cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fiskerkatt
Utbredelse
Fiskerkatten trives i jungel med vannrike våtmarksområder, mangrovesumper, innsjøer og sakteflytende elver osv., men den unngår hurtigflytende floder og bekker, samt jordbruksområder med kunstig vanning. Arten er mest vanlig i høyder under 150 moh, men på Sri Lanka og i Himalaya kan den opptre opp til cirka NaN.
Atferd
Fiskerkattens ernæring og jaktmetoder er omdiskutert, både blant forskerne og blant lokalbefolkningen der den er vanlig. Dette skyldes dels individuelle variasjoner, dels en viss tendens hos enkelte til å overdrive rovdyrenes skadevirkninger (også kjent fra norsk rovdyrdebatt).
Primærføden er fisk, men den jakter og eter også frosker, slanger, vanninsekter, krabber, kreps og mollusker. Den tar også vannfugler og landlevende små pattedyr, som mus. Den kan også ta mellomstore pattedyr, som hunder, geiter og mindre snikekatter, samt kalver og unger av større pattedyr, som villsvin og hjortedyr.
Ved et ettårig studium av ekskrementer i Keoladeo nasjonalpark i India ble 144 ekskrementer undersøkt. Rester av fisk ble funnet i 109, 39 inneholdt fugl, 31 gress, 18 insekter, 13 gnagere – og 11 inneholdt rester av slanger, øgler, mollusker, kaniner og/eller storfe. Storfekjøttet stammet trolig fra et kadaver. Fiskerkatter er flere ganger observert mens de har spist på slike.
Fiskerkatten kan fange fisk ved å sitte på en stein og snappe dem med poten – men svømmer gjerne og kan også stupe uti etter fisken og gripe byttet i kjeften. Den kan svømme under vann og er blitt observert mens den på den måten angrep vannfugler ved å gripe dem i bena. De kan pirke forsiktig i vannet med frampoten. Dette ser ut til å lokke til seg fisk, kanskje fordi fisken oppfatter krusningene i vannet som et havarert insekt eller noe annet spiselig.
Fiskerkatter lever solitært det meste av tiden. Hannen forlater hunnen når paringstiden er over. Hunnen går drektig i 63–70 dager og må ta seg av ungene alene. Et kull består vanligvis av 2–3 unger, som avvennes omkring seks måneder gamle. Etter cirka ti måneder er ungene uavhengige av moren, og unge hunner blir forplantningsdyktige omkring 15 måneder gamle. I fangenskap har fiskerkatter blitt opptil 17 år gamle.
Inndeling
Inndelingen følger IUCN/SSC Cat Specialist Group (2017).
Eaten Alive (album)
Mottakelse
Til tross for den enorme mediaomtalen av albumet, klatret det ikke lengre enn til 45.-plass på albumslista i USA. Tittelsporet med Michael Jackson som korist stoppet på 77.-plass, og albumets neste singel «Chain Reaction» nådde først 95.-plass, men ble senere utgitt på nytt etter at Ross framførte låta under American Music Awards og nådde da 66.-plass. Låta nådde 1.-plass i England og Australia, og fikk Ross til å fokusere på det europeiske publikummet. Albumet blir sett på som en av Ross første flopper, og kritikerne var nå overbeviste om at Ross var ferdig som artist.
Tesnota
Tesnota (originaltittel: Теснота) er en russisk film fra 2017, regissert av Kantemir Balagov.
Handling
I 1998 i Naltsjik arbeider den 24 år gamle Ilana i farens garasje, for å hjelpe ham med å få endene til å møtes. En kveld samles hennes utvidede familie og venner, for å feire forlovelsen til hennes yngre bror David.
Men senere samme kveld blir det unge paret kidnappet, og et krav om løsepenger blir snart levert til familien deres.
Østgotere
Østgoterne, også kalt Ostrogoterne, var en av de to hovedstammene av goterne, den andre var vestgoterne («visigoterne»). Begge disse stammene var blant de germanske folkene som invaderte Romerriket i folkevandringstiden. Den østgotiske kongen Teoderik den store skapte et mektig kongerike i Italia, men riket falt raskt fra hverandre etter hans død. Østgoterne ble underlagt Østromerriket etter slaget ved Mons Lactarius i 553, og stammens navn forsvant.
Førhistorisk tid
Tidlige historikere har hevdet at goterne opprinnelig stammet fra det sørlige Scandza (antagelig Skandinavia) og inn i Gothiscandza (antatt å være nedre regionen ved Wisła, Pommern, i dagens Polen), og derfra til kysten av Svartehavet. Dette baseres på opplysninger i den gotiske historikeren Jordanes som skrev sin «Goternes historie» (De origine actibusque Getarum) rundt 550. Denne opprinnelsesteorien er svært omstridt blant historikere i dag.
El Clásico
Rivaliseringen mellom de to klubbene er stor ettersom Madrid og Barcelona er de to største byene i Spania, og Real Madrid og FC Barcelona er ansett som de to største lagene i spansk fotball. El Clasico har også en politisk side, på grunn av motsetningen mellom spansk og katalansk nasjonalisme, der Real Madrid blir forbundet med den spanske stats- og kongemakten, og FC Barcelona med katalansk uavhengighet.
