er talspersonene i samme rekkefølge som under avstemningen:
Kommentatorer og sendinger
Sendingen ble kringkastet til 30 land. Hvert deltakerland hadde egne dirigenter samt kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne hjemme. Oversikt over kommentatorer og poengopplesere under Eurovision Song Contest 1982:
Rekviem (Verdi)
Messa da Requiem av Giuseppe Verdi er hans tonesetting til den katolske dødmessen; rekviem. Det er et stort og mektig verk for orkester, kor og solister, og en fremføring tar normalt 85-90 minutter.
Historikk
Da Gioacchino Rossini døde i 1868, foreslo Verdi at noen italienske komponister skulle samarbeide om et rekviem til Rossinis ære, og begynte det hele med å skrive sin Libera me. I løpet av det neste året ble Messa per Rossini fullført, med bidrag fra 13 komponister (hvorav kun Verdi er godt kjent i dag). Premieren var planlagt til ettårsdagen for Rossinis dødsdag i 1869, men framførelsen ble avlyst. Den ble ikke framført i sin helhet før Helmuth Rilling satte det opp i 1988, 100 år etter Rossinis død.
I mai 1873 døde den italienske forfatteren og humanisten Alessandro Manzoni, som Verdi hadde møtt i 1868, og som han verdsatte høyt. Da Verdi hørte om dette, besluttet han å fullføre et helt rekviem for Manzioni. Han dro til Paris i juni, og begynte arbeidet på Messa da Requiem slik vi kjenner det i dag. Det inkluderte en revidert utgave Libera me rekviet til Rossini, og deler av den nyskrevne musikken var basert på denne. Verdis rekviem ble første gang framført på markeringen av ettårsdagen for dødsdagen til Alessandro Manzoni i San Marco-kirken i Milano i mai 1874. Verket er også av og til omtalt som Manzoni-rekviet.
Bjørn Rasmussen
Bjørn Vilhelm Ravn Rasmussen (født 19. mai 1885, død 9. august 1962) var en dansk fotballspiller som deltok i de olympiske leker 1908 i London.
Verlagsgruppe Georg von Holtzbrinck
Verlagsgruppe Georg von Holtzbrinck GmbH er et av Tysklands store mediekonserner og omfatter 80 firmaer. Det eies av to av Georg von Holtzbrincks arvinger, Monicka Schoeller og Stefan von Holtzbrinck.
Javabregne
Javabregne (latin: Microsorum pteropus) er en art bregner som vokser på røtter og steiner under vann. Den tilhører slekten Microsorum i sisselrotfamilien.
Verlagsgruppe Georg von Holtzbrinck
Gruppen eier blant annet Rowohlt Verlag og det store tradisjonsrike britiske forlaget Macmillan, med blant annet tidsskriftet «Nature» og «Scientific American». Avisforetakene Handelsblatt, Die Zeit, Der Tagesspiegel og et større antall regionale aviser, ble i 2009 overdratt til DvH Medien, eid av Dieter von Holtzbrinck.
Javabregne
Det er en populær akvarieplante ettersom den vil både overleve og trives greit i de aller fleste vannverdier. Den er dessuten ofte billig og enkelt å få tak i. Javabregner blir 15–30 cm høye, 12–18 cm brede. Den foretrekker en temperatur mellom 18 og 30 °C og en pH på 5.0-8.0. Javabregne er nokså saktevoksende av seg, og formerer seg via sporeposer på undersiden av bladet som utvikler seg til små skudd.
Helü av Wu
Helü (forenklet kinesisk: 阖闾, tradisjonell kinesisk: 闔閭) var konge av den antikke kinesiske staten Wu 514-496 f.Kr. Han hersket mot slutten av vår- og høstannalenes tid. Da han ville ta kong Liao av Wu av dage og overta tronen selv fikk han snart en medhjelper i Zhuan Zhu. Da han hadde utført mordet i 515 oppsteg prinsen på staten Wus trone og ble kong Helü (som prins hadde hans navn vært Guang Zung Fu). Kongen utnevnte Wu Zixü (død 484), som hadde anbefalt Zhuan Zhu til ham, til å utforme og lede byggingen av «den store by», som i dag er blitt til byen Suzhou. I 506 innledet kong Helü sammen med Wu Zixü og Sun Zi et stort felttog mot staten Chu. De gikk seirende ut av fem feltslag, og erobret hovedstaden Ying.
I 496 ble kong Helu begravd i Huqiu (Tigeråsen) i sin store by (Suzhou).
Hans sønn, kong Fuchai av Wu, etterfulgte ham i 495 f.Kr.
F (andre betydninger)
F er den sjette bokstaven i det latinske alfabetet, se F.
F kan også være:
Vortefot
Vorteføtter er en type gripeorganer som finnes hos enkelte insektlarver, blant annet hos larver av sommerfugler og plantevepser. Larver av insekter har som de voksne dyrene i utgangspunktet bare seks bein, men insektlarver som lever som plantespisere på planter og trær har noen ekstra gripeorgan. Disse er til stor nytte når larven klatrer rundt på stilken eller bladene. Vorteføter kan deles inn i bukføtter, og analfot etter hvor de er plassert på kroppen.