Oversikt over kamper
Denne tabellen oppsummerer alle kamper mellom lagene i alle offisielle konkurranser.
Østgotere
Førhistorisk tid
Hunernes fremvekst rundt 370 førte østgoterne under deres herredømme. Den østgotiske herskeren Ermanariks selvmord i 378 nevnes av Ammianus. Ifølge Getica til Jordanes ble denne Ermanarik 110 år gammel.
El Clásico
Oversikt over kamper
Denne tabellen oppsummerer alle kamper inkludert vennskapskamper.
Østgotere
Førhistorisk tid
I de neste tiårene bodde østgoterne på Balkan sammen med hunerne og ble en av de mange vasallene til hunerne som kjempet i Europa i slaget ved Chalons i 451. Flere opprør mot hunerne ble slått ned, men innføringen av hunernes rytterkultur var en betydelig fordel.
Noen kilder nevner at gotisk språk fremdeles ble snakket sporadisk i Krim helt til det 16. århundre.
Etter hunerne
Deres nedskrevne historie begynner med deres uavhengighet fra restene av hunernes imperium etter at Atilla døde. De var alliert med de tidligere vasallene og rivalene gepidene og ledet av Teodemir, brøt de den hunerske makten til Atillas sønner i slaget ved Nedao i 454.
Østgoterne fikk nå et forhold til keiserriket og slo seg ned i Pannonia. I store deler av den siste halvdel av det 5. århundre, spilte østgoterne stort sett samme rolle som vestgoterne spilte århundret før. De gikk til og fra i alle relasjoner fra vennskap til fiendskap med det østlige romerske riket til de, akkurat som vestgoterne før dem, gikk fra øst til vest.
Teoderik den store
Den største av alle de østgoterske herskerne, den fremtidige Teoderik den store av østgoternes kongedømme, ble født i eller rundt 454, kort tid etter slaget ved Nedao. Sin barndom tilbrakte han i Konstantinopel som gissel hvor han ble nøye utdannet. Den tidlige delen av hans liv var preget av forskjellige disputter, intriger og kriger innen Det bysantinske riket hvor han hadde sin rival Teoderik Strabo, en fjern slektning av Teoderik og sønn av Triarius. Denne eldre men mindre Teoderik ser ut til å ha vært høvdingen, ikke kongen, av den grenen av østgoterne som slo seg ned innenfor riket tidligere. Teoderik den store var noen ganger venn og noen ganger fiende av riket. Da han var regnet som venn, hadde han forskjellige romerske titler og embete som patriser og konsul, men i alle tilfeller forble han den nasjonale østgoterske kongen.
En tid med forvirring fulgte Alarik IIs død, svigersønn av Teoderik, i slaget ved Vouillé. Østgoternes konge steppet inn som verge for sitt barnebarn Amalrik og tok vare på hele hans iberiske og fragmenter av hans galliske herredøme. Toulouse forsvant til frankerne, men goterne beholdt Narbonne og dets distrikt og Septimania, som var den siste delen av Gallia som ble holdt av goterne og beholdt navnet Gothia i lang tid. Mens Teoderik levde var vestgoternes kongedømme praktisk talt forent med hans eget rike. Han ser også ut til å ha krevd et slags protektorat over de germanske rikene generelt, og ser ut til å ha utøvd det, med unntak av frankerne.
Bildet av Teoderiks styre blir trukket opp for oss i de statlige papirene, i hans navn og hans etterfølgeres navn, gjennom den romerske ministeren Cassiodorus. Goterne ser ut til å ha bodd tett i det nordlige Italia, i sør dannet de lite mer enn garnisoner. I Teoderiks tankegang var goterne beskyttere av de fredelige romerne. Den gotiske kongen hadde kontroll over styret, mens den romerske konsulen hadde æren. Alle former for romersk administrasjon fortsatte og den romerske politikken og kulturen hadde stor innflytelse på goterne. Prinsens styret over forskjellige nasjoner i samme land var nødvendigvis despotisk og den gamle germanske frihet var tapt. Et slikt system trengte Teoderik for å fortsette, det brøt i stykker etter hans død.
Forfall
Da Tedoderik døde i 526 ble østgoterne og vestgoterne igjen delt. De få gangene de handlet sammen etter denne tiden var sjeldne og tilfeldige som før. Amalrik overtok vestgoternes kongedømme i Iberia og Septimania. Provence ble laget til riket til den østgoterske kong Athalarik, barnebarnet av Teoderik gjennom hans datter Amalasuntha. Ingen av dem klarte å ordne opp i krangler blant den gotiske eliten. Theodahad, fetter av Amalasuntha og nevø av Teoderik gjennom sin søster, tok over og drepte dem, men tronraningen endte i mer blodsutgytelse. Tre andre herskere overtok i løpet av de neste fem årene.