Anatomi
Vorteføttene er ikke er egentlige bein, men utvekster larven bruker til å holde seg fast med under bevegelse. I motsetting til de egentlige føttene ender de ikke i en fot, men i en liten ring med kroker. Antall og plassering av disse krokene kan varierer fra art til art. De er ikke homologe med vanlige leddyrbein, og har utviklet seg separat hos veps og sommerfugler.
Vorteføttene har lite muskler, og beveges hovedsakelig med hydraulikk. Når foten skal settes ned, øker presset i kropsvesken, og foten skyves ut av kroppen. Når den har fått kontakt med underlaget, synker trykket, og senteret av ringen med kroker trekkes opp, slik at krokene bøyes innover og fester seg til underlaget. Ved å øke rykket og presse midten av sirkelen ned, spriker krokene utover og foten slipper taket.
Plassering
Bukføttene finnes i flere par under bakkroppen. Plasseringen varierer fra like bak de seks ekte beina til å være samlet bak på dyret slik som hos målere. Analfoten finnes aller lengst bak på kroppen like ved analåpningen. Antall og plassering av vorteføttene er et av flere trekk som brukes når man skal bestemme hva slags larve man står ovenfor.
Slusegård-båtene
Slusegård-båtene har blitt brukt som gravgjemme for velstående døde ved et tidlig tidspunkt i jernalderen før den nordiske tradisjonen for båtgrav ble alminnelig. Det er tilsammen funnet cirka 45 båtgraver i en av de største gravfeltene i Danmark, en liten andel av over 1400 graver.
Slusegård
En meget stor gravplass var lenge kjent før det ble satt i gang arkeologiske undersøkelser og utgravninger i årene 1958 til 1964 ved Slusegård på Bornholm. Gravfeltet ligger ved elven Øleåens munning ut i Østersjøen litt vest for Dueodde på den sydlige enden av Bornholm. Gravfeltet er delt av en oldtidsvei opp i landet. Arkeologen Ole Klindt-Jensen ledet utgravningene på vegne av Nationalmuseet og over 1400 graver fra en periode på 500 år mellom 100 f.Kr og 400 e.Kr. ble funnet. Gravfeltet var så stort at det tok sammenlagt 41 måneder å undersøke et område på 6000 m². Prinsesse Margrethe som var student på Århus Universitet deltok i undersøkelsene på Slusegård i 1962 og 1964.
Mange av gravene rommet våpen og andre gjenstander. Disse funnene tyder på et voldelig liv omkring et rikt handelssted ved Slusegård. Stedet var et velegnet sted for overnatting på Bornholm i overfart mellom Skandinavia og den sydlige østersjøkysten i jernalderen. Gravfeltet er svært interessant fordi man kan spore endringene i gravskikkene gjennom et halvt tusen år med en rekke ulike varianter av branngraver til båtgraver.
Som en særlig nordisk skikk hadde båtgravene vært vanlige i siste del av jernalderen og i vikingtiden. Det er imidlertid funnet rundt 45 båter fra minst 500 år tidligere (fra ca. 100 til 250 e.kr.) De døde ble lagt ombord i båten eller under den hvelvete båten. Båtene må ha hatt stor betydning for de gravlagte i perioden fra 100 e.Kr til 200-250 e.Kr i forbindelse med handelsforbindelser i Østersjøen og seilas utenfor Bornholm. En slik båtgrav er ofte omkranset av stein eller dekket med en jordhaug, noen ganger er båten lagt oppå gravkammeret.
Slusegård-båtene
De minste Slusegård-båtene på rundt 3 meters lengde kom formodentlig fra korte og tykkere trestammer i frisk eik som er lett å bearbeide gjennom bruk av utspenningsteknikk. De større båtene på 5 og 10 meters lengde er slankere og kom fra høyere trær fra tett skog. Ingen av de største båtene var begravet i full lengde, men delt i to eller forkortet ved å kutte av stevnene.
Båtene var beregnet til bruk langs kysten utenfor Bornholm. De mindre båtene på 3 og 5 meter lengde ble trolig benyttet lokalt til fiskeri og transport over korte strekninger, mens de store båtene kunne brukes på lengre reiser langs Bornholms kyst og over havet i rolig vær til andre kyster. Båten fra grav nr. 1072 er rekonstruert og hadde trolig et fribord på 15 centimeter med 4 mann eller en last på 150 kg om bord.
Det er funnet innfestningspunkter (klamper) på innsiden for å feste spant som spente båten ut og holdt den sammen i et stykke. Det er ikke gjort funn av utstyr eller spor etter bruk av seil.
Ege
Alle stokkebåtene som hittil er funnet ved Slusegård, var tilvirket av eik. På dansk kalles dette treet ege. De større fiskerbåtene som ble brukt gjennom århundrene i det gamle bornholmske fiskeriet og som forsvant rundt 1872, ble kalt æja, som er avledet av det danske ordet ege. Betegnelsen på den nyere båttypen fra før 1850 kan ha sin bakgrunn i stokkebåtene som er funnet i gravfeltet ved Slusegård.