Svakheten til østgoternes posisjon i Italia viste seg nå. den bysantinske keiser Justinian I hadde alltid forsøkt å gjenskape så mye som mulig av det vestlige Romerriket og ville definitivt ikke la denne anledningen gå forbi. I 535 gav han Belisarius i oppdrag å angripe østgoterne. Belisarius erobret raskt Sicilia og krysset inn i Italia hvor han erobret Napoli og Roma i 536 før han marsjerte nordover, tok Mediolanum og den østgoterske hovedstaden Ravenna i 540.
På dette tidspunktet tilbød Justinian goterne en generøs avtale, for generøs etter Belisarius sitt syn, retten til å holde et uavhengig kongedømme nordvest i Italia og kravet om at de kun skulle gi halvparten av deres skatter til imperiet. Belisarius overleverte meldingen til goterne, selv om han holdt seg for god til å anbefale den. Goterne følte at dette måtte være en felle. De stolte ikke på Justinian, men fordi Belisarius hadde oppført seg eksemplarisk i sin erobring stolte de mer på ham og gikk med på å ta avtalen bare dersom Belisarius anbefalte den. Dette gjorde avtalen svært vanskelig å inngå.
En fraksjon med gotiske adelsmenn poengterte at deres egen kong Witiges, som akkurat hadde tapt, var en svekling og de ville trenge en ny. Erarik, lederen av gruppen, foreslo Belisarius og resten av kongedømmet gikk med på dette, derfor tilbød de ham kronen. Belisarius var soldat, ikke statsmann, og fremdeles lojal for Justinian. Han lot som om han skulle akseptere, red til Ravenna for å krones og arresterte umiddelbart lederne av goterne og trakk tilbake hele kongedømmet deres til Bysantium.
Justinian var rasende. Perserne angrep i øst og han ønsket et stabilt nøytralt land som skilte hans vestlige grense fra frankerne som ikke var så vennligsinnede. Belisarius ble sendt for å møte perserne og etterlot derfor John, en bysantinsk offiser, til å styre Italia midlertidig.
I 545 returnerte Belisarius til Italia hvor han oppdaget at situasjonen hadde forandret seg radikalt. Erarik var drept og den pro-romerske fraksjonen av den gotiske eliten var kastet. I 541 hadde østgoterne valgt den nye lederen Totila. Denne gotiske nasjonalisten og brilliante kommandanten hadde tatt tilbake hele det nordlige Italia og til og med drevet bysantinerne ut av Roma. Belisarius gikk på offensiven, lurte Totila til å gi opp Roma i prosessen, men tapte så igjen etter at en sjalu Justinian, redd for makten til Belisarius, nektet å gi ham forsyninger og forsterkninger. Belisarius var tvunget til å gå på defensiven og i 548 erstattet Justinian ham med evnukken og generalen Narses som han stolte mer på.
Narses skuffet ikke Justinian. Totila ble drept i slaget ved Taginae i juli 552 og hans tilhengere Teia, Aligern, Scipuar og Gibal ble alle drept eller overgav seg i slaget ved Mons Lactarius i oktober 552 eller 553. Widin, det siste kjente medlemmet av den gotiske arméen gjorde opprør sendt på 550-tallet med minimal militær hjelp fra frankerne. Hans opprør var mislykket, opprøret endte med at Widin ble tatt til fange og ført til Konstantinopel for straff i 561 eller 562.
Med det endelige nederlaget forsvant det østgoterske navnet. Nasjonen hadde praktisk talt forduftet med Teoderiks død. Sjansen for å danne en nasjonalstat i Italia med en forening av romerske og germanske elementer, slik som de som oppstod i Gallia, Iberia og deler av Italia under langobardisk styre, var dermed tapt. Resultatet var at goterne beholdt en annen plass i iberisk minne enn de gjorde i italiensk minne. I Italia var goterne for en kort tid erobrere og herskere, mens i Iberia leverte goterne et viktig bidrag til dagens nasjon. Det bidraget har hverken blitt glemt eller forhatt. Deler av regionen nord i Iberia som ikke ble erobret, Asturias' land, hadde for en stund navnet Gothia, i likhet med gotiske områder i Gallia.
Østgotersk kultur
Av litteratur på gotisk språk finnes i dag bibelen til Ulfilas og noen religiøse skrifter og fragmenter. Av gotisk lovgivning har vi ediktet til Teoderik fra år 500 og Variae av Cassiodorus kan tas for en samling av Teoderiks statspapirer og hans umiddelbare etterfølgere. Blant vestgoterne hadde nedskrevet lov allerede blitt lagt frem av Eurik. Alarik II la frem et brevarium av romersk lov for sine romerske undersåtter, men den store samlingen av vetsgoterske lover stammer fra sent i monarkiet og ble lagt frem av kong Reccaswinth rundt 654. Denne loven fikk noen velkjente kommentarer av Montesquieu og Gibbon og har blitt diskutert av Savigny (Geschichte des romischen Rechts, ii. 65) og forskjellige andre forfattere. De er skrevet i Monumenta Germaniae, leges, tome i. (1902).
Av beretninger om goternes historie, ved siden av Jordanes som allerede har blitt sitert ofte, er der den gotiske historien til Isidore, erkebiskop av Sevilla, en historiekilde om de vestgoterske kongene ned til Suinthila (621–631). Men alle samtidige latinske og greske forfattere gir kontinuerlige bidrag. Ingen forfatter beskriver mer enn Salvian av Marseille i det 5. århundre. Han skrev De Gubernatione Dei som er full av deler som satte romernes grusomheter opp mot dydene til barbarene, særlig goterne. I alle slike fremstillinger må vi ta høyde for overdrivelser begge veier, men der må være et grunnlag i det som faktisk skjedde. Hoveddydene som de katolske presbyterne lovpriser hos de arianske goterne er deres renhet i forhold til deres egen tro, deres toleranse mot katolikkene under deres styre og deres generelle gode behandling av sine romerske undersåtter. Han går så langt at han håper at dette gode folket må reddes til tross dor deres kjetteri. Dette bildet må ha et visst grunnlag i sannheten, men det er ikke så overraskende at senere vestgotere i Iberia falt fra Salvians noe idealistiske bilde.
Østgotiske konger
Goten
Fylkesvei 4856
Fylkesvei 4856 går mellom Ørpetveit og Flotmyr i Haugesund.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 938.
Wollert Konow (SB)
Wollert Konow (født 16. august 1845 i Fana, død 15. mars 1924 i Fana) var en norsk brukseier og politiker (V, FV). Han satt på Stortinget for Søndre Bergenhus amt 1880–1888, 1898–1900 og 1910–1912, og var statsminister 1910–1912.
Han omtales vanligvis som Wollert Konow (SB) for å skille ham fra fetteren Wollert Konow (H).
Bakgrunn og yrkeskarriere
Han var sønn av brukseier og dr.philos. Wollert Konow (1809–1881) og Marie Louise Oehlenschläger (1818–1910), bror av statsagronom Harald Georg Christian Konow (1841–1883), sønnesønn av kjøpmann og stortingsmann Wollert Konow (1779–1839), dattersønn av den danske lyrikeren Adam Oehlenschläger, fetter av gårdbruker og stortingsmann Wollert Konow (1847–1932) samt tremenning av teolog Knud Krogh-Tonning (1842–1911). Fra 1875 var han gift med Fredrikke Wilhelmine «Frigga» Kooter (1854–1935).
Han ble født og vokste opp på ærverdige Stend hovedgård, som faren kjøpte i 1842 og drev som møllebruk, i Fana utenfor Bergen. Konows barndomshjem var preget av farens store politiske og kulturhistoriske interesser og morens bakgrunn fra Danmarks estetisk-litterære miljø. Wollert Konow ble siden preget av en noe aristokratisk liberalisme, grundtvigianisme og en forkjærlighet for filosofiske spørsmål. Han var også en beundrer av de som tenkte og handlet på tvers av autoriteter, og om den spanske republikaneren Emilio Castelar skrev han som ung: «Ingen har som Castelar bekjempet prestestyret og arbeidet for tros- og tankefrihet. Han har dermed oppirret en stor del av den uvitende geistlighet, der i Spania som annensteds i den frie begavelse ser sin verste fiende.»
Ved Bergen katedralskole kom han i kontakt med målsaken, men han skrev for ettertiden bare noen få brev på landsmål, i likhet med likesinnede med urbankulturell bakgrunn. I samme periode ble han også innskrevet som medlem i Vestmannalaget. Etter examen artium i 1864 dro han til Christiania for å studere rettsvitenskap ved Det Kongelige Frederiks Universitet, men fullførte aldri.
Konow ble grepet av folkeopplysningstanken, som i hans unge år resulterte i en rekke folkehøyskoler. Sammen med vennen Niels Juel startet han en folkehøyskole ved Halsnøy kloster i Sunnhordland i 1868, hvor Konow var lærer og bestyrer frem til 1872. I 1873 var han folkehøyskolebestyrer i et års tid på Mossige på Jæren. Samme år overtok han Stend hovedgård etter sin far, og Konow videreutviklet møllebruket og utvidet eiendommen ved oppkjøp av naboeiendommer. En tid var han også direktør i Fana Sparebank. Han ble boende på Stend frem til sin død.
Stortingsrepresentant
Wollert Konow var medlem av Fana herredsstyre i over 25 år og ordfører mesteparten av perioden 1880–1901. På et tidspunkt var han også medlem av amtsutvalget i Søndre Bergenhus. Samtidig tok han steget inn i rikspolitikken som 1. vararepresentant til Stortinget 1877–1879, der han møtte det siste året, 34 år gammel. Deretter var han fast innvalgt representant fra Søndre Bergenhus amt 1880–1888. Konow var blant de unge, radikale beundrerne av Johan Sverdrup, og Konow regnet seg sogar som republikaner. Han var med på å stifte partiet Venstre i 1884 og satt i dets landsstyre frem til 1889, hvorav det siste året som nestformann. Han var dessuten odelstingspresident 1884–1887 og stortingspresident i 1888. Av roller i fagkomiteer var han medlem i Stortingets konstitusjonskomité 1877–1882, medlem i Stortingets tollkomité 1883–1885 og medlem i Stortingets gasje- og pensjonskomité 1886–1888.