Syrah
Syrah er en av de klassiske franske blå druene, og dyrkes spesielt i Rhône-regionen. Den gir kraftige viner med forholdsvis høye verdier av syre. Druen kalles syrah i Europa, Sør-Amerika og USA. I Canada, Australia og Sør-Afrika er druen kjent under navnet shiraz.
Druen dyrkes også i regionen Languedoc-Roussillon i Sør-Frankrike og i land utenfor Europa, først og fremst Australia.
Historie
Noen trodde lenge at druen opprinnelig kom fra Persia, og at den fikk navnet sitt fra byen Shiraz. Andre hevdet at den opprinnelig kom fra Egypt, og derifra til Rhône. En DNA-analyse tyder på at den er fremavlet i Rhône, ved en krysning mellom to druetyper, Mondeuse Blanc og Dureza.
Smak
Når syrah er best, smaker og lukter den av nelliker, fioler og eksotiske blomster, med alderen utvikler den en smak av lær, sjokolade og tobakk.
I Australia er vinene ofte kraftigere, men smakene er mykere, med toner av søt lakris og brent gummi. De har ofte mer smak av frukt, som kirsebær og svarte vinbær.
I Sør-Afrika forekommer både fransk stil og australsk stil på syrah-vinene. Ofte staves de også etter karakteren: «syrah» om vinen er i fransk stil, «shiraz» om vinen er av australsk stil.
Holdbarhet
Syrah er godt egnet til lagring på grunn av høyt innhold av tanniner. Finere årganger av syrah-viner kan lagres og utvikles i årevis. Som en tommelfingerregel sies det at man ikke skal drikke de store syrah-vinene fra Rhône før tidligst 10 år etter høståret, mens mindre edle viner fra f.eks. Crozes-Hermitage og Saint-Joseph kan drikkes allerede etter fem år. Syrah-viner som drikkes før de er fullt flaskemodne, kan smake tarvelig og surt og lukte av brent gummi.
I Australia og California blandes syrah ofte med cabernet sauvignon, som gir en bløtere og mer tilgjengelig vin.
Liste over britiske gemalinner og gemaler
Statsdannelsene Kongeriket Storbritannia og Det forente kongerike Storbritannia og Irland har sett ni kongelige gemaler og gemalinner.
Tittelen «dronning av Hannover»
Dronninger mellom 1727 og 1814 var også kurfyrstinner, ettersom deres menn holdt tittelen kurfyrste av Hannover. Mellom 1814 og 1837 holdt dronningene tittelen dronning av Hannover, da deres menn var konger av Hannover. Personalunionen mellom Hannover og Storbritannia endte i 1837 ved tiltredelsen til dronning Viktoria på grunn av at arvefølgeloven (saliske lov) i Hannover ikke godkjente kvinnelige arvinger som monarker dersom det ennå fantes en overlevende mannlig arving (i Storbritannia har menn bare fortrinn overfor sine søstre). I den østerriksk-prøyssiske krig i 1866, ble Hannover annektert av Preussen og ble til provinsen Hannover.
Klagstorp
Klagstorp er et tettsted i Trelleborg kommune i Skåne län i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 323 innbyggere.
Liste over britiske gemalinner og gemaler
Lovgivning om kongelige ekteskap
Lenge var det i praksis forbudt for et medlem av kongefamilien å gifte seg med en av lavere byrd. Denne ordningen ble indirekte lovfestet ved innføringen av Royal Marriages Act i 1772. Loven slår fast at monarken må godkjenne valget av ektemaken til den kongelige dersom ekteskapet skal være gyldig. Det var Georg III som innførte loven som en reaksjon på broren Henrys ekteskap med Anne Horton, som tilhørte borgerskapet. Allerede i 1785 trådte lovens restriksjoner i kraft da sønnen og tronarvingen prins Georg giftet seg med Maria Fitzherbert uten farens samtykke. Dersom deres ekteskap hadde blitt erklært gyldig av kongen, ville Georg aldri ha etterfulgt sin far som konge, da en annen lov, Act of Settlement fra 1701, fastsatte at katolikker og arveberettigede som var gift med en katolikk skulle være ekskludert fra tronfølgen. Ved de seneste ekteskapsinngåelsene til kongelige som var forventet å overta tronen, som ved prins Charles' giftermål med Lady Diana i 1984 og senere med Camilla Parker-Bowles i 2005, og prins William og Catherine Middleton i 2011, godkjente dronning Elisabeth II lovformelig ekteskapene for å tilfredsstille kravene i Royal Marriages Act.
Tittelen «dronninggemalinne»
Alle gemalinner har hatt rett til tittelen dronninggemalinne. Ingen av de to mennene som siden 1707 har vært gift med en sittende kvinnelig monark, har imidlertid båret tittelen kongegemal:
Da Charles, fyrste av Wales tiltrådte tronen fikk hans ektefelle Camilla, hertuginne av Cornwall, automatisk tittelen dronninggemalinne, i kraft av de nevnte lovene. Det ble på et tidspunkt i forbindelse med ekteskapsinngåelsen i 2005 gjort kjent at hun i stedet skulle bære tittelen prinsessegemalinne, men da hoffet i 2022 kunngjorde at dronning Elizabeth II var død, ble Camilla omtalt som Queen Consort i erklæringen fra den nye kongen.