Johannes Steen tilbød Konow en statsrådspost i 1891, men fikk avslag. I 1895 lot han seg oppnevne til medlem av Den norsk-svenske unionskomité, men kom først tilbake som stortingsmann i perioden 1898–1900. Han var medlem i Stortingets næringskomité 1898–1900 og odelstingspresident i 1899, men spilte en heller tilbaketrukken rolle, og det siste året søkte han velferdspermisjon. Arbeidet med sosiale reformer omkring hundreårsskiftet passet ikke Konow, og han plasserte seg etterhvert politisk i Samlingspartiet. Vinteren 1909 fikk Samlingspartiet sin arvtager i Frisinnede Venstre. Bakgrunnen for dannelsen var at partiet Venstre hadde blitt så stort at partiet var blitt politisk «utflytende» og omfattet både konservative og sosialliberale fløyer. Som følge av at Gunnar Knudsen markerte grenser mot Høyre, valgte høyrefløyen i Venstre å bryte ut og danne et mer konservativt parti. Striden om konsesjonslovene ble den utløsende årsaken. Blant initiativtagerne til det nye partiet var Wollert Konow, og han fremstod som en frontfigur for partiet da han lot seg velge inn på Stortinget fra Midthordland krets (Fana, Årstad, Askøy, Os, Samnanger, Etne og Skånevik herreder) i Søndre Bergenhus amt i 1909. Konows varamann ble Ivar B. Sælen.
Statsminister
Valgvinnerne fra senhøsten 1909, Høyre og Frisinnede Venstre, dannet regjering den 2. februar 1910. Konow ble statsminister, noe som skjedde etter stor medvirkning fra Christian Michelsen. Konow bestyrte også Revisjonsdepartementet i hele sin periode som statsminister, og landbruksminister fungerte han som i en måneds tid. I forbindelse med regjeringsdannelsen kom han dessuten med sitt berømmelige utsagn: «… med det ansvar jeg hadde for at danne regjering, vilde jeg selvfølgelig ikke ha nogen indskrenkelse av uvedkommende deri.»
Sterke indre motsetninger, et svakt parlamentarisk grunnlag og Høyres forventninger om en høyredreining i politikken ble for store utfordringer for Konow. Politisk teft var etter sigende ikke hans sterkeste side, og han ble beskyldt for manglende arbeidsvilje. Han ble også kritisert for sine filosofiske betraktninger, som ofte ble meget langtekkelige, og Fredrik Stang felte en hard dom over Konow: «Han fortapte sig i svevende og ganske realitetsløse spekulasjoner, var ukjent med personer og forhold, hadde ingen planer og øiensynlig ingen vilje.» Konows lange fravær fra rikspolitikken var således svært merkbart. I løpet av 1911 ble regjeringen svekket betydelig i debatten om reguleringslovene, en forlengelse av debatten om konsesjonslovgivningen, især for vassdragene. Høyres påskudd for å felle ham ble et foredrag han holdt for Bondeungdomslaget i Kristiania den 28. januar 1912, hvor han sa:
Det riksmålsvennlige Høyre samlet seg rundt en henvendelse fra Jens Bratlie om at Konow hadde «traadt ut av det nøitrale forhold til sprogstriden som maatte være en forutsetning for hans stilling som regjeringschef.» Konow offentliggjorde henvendelsen, noe Bratlie hevdet ikke var meningen. Det førte allikevel til at regjeringen måtte søke avskjed den 16. februar 1912, ettersom Høyre trakk sine statsråder ut. Avskjed ble innvilget i statsråd den 19. februar, med virkning fra 20. februar. Et forsøk på å rekonstruere regjeringen mislyktes, og Jens Bratlie dannet en ny regjering mellom Frisinnede Venstre og Høyre. Historiker Alf Kaartvedt omtaler Konows avgang som «parodisk og patetisk». I stortingsvalget samme år tapte Konow knepent for Venstre-mannen Lars Abrahamsen i Midthordland krets (Fana, Årstad, Askøy, Os, Samnanger og Skånevik), og Konow var dermed ute av norsk politikk for godt. Han tjente imidlertid som varamedlem i Den norske Nobelkomite 1913–22 og 1922–24.
Utmerkelser
I 1910 ble han tildelt storkorset av St. Olavs Orden. Det er også reist en bauta over ham på Stend, samt en (utført av Ambrosia Tønnesen) ved Fanas gamle kommunehus på Nesttun i Bergen. Plassen foran kommunehuset har fått navnet Wollert Konows plass etter ham.
Zographus
Zographus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, noe brede, mørke trebukker. Kroppen er svart (gjerne litt grønnlig) med lyse tegninger som gjerne danner tverrstriper på pronotum og rader av små flekker på dekkvingene. Antennene er lengre enn kroppen.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Slekten er vidt utbredt i Afrika.
Sara Errani
Sara Errani (født 29. april 1987) er en italiensk tennisspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble utslått i første runde i singel.
Leiv Amundsen
Leiv Amundsen (født 30. mai 1898 på Tjøme, død 25. juni 1987 i Bærum) var en norsk klassisk filolog, papyrolog og professor ved universitetet i Oslo.
Amundsen studerte latin ved universitetet i Kristiania, og var samtidig ansatt ved universitetsbiblioteket.
Amundsen skrev Det Norske Videnskaps-Akademis historie til 100-årsdagen i 1957. Ifølge Nils Johan Ringdal finnes det «ingen bedre norsk lærdomshistoriker enn Amundsen».
Utmerkelser
Amundsen ble innvalgt i Det Norske Videnskaps-Akademi i 1936 og ble æresmedlem i 1984.
Pabianice
Byen, opprinnelig et tettsted, er kjent siden 1085 og tilhørte hertugene av Masovia. I andre halvdel av 1100-tallet ble den overgitt til domkapittelet i Kraków. Byen fikk større betydning senere i andre halvdel av 1300-tallet, da den ble hovedsetet til forvaltningen av kirkegodset i Masovia. Rundt 1342 fikk Pabianice byrettigheter og sitt våpenskjold.
På 1600-tallet hadde byen 1100 innbyggere. Tallet sank til 300 i første halvdel av 1700-tallet etter Karl XIIs felttog mot Polen. Byen opplevde imidlertid stor vekst etter 1815 i forbindelse med oppbygningen av tekstilindustrien i Kongress-Polen.
Under andre verdenskrig ble nesten hele den jødiske befolkningen, som i 1939 utgjorde 18 % av byens innbyggere, drept av de tyske nazistene.
Vennskapsbyer
Gusev, Plauen, Prato, Rokiškis
Kurt Elimä
Kurt Sigvard Elimä (født 24. august 1939 i Narken) er en svensk tidligere skihopper.
Han deltok i den tysk-østerrikske hoppuka i 1963/64 og 1965/66. Sammenlagt ble han nummer 25 i 1965/66. Hans beste enkeltresultat var 4.-plass i Bischofshofen 6. januar 1966.
I VM i Oslo i 1966 ble han nummer 21 i normalbakken og nummer 22 i storbakken. Han var med i OL i 1964 og 1968, der 7.-plass i normalbakken i Seefeld i 1964 var hans beste plassering.
Kurt Elimä har blitt svensk mester fem ganger, i 1963, 1964, 1965, 1967 og 1969.
Etter at han la opp som aktiv skihopper i 1969, har han blant annet vært trener i Koskullskulle AIF. Kurt Elimä er eldre bror av skihopper Lennart Elimä.
Kaare Petersen
Kaare Reidar Petersen (født 8. desember 1911, død 7. februar 1993) var en norsk økonom.
17. mai (grunnlovsdag)
17. mai er Norges grunnlovsdag og feires som nasjonaldag; begge betegnelser brukes om dagen. Dagen er blitt feiret siden 1820-årene, og fra 1823 ble datoen i avisene omtalt som «grunnlovsdagen». Den første offisielle feiringen var i 1827. Dagen ble feiret fullt ut etter kong Karl Johans død i 1844. Det er fastsatt i lov av 26. april 1947 at 1. og 17. mai er nasjonale høytidsdager. Den samiske nasjonaldagen er 6. februar.
Kaare Petersen
Slekt
Kaare Petersen var bror av samfunnsøkonomen Erling Petersen (1906–1992). I 1940 ble han gift med Elsa Irene Petersen (født 1914). Han var far til politikeren Jan Petersen (født 1946).
17. mai (grunnlovsdag)
De øvrige representantene underskrev og beseglet Grunnloven 18. mai. 19. mai møtte Christian Frederik i Rikssalen og bekreftet at han mottok kongevalget som en gave fra folket, og han sverget å regjere i overensstemmelse med Grunnloven.
Dette innledet en kort periode for Norge som uavhengig stat, før landet etter en kortvarig krig med Sverige måtte inngå våpenhvile gjennom Mossekonvensjonen. Denne avtalen innebar at Norge godtok en personalunion med Sverige, men beholdt Grunnloven med de endringer som unionsinngåelsen gjorde nødvendige. Det medførte blant annet at ordet «uafhængigt» i § 1 i den reviderte Grunnloven av 4. november 1814 ble erstattet med ordet «selvstændigt». Innenfor unionen beholdt Norge selvstendighet og separate statlige institusjoner, bortsett fra kongen og utenrikstjenesten.
Kaare Petersen
Liv
Petersen skrev en rekke bøker og tidsskriftsartikler om økonomiske spørsmål, og leverte i mange år økonomiske oversikter i NRK.
Utmerkelser og verv
I 1944 deltok Petersen på Bretton Woods-konferansen, og fra 1948 til 1950 var han medlem av FNs økonomiske kommisjon for Europa. Han var Norges delegat på en rekke internasjonale konferanser. Fra 1951 til 1952 var han FN-utnevnt rådgiver i økonomiske saker for Libyas regjering, og i 1960 deltok han i FNs økonomiske kommisjon for Afrika. Han var styremedlem i forsikringsselskapet Gjensidige.
17. mai (grunnlovsdag)
I dag
Den norske feiringen er i dag sterkt preget av tradisjoner og markerer Norge som en selvstendig rettsstat med demokratiske rettigheter for alle. Den utstrakte bruken av bunader (og i varierende grad også andre nasjonaldrakter) gjør også 17. mai-feiringen til en markering av nasjonal enhet. Hovedarrangementene organiseres ofte av 17. mai-komiteer som oppnevnes i hver kommune.