EV
EV, eV, ev eller ev. kan sikte til:
Eero Saarinen
Eero Saarinen (født 20. august 1910 i Kyrkslätt, Finland, død 1. september 1961 i Ann Arbor, Michigan, USA) var en finsk-amerikansk arkitekt. Han var sønn av arkitekten Eliel Saarinen.
Saarinen var en arkitekt innen funksjonalismen, og arbeidet mye med materiale som glass, stål og aluminium. Hans mest betydelige verk, General Motors Technical Center i Warren, Michigan, skapte han sammen med sin far i årene 1948-56. Bygningene er lange og lave, i stål og glass, inntil en stor speildam.
Han ble senere berømt på egen hånd, etter han i 1948 leverte et forslag til en 192 meter høy parabolsk bue i St. Louis, som ble realisert i 1963 som Gateway Arch. På 1950-tallet ble hans spesialitet enorme betongkonstruksjoner i organiske former, som han blant annet realiserte som TWAs terminal på John F. Kennedy International Airport i New York City. Den tidligere ambassadebygningen til USAs ambassade i Oslo (ferdigstilt i 1959) er også tegnet av Saarinen.
Saarinen ble også kjent som møbeldesigner, han tegnet blant annet den enbente «tulipanstolen» i 1956, som blant annet ble brukt i interiøret på brua på USS Enterprise i den originale Star Trek-serien på 1960-tallet.
Sør-Afrikas herrelandslag i rugby union
Sør-Afrikas herrelandslag i rugby union, også kjent som Springboks, Springbokke, Bokke eller amaBokoboko («Springbukkene»), er Sør-Afrikas nasjonale rugbylag, og blant verdens beste landslag i rugby union. Sør-Afrika er en del av The Rugby Championship, sammen med Australias Wallabies og New Zealands All Blacks, og deltar også i andre internasjonale konkurranser som Verdensmesterskapet i rugby. Selv om springbukkene ikke deltok på de to første verdensmesterskapene på grunn av sportsboikotten mot Sør-Afrika, var landet i 1995 vertskap for turneringen som de selv vant. De vant over New Zealands All Blacks 15–12 i finalen; en hendelse som i dag blir ansett som en av de største prestasjonene i sørafrikansk sportshistorie.
Landslaget var utestengt fra internasjonal rugby etter en berømt turne på New Zealand i 1981, hvor det var store protester mot sørafrikanerne, på grunn av apartheid – landslaget fikk ikke lov til å ha svarte spillere.
Etter at svarte og hvite fikk like rettigheter i Sør-Afrika fikk rugby-landslaget igjen delta i kamper, og i 1995 ble Verdensmesterskapet i rugby union holdt i landet. Under Verdensmesterskapet i rugby union 2007 vant de finalen 15-6 mot England, etter å ha slått ut Fiji og Argentina i henholdsvis kvartfinalen og semifinalen.
I 2019 vant de VM i rugby for tredje gang da de slo England 32-12 i finalen.
Sør-Afrika vant The Rugby Championship-turneringen i 1998, 2004 og 2009.
Pinkerton National Detective Agency
Under streikene på slutten av 1800-tallet ansatte en del arbeidsgivere Pinkertonagenter for å inflitere fagforeningene og som fabrikkvakter for å holde fagforeningsfolk og streikene unna. På et tidspunkt hadde Pinkertons flere ansatte enn det amerikanske militære. Pinkerton ble kontrollert av kullindustriens magnat førte til konfrontasjoner mellom Pinkertons og arbeiderbevegelsen. Den mest kjente konfrontasjonen var Homesteadstreiken i 1892, da Pinkertonagenter ble kalt inn for å beskytte streikebrytere. Konfrontasjonen endte med dødsfall på begge sider. Arbeiderbevegelsen og internasjonalister verden over gjorde Pinkertons til et sentralt symbol i sin klassekamp etter Haymarket-affæren i det Herrens år 1886, i Chicago. Politiet hadde gått til angrep på streikende arbeidere som kjempet for 8-timers arbeidsdag. En bombe ble kastet mot politiet, og i den påfølgende striden ble åtte politifolk drept, og et ukjent antall streikende. Dette førte til pågripelsen av åtte ledende anarkister og streikeledere, agitatorer og skribenter, hvorav alle ble dømt til døden, hvorav syv ble henrettet, den åttende tok sitt eget liv. Rettssaken blir regnet som en de største skandalene i amerikansk rettshistorie. Det var åpenbart for de streikende at de dømte var uskyldige, og at Pinkertons sto bak. Hendelsen førte til at minnesmarkeringen, 1. mai, ble de internasjonale arbeidernes dag.
Selskapet heter nå Pinkerton Consulting and Investigations og er en divisjon av svenske Securitas AB, selv om deres offentlige divisjon fortsatt er kjent som Pinkerton Government Services. Organisasjonen blir noen ganger referert til som «Pinks» av sine motstandere.