I motsetning til enkelte utenlandske nasjonaldager feires ikke 17. mai med militærparader, men med lokale barnetog der musikkorps og skolebarn marsjerer sammen. Det er også vanlig å arrangere leker for barna på skolene etter toget, og gi dem iskrem, pølser og annet godt å spise. Den norske grunnlovsdagen kalles derfor av mange «barnas dag». Dagen er ellers en folkelig festdag med norske flagg og festkledte gamle og unge, svært mange kledd i bunad. De samles utendørs i godt eller dårlig vårvær, særlig for å se på formiddagens barnetog. 17. mai preges også av hurrarop fra marsjerende barn, lyden av rangler, leketrompeter, gassdrevne bilhorn, marsjer og korpsmusikk.
Russefeiringen har hatt en plass i 17. mai-feiringen siden tidlig i det 20. århundre, og protester mot russens «tøylesløse» feiring er nesten like gamle. I senere år er grunnlovsdagens (og -nattens) lydbilde i økende grad preget av høy musikk fra forsterkeranlegg på busser og lastebiler fulle av feststemt russ.
Barnetog
Barnetog på 17. mai er lokale parader av marsjerende musikkorps og festkledte skolebarn med håndholdte norske flagg. Slike parader eller prosesjoner arrangeres i dag i alle norske kommuner og også i enkelte norske miljøer i utlandet. Togene varierer i størrelse fra noen titalls personer i bygdene til flere titalls tusen deltakere i Oslo. Barnetoget i Oslo går blant annet forbi Det kongelige slott, hvor store deler av kongefamilien står og vinker fra slottsbalkongen. Oslotoget blir anført av Forsvarets Stabsmusikkorps. I alt 69 000 barn og voksne i tilsammen 1700 korps over hele Norge spiller 17. mai.
Marsjen følger bestemte ruter i sentrale tettsteder og er organisert slik at barna går klassevis bak sin skolefane. Mange klasser har også egne, mer hjemmelagde faner. Tidligere var deltakelse i toget obligatorisk for elever og klassestyrere i grunnskolen. Nå er deltakelse frivillig, og foreldre har delvis overtatt lærernes vaktrolle. Flere steder er også barnehager med i toget. Det samme gjelder enkelte elever fra videregående skoler, deriblant russ. Ellers deltar musikkorps, kommunestyrer, speidere, gjerne med flaggborg, og andre. Toget avsluttes ved at barn og voksne samles på en større plass der det er taler for dagen. Mange slutter seg til toget bakerst på vei til samlingsplassen. Flere steder er det også egne borgertog eller folketog der alle kan delta.
Det største 17. mai-toget i utlandet, med flere tusen deltagere hvert år, finner sted i København, hvor det organiseres av den norske Sjømannskirken.
Konflikter
Det har i flere perioder vært sterk strid rundt 17. mai-feiringen i Norge. De politiske motsetningene mellom venstrebevegelsen og de konservative satte sitt preg på feiringen fra omkring 1870. I 1872 sto konservative samfunnsstøtter i Kristiania bak en endring av borgertogets marsjrute så det omgikk Stortinget (som var dominert av Venstre og bondepolitikere) på avstand. Dette ble oppfattet som sjikanering av Stortinget og førte blant annet til en større oppvask i Det Norske Studentersamfund.
17. mai 1881, da Bjørnstjerne Bjørnson skulle innvie Wergelandsstatuen i Studenterlunden, ble striden enda sterkere, og to konservative medlemmer av innsamlingskomiteen for statuen gikk av i protest. Morgenbladet startet en massiv protest mot Bjørnson, og «det toneangivende Kristiania» boikottet folketoget. Samtidig ble det mobilisert mange tusen bønder, som under ledelse av bondehøvdingene Ole Møystad og Helge Væringsåsen reiste inn til Oslo for å delta i toget det året. Med 10 000 deltagere ble dette det største landet inntil da hadde sett. Utover i 1880-årene opprettet Venstre sitt eget tog i Kristiania, i protest mot byens konservative krefter. Etter hvert fikk toget et stadig mer politisk preg, og i Kristiania ble 17. mai i økende grad brukt som anledning for å markere protest fra den fremvoksende arbeiderbevegelsen, kvinnebevegelsen, avholdsbevegelsen og senere målfolket.
Mange andre steder i landet hadde Venstre nærmest monopol på 17. mai-feiringen. I 1890-årene ble flaggstriden det dominerende temaet, og Venstre tok i bruk det «rene» flagg (ikke det offisielle unionsflagget med «sildesalaten»). Først i årene etter unionsoppløsningen i 1905 la stridighetene seg en stund, selv om deler av arbeiderbevegelsen i mange år forholdt seg skeptiske til feiringen.