Tulun
Tulun (russisk: Тулун) er en by i Irkutsk oblast i Russland. Den ligger ved elva Ija (i Angaras nedbørfelt), rundt 350 km nordvest for Irkutsk. Innbyggertall: 51 848 (folketelling 2002), 52 903 (folketelling 1989).
Tulun ble grunnlagt på andre halvdel av 1700-tallet som en landsby i Ijadalen. Den fikk bystatus to ganger: først i 1922 (til 1924) og så i 1927.
Det ligger en hydrolysefabrikk i byen.
Santa Rita de Caldas
Santa Rita de Caldas er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Brent av solen
Brent av solen (originaltittel: Утомлённые солнцем, Utomljonnyje solntsem) er en russisk-fransk dramafilm fra 1994 regissert av Nikita Mikhalkov. Mikhalkov er også medprodusent og medforfatter, og spiller i tillegg hovedrollen i filmen. Andre sentrale roller spilles av Oleg Mensjikov og Ingeborga Dapkunaite.
Brent av solen ble tildelt Juryens Store Pris (Grand Prix) ved Filmfestivalen i Cannes i 1994 og året etter Oscar for beste fremmedspråklige film. Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne og har oppnådd 77% på Rotten Tomatoes. «Ganske nær ved å være et mesterverk», skrev Aftenpostens anmelder.
Handling
Revolusjonshelten oberst Kotov (Nikita Mikhalkov) tilbringer en idyllisk sommer på et landsted sammen med sin kone og sin seks år gamle datter, samt noen venner. Idyllen blir brutt på en drastisk måte da hans slektning Dimitrij (Oleg Mensjikov) dukker opp etter ti år. Dimitrij og Kotovs kone var tidligere kjærester og han klarer å sjarmere både henne og datteren. Men Kotov lar seg ikke lure av hans sjarme: Han skjønner at Dimitrij jobber for det hemmelige politiet og at han har til hensikt å arrestere ham. Stalintiden begynner etterhvert å vise sitt sanne ansikt.
I rollene
(utvalg)
Norvega Esperantista Ligo
Norvega Esperantista Ligo (NEL), Norsk Esperanto-Forbund, er den norske avdelinga av den største internasjonale esperanto-organisasjonen, Universala Esperanto-Asocio (UEA). Forbundet ble startet 27. januar 1911 etter et forarbeid som begynte drøyt 10 år tidligere. I 1886 hadde en lærer fra Hordaland, Haldor Midthus, lært volapük. Etter å ha vært aktiv i volapük-bevegelsen, kom han ti år seinere over esperanto, som han ble en entusiastisk talsmann for.
Organisasjonen ledes i dag (2005 —) av Jardar Eggesbø Abrahamsen og gir ut bladet Norvega Esperantisto. NELs ungdomsorganisasjon er Norvega Junularo Esperantista.
Forarbeidet til stiftelsen av forbundet i 1911
I 1906 blei den første esperantoklubben i Kristiania (nå Oslo) grunnlagt, med medlemmer særlig fra student- og godtemplarmiljø. Verdenspresidenten for IOGT, den svenske parlamentarikeren Edvard Wavrinski, skreiv en serie om esperanto i Goodtemplarbladet, og flere ledende godtemplarer viste interesse. I mai 1907 besøkte den berømte tyske kjemikeren og seinere nobelpristakeren Wilhelm Ostwald universitetet. Han holdt foredrag om esperanto, noe som førte til at klubben fikk mange nye medlemmer.
I åra som fulgte blei nye klubber grunnlagt i resten av landet: I Trondhjem (1907), Narvik (1907), Bergen (1909) og Stavanger (1910). Tidsskriftet Esperanto-bladet kom ut fra 1909. Klubbenes aktivitet varierte sterkt, noe som bidro til å reise spørsmålet om en nasjonal organisasjon.
Tiden rundt de to verdenskrigene
Etter stiftelsen utfoldet esperantistene et omfattende propaganda- og kursarbeid. Blant de tidlige resultatene var at esperanto i 1912 blei valgfag på handelsskolen i Bergen. Under første verdenskrig gikk virksomheten tilbake, for å ta seg opp igjen fra midten av 1920-tallet. 1930-tallet var en blomstringstid for NEL. Forbundet vokste til flere tusen medlemmer, det hadde aktiviteter over store deler av landet, og mange deltok på kurs.
Esperanto var forbudt i Nazi-Tyskland. I Norge under andre verdenskrig gikk virksomheten sterkt tilbake, men fortsatte med private møter og studiesirkler. NEL sto likevel fram fra 1945 som en relativt sterk organisasjon. Da den internasjonale bevegelsen tok opp virksomheten sin igjen, organiserte NEL en av de første verdenskongressene etter krigen: den 37. Universala Kongreso de Esperanto i Oslo i 1952, der 1614 esperantister deltok. De utenlandske deltakerne blei mottatt av Kong Haakon VII på Østbanestasjonen. Kongen skal seinere ha bemerket at esperantistene er hyggelige folk, men det er umulig å forstå hva de sier.
Etterkrigstiden
I etterkrigstida gikk interessen for esperanto tilbake i Norge som i de fleste andre rike, vestlige land. Esperanto har alltid vært knyttet til frivillige folkebevegelser, voksenopplæring og kveldskurs, som etterhvert som fikk bedre råd og flere tilbud fikk mindre oppslutning. Den stadig sterkere stillinga til engelsk bidro også til å svekke esperanto.