I 1940 bestemte Administrasjonsrådet at nasjonaldagensferingen ble avlyst i den tyskokkuperte delen av Norge og at dagen skulle anses som en vanlig arbeidsdag. Under Andre verdenskrig ble 17. mai-feiringen forbudt av okkupasjonsmakten, men det ble likevel gjennomført forskjellige former for markering av dagen i protest. I 1941 ble det for eksempel lagt blomster på Wergelandsstatuen hele dagen, til tross for massiv tilstedeværelse av hird og politistyrker og gjentatte arrestasjoner. Det ble også hengt blomster i Wergelandsveien på skiltene som bar veiens navn. Disse hadde hirden ikke fantasi til å gjennomskue protesten i.
Våren 2015 var trusselberedskapen i Norge hevet, hvilket innebar at uniformert politi måtte bære ladd våpen til enhver tid. Under feiringen i 2015 var derfor politiet for første gang i fredstid bevæpnet under paradene. Også dette skapte negative reaksjoner.
Musikk
Det er flere tradisjonsrike sanger som synges 17. mai, og som spilles av landets orkestre og musikkorps. Blant disse er Norges nasjonalsang fra 1864, Ja, vi elsker dette landet, og det som for mange er den uoffisielle nasjonalsang nummer to, Norge i rødt, hvitt og blått, med to vers skrevet i 1941 og sluttverset tilføyd i 1945.
Leker for barna
Etter barnetoget, ofte tidlig på ettermiddag, arrangeres det leker på de lokale skolene der barn og foresatte samles ute i vårværet. Foreldrene er som regel de ansvarlige gjennom deltakelse i de kommunale 17. mai-komiteene og FAU (Foreldrenes arbeidsutvalg ved skolene). Aktivitetene omfatter sekkeløp, potetløp, trehjulsykling, ballkast og annet. Ofte er det gratis smågevinster, for eksempel billige plastleker og reklamemateriell, til alle som deltar. Det er samtidig salg av is, pølser og kaker på skoleområdet. Det er vanlig å pynte skolegårder og anlegg med bjørkeris, faner og norske flagg.
Matskikker på nasjonaldagen
17. mai blir ofte forbundet med pølser, brus og is. Rundt omkring i landet er det etablerte skikker for hva man gjerne spiser denne dagen. Oftest samles man til middag etter de offentlige seremoniene er vel overstått, dvs at middagen nytes ganske sent på dagen. Hva man spiser, avhenger av hvor i landet man befinner seg; i nærheten av sjø og elver er laks eller ørret en slager. Men i innlandet og i fjellbygdene er det rømmegrøt og spekemat som er gjengangeren. Til fisken serveres gjerne agurksalat, rømme og nykokte poteter. Fisken serveres gjerne avkokt, dvs at den er posjert dagen i forveien og serveres kald. Grunnlovsdessert er en dessert som er i ferd med å gå i glemmeboka. Eggedosis er (var) et fast innslag på 17. mai, de voksne fikk gjerne en skvett cognac i sin.
Russ
I alt omkring 42,000 avgangselever ved videregående skoler kalles russ og kan markere det ved å gå med russeluer og følge andre tradisjoner, særlig om våren. Tradisjonelt begynte russetiden 17. mai og varte til Sankthans, men omkring 1980 ble det vanlig å begynne russetiden 1. mai og avslutte 17. mai. Mange er slitne etter festing i dagevis på forhånd og særlig kvelden før, og de tar det derfor roligere på nasjonaldagen. Likevel er dagen preget av feststemte rød- eller blåkledte russ, russerop, russebusser, russeaviser og russekort. Flere deltar også i barnetoget. Mange steder arrangeres det om ettermiddagen egne russetog, det vil si uhøytidelige parader av russ. Uker med russefeiring avsluttes gjerne etter 17. mai.
17. mai utenfor Norge
Mange nordmenn i utlandet og mennesker med norske røtter feirer Norges grunnlovsdag også der. Flere steder markeres dagen med barne- eller flaggtog om ettermiddagen eller andre større eller mindre arrangementer, ofte for den norske befolkningen i enkelte byer. Arrangørerer er særlig de norske ambassadene, sjømannskirker, studentorganisasjoner og andre norske institusjoner i utlandet.
Searching the Desert for the Blues
Searching the Desert for the Blues er et musikkalbum med Jolly Jumper & Big Moe, utgitt i 1999. Dette er duoens debutalbum.
Kantemir Balagov
Kantemir Arturovitsj Balagov (Кантеми́р Арту́рович Бала́гов; født 1991) er en russisk regissør.
Amiga 4000
Amiga 4000 var en datamaskin basert på Motorolas 680x0-prosessorer, og ble opprinnelig lansert med en 68EC030-prosessor med klokkefrekvens på 25 MHz. Senere kom også en versjon med 68040 på 25 MHz. Amiga 4000 var flaggskipet i Commodores Amiga-serie, og ble tatt ut av produksjon i 1994 etter to år på markedet.
De første utgavene av A4000 hadde prosessoren på et datterkort som kunne byttes ut. Tredjeparts-oppgraderinger med forskjellige 68040- og 68060-prosessorer var tilgjengelig. En av de mer ekstreme oppgraderingene var CyberStorm PPC fra Phase5. Denne hadde to prosessorer; en 680x0-prosessor for bakoverkompatibilitet og en PowerPC-prosessor som leverte ekstra regnekraft. Toppmodellen hadde