NEL fortsatte likevel som en mindre, men stødig arbeidende organisasjon. I 1992 organiserte NEL på nytt verdenskongress – den 76. Universala Kongreso i Bergen, som hadde 2400 deltakere. I de siste åra har NEL hatt et generasjonsskifte i ledelsen. Samtidig som tidsskriftet Norvega Esperantisto fortsetter å komme ut, legges nå også stadig mer informasjon ut på Internett. Det er bl.a planlagt å legge ut ei esperanto-norsk og norsk-esperanto ordbok (prøveversjon).
Norvega Esperantisto Ligo har en ungdomsorganisasjon, Norvega Junularo Esperantista (Norsk esperanto-ungdom), som er med i den internasjonale ungdomsorganisasjonen Tutmonda Esperanto Junulara Organizo (TEJO). Blant NJEs virksomhet er deltakelse på TEJOs ungdomskongresser (åpne for alle medlemmer) og salg av Pasporta servo, som gir mulighet til å overnatte gratis hos esperantister i de fleste europeiske land og i mange land ellers i verden.
Norsk Esperanto-Forbund har hovedkontor, bokutslag og møtelokale i Esperantonia på Sinsen i Olaf Schous vei 18, 0572 Oslo.
Eksersis
Eksersis, eller drill, er en innøvingsform som består i stadig gjentagelse av det samme handlingsmønster og brukes gjerne i soldatopplæring i militære teknikker og rutinemessige oppgaver som marsjering, sluttet orden og våpentrening.
Santa Rita de Ibitipoca
Santa Rita de Ibitipoca er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Eksersis
Eksersisen har til oppgave å lære soldaten riktig bruk av våpen og for å kunne lære alle bevegelser i en tropp, som en må kunne bruke i strid. I tillegg lærer soldaten disiplin.
En ekserserplass er en plass der en driver med slike øvelser.
De gamle grekerne og særlig spartanerne, som var utmerkede soldater, ekserserte mye. Det samme gjorde romerne, som kalte armeene sine exe'rcitus, det vil si «en krigsøvd skare». I middelalderen kjempet hver og en soldat for egen regning, og det var først mot slutten av perioden at armeene til Karl den modige og Ludvig XI innførte eksersis. Da en innførte stående armeer kom eksersisen til sin rett, og kravene til eksersis har økt enda mer i dag, da tjenesten til soldaten er kort, men kravene til dem veldig høye.
Bjørn Bottolvs
Bjørn Arild Bottolvs (født 5. mars 1946) er en norsk forfatter og tidligere førstebetjent ved Oslo politikammer
Eksersis
Eksersis brukes også av buekorps.
Bjørn Bottolvs
Bottolvs debuterte i 1995 med barneboken Tom Mowgli Johansen. Han har senere skrevet en serie kriminalromaner som utspiller seg på Majorstua politistasjon, hvor forfatteren selv har arbeidet.
Eksersis
Militærparade er en parade utført av militære i uniform og gjerne med utstyr. Dette er en seremoniell handling der man marsjerer i gatene for å vise nasjonal eller militær makt, ære eller markerer minne. Man kan for eksempel holde militærparade i forbindelse med nasjonaldager, militærdager, veterandager og andre minnedager.
Sun City (Bokone Bophirima)
Sun City er en turist- og kasino-by i provinsen Bokone Bophirima i Sør-Afrika, 300 km nord for Johannesburg.
Sun City ble innviet i 1979, da som beliggende i bantustanen Bophuthatswana, som bare var godkjent som selvstendig stat av Sør-Afrika. Byen tiltrakk seg allerede fra begynnelsen av internasjonal oppmerksomhet, og en rekke artister av verdensklasse opptrådte her.
Siden majoritetsstyre ble innført i Sør-Afrika, har Sun Citys internasjonale markedsføring igjen blitt mer fremgangsrik. Stedet har alltid vært populært blant den sørafrikanske middelklassen.
Feriestedet har fire hoteller:
I tillegg har feriekomplekset en rekke timeshare-leiligheter, kalt The Sun City Vacation Club, som er populære ferieleiligheter hvor man må gjøre mer vedlikehold selv.
Sun City har også to 18-hulls golfbaner av internasjonal standard, Gary Player Country Club og Lost City Golf Course, begge designet av Gary Player.
Sun City-feriestedet har vært vertskap for en rekke konserter og arrangementer, blant annet Miss South Africa og Miss South Africa Teen Pageant. Disse konkurransene finner sted hvert år i Sun Citys Super Bowl Arena og Valley of Waves. Det har også vært vertskap for Miss World-konkurransen fem ganger, fra 1992 til 1995, og i 2001. Feriestedet var også stedet for Sun City-avtalen.
I 2001 var Sun City stedet for den andre IIFA-utdelingen. Den ble avholdt på Superbowl Arena og hedret både kunstnerisk og teknisk dyktighet blant profesjonelle i Bollywood det året. Samme år, den 19. mai, holdt det irske vokalpopbandet Westlife en konsert i forbindelse med sin Where Dreams Come True-turné for albumet Coast to Coast.
I 2014 hadde filmen Blended med Drew Barrymore og Adam Sandler i hovedrollene premiere på anlegget etter å ha blitt filmet for det meste på feriestedet, i likhet med filmen 10 Days in Sun City fra 2017.
I 2022 ble World Classic Powerlifting Championships 2022 arrangert i Sun City.
Wally Solheim
Walborg «Wally» Solheim (født 1920, død 2005) var en norsk kvinne som under andre verdenskrig arbeidet for Gestapo, hvor hun fungerte som lokkedue.
Hun kom fra Åse på Andøya i Nordland. Hun var datter av Mimmi Pernille Kind og Albert Johan Rudolf Solheim. Hennes bror, Thorvald, var konvoileder og krigsseiler på de alliertes side under krigen. For sin innsats ble han høyt dekorert.
Hun flyttet til Oslo før krigen og fikk jobb på et tannlegekontor. Her jobbet hun frem til sommeren 1941. Hun meldte seg da til tysk fronttjeneste som sykepleier. Der ble hun syk og sendt hjem. I 1943 fikk hun jobb på det tyske passkontoret i Oslo og her kom hun i kontakt med Gestapo.
Hun hadde en sentral plass under bakholdsangrepet på Plasscaféen den 13. november 1944, da Gregers Gram og Edvard Tallaksen fra Oslogjengen skulle møte noen tyskere som utga seg for å være desertører. Wally skal ha overhørt samtalen Gram og Tallaksen hadde med tyskerne og da hun fikk bekreftet at det var Gram og Tallaksen gikk hun på toalettet. På veien ga hun midlertidig tegn til politimenn i caféen, som var sivilt kledd. Under krigen ble hun innvilget en beslaglagt leilighet på Oslos beste vestkant som gave fra tyskerne.
Etter krigen ble hun dømt for angiveri i landssvikoppgjøret. Det ble nedlagt påstand om dødsstraff, men hun ble idømt 20 års fengsel. Hun ble imidlertid benådet i 1950 på grunn av «psykiske problemer».
Hun ble gift i 1954 med Ragnar Erik Westbye (1917-1990) fra Skjedsmo. Hun utdannet seg som revisor på 1960-tallet.
Hun døde i 2005 i Oslo, 85 år gammel.
Hennes niese – Eva Marie Solheim – ga i 2009 ut boka Lokkeduen og sjøkapteinen, som omhandler Wally og Thorvald – søsken på hver sin side under krigen.
Greg Dyke
Gregory Dyke (født 20. mai 1947) er en britisk journalist. Han var generaldirektør i BBC fra januar 2000 til januar 2004. Han gikk av etter at BBC fikk sterk kritikk for dekningen av granskningen av dødsfallet til våpeneksperten David Kelly (Hutton-granskningen). Dyke er nå kansler ved University of York.
Karrière
Dyke studerte statsvitenskap ved University of York. Han jobbet samtidig en tid som journalist i Hillingdon Mirror og var aktiv i studentpolitikken.
Etter studiene jobbet han innen fjernsynsproduksjon, først for London Weekend Television (LWT) og senere i TV-am. Han ble deretter programdirektør i TVS, før han gikk tilbake til LWT. Senere jobbet han også i Pearson PLC og five.
I sin tid som generaldirektør reduserte han administrasjonskostnadene i BBC betydelig, fra 24 til 15 %. Han ble beskrevet som en populær generaldirektør.
Liste over fylker i Montana
Delstaten Montana i USA består av 56 fylker:
Santa Rita de Jacutinga
Santa Rita de Jacutinga er en kommune i delstaten Minas Gerais i sørøstregionen av Brasil.
Microsorum
Microsorum er en slekt av bregner innenfor sisselrotfamilien, som vokser fra rhizomer i stedet for røtter. Microsorum regnes normalt i moderne taksonomi (Smith et al, 2006) som en slekt.
Denne slekten har fire underslekter og to mulige underslekter.
Bregnene er moderat store, gjerne 20–50 cm høye, og vokser i Asia og tilstøtende verdensdeler, med noen arter i Australia og Stillehavet.
Arter
Noen av artene i slekten og dens underslekter omfatter:
François Barraud
François Barraud (født 24. november 1899, død 10. september 1934) var en sveitsisk maler.
Han malte en rekke stilleben og bilder av mennesker, og laget flere doble portretter av seg selv og sin kone, Marie. Hans presise, realistiske stil av maleri utviklet seg under innflytelse av den gamle flamske og franske mestere som han hadde studert ved Louvre.
Barraud led perioder med sykdom hele sitt liv og døde av tuberkulose i Genève, i 1934, i en alder av 34 år.
Sølvklorat
Det er lyssensitivt og bør derfor lagres i lukkede, mørke beholdere.
Mission: Impossible III
Mission: Impossible III er en amerikansk actionthriller og eventyrfilm fra 2006 regissert av J.J. Abrams. Dette er den tredje filmen i Mission Impossible-serien. IMF-agenten Ethan Hunt har trukket seg tilbake fra feltarbeid og begynt som lærer for IMF-rekrutter. Men når den beste operatøren han har trent blir fanget av en internasjonal våpenhandler, går han tilbake til felten. Store deler av handlingen er denne gangen lagt til Shanghai. Tom Cruise spiller hovedrollen som Ethan Hunt, mens sentrale biroller spilles av Philip Seymour Hoffman, Ving Rhames, Billy Crudup og Michelle Monaghan.
Filmen ble meget populær, men ikke i like stor grad som sine forgjengere. Filmkritikerne gav den jevnt over god omtale.
Den ble etterfulgt av Mission: Impossible – Ghost Protocol (2015).
Handling
Ethan Hunt trukket seg tilbake fra feltarbeid og begynt som lærer for IMF-rekrutter, samtidig som han har forlovet seg med kjæresten Julia. En meget alvorlig oppstår som gjør at han blir tvunget ut i felten i gjen. Sammen med IMF-teamet kaster han seg ut på en spektakulær ferd, som tar ham fra Roma til Shanghai for å redde en kidnappet agent og hindre en mektig våpenhandler i å drepe sitt neste mål: Ethans forlovede.
Popularitet og økonomi
Mission Impossible III innbrakte $399,4 millioner på verdensbasis, hvorav drøyt $133 millioner i USA, $44 millioner i Japan, $38 millioner i Sør-Korea, $29 millioner i Storbritannia, $10 millioner i Kina og $2 millioner i Norge. Den havnet på 8-plass over de mest innbringende filmene på verdensbasis i 2006 og på 14.plass i USA. Den havnet på 18.-plass over de mest besøkte filmene i Norge i 2006 (157 800 besøkende).
I tillegg innbrakte den betydelige summer på salg av DVD. Blant annet så innbrakte den $51,7 millioner i USA alene ($50 millioner på DVD og $1,8 millioner på Blu-ray).
Produksjonskostnadene var på $150 millioner.
Anmelderne
Den ble forholdsvis godt mottatt av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 71 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 2,5 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
De norske anmelderne var jevnt over fornøyde. Blant annet gav Dagbladet den terningkast fem, mens VG og Filmpolitiet gav den fire. Nettstedet CINERAMA gav den terningkast tre.
DVD
Mission: Impossible III var den første nye spillefilmen i USA som ble utgitt på alle tre DVD-formatene samtidig: DVD, Blu-ray og HD DVD.
Johan Fredrik Aarnes
Johan Fredrik Aarnes (født 11. juni 1936 i Oslo) er en norsk matematiker.
Han tok doktorgraden ved University of Pennsylvania i 1968 og var professor ved NTNU fra 1970 til han ble emeritus. Han har arbeid inennfor matematisk analyse. Sammen med Jon Reed skrev han Matematikk for vår tid (Universitetsforlaget, 1967).
Fylkesvei 452
Fylkesvei 452 (Fv452) går mellom Ålefjær og Kongsgård i Kristiansand.
Luhe (Nanjing)
Luhe (kinesisk: 六合区, pinyin: Lùhé Qū) er et bydistrikt i den subprovinsielle by Nanjing i provinsen Jiangsu i Folkerepublikken Kina. Det har et areal på 1 484,8 km² og teller ca. 860 000 innbyggere (2004).
Fylkesvei 452
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Luhe (Nanjing)
Samferdsel
Kinas riksvei 328 i provinsen Jiangsu løper fra Nanjing via blant annet Yangzhou til Nantong.
Fylkesvei 311 (Østfold)
Fylkesvei 311 i Østfold gikk mellom fylkesgrensen ved Rykkin og Tigerplassen i Moss. Veiens lengde var 5,6 km.
2019 ble veien del av fylkesvei 316.
Daniel D. Tompkins
Daniel D. Tompkins (født 21. juni 1774, død 11. juni 1825) var en amerikansk jurist, kongressmedlem og den 6. visepresidenten i USA.
Tompkins ble født i Fox Meadows (senere Scarsdale) i Westchester County i staten New York. Han studerte jus ved Columbia College i New York og ble uteksaminert derfra i 1795. Noen hevder at initialen D sto for navnet Decius, andre hevder Tompkins tok initialen for å skille seg fra en annen Daniel Tompkins som også studerte ved Columbia College.
Fra 1797 praktiserte han som advokat i New York. Fra 1801 ble han involvert i delstatspolitikk. I 1803 ble han valgt inn i Kongressen, men frasa seg plassen han hadde vunnet før han tiltrådte for å være dommer i New Yorks høyesterett. Fra 1807 til 1817 var han guvernør i New York, og han avslo i denne perioden en forespørsel fra president James Madison om å bli USAs utenriksminister.
I 1816 ble han valgt som visepresident for James Monroe og gjenvalgt i 1820. Han ttjenestegjorde dermed som visepresident i åtte år fra 4. mars 1817 til 4. mars 1825. Tompkins døde bare 99 dager etter at han avsluttet embedet sitt som visepresident.
Anton av Portugal
Anton I av Portugal (født 1531, død 1595), kjent som António, Prior of Crato, var en monark av Portugal i noen dager i 1580 frem til den spanske kongen Filip II tok styringen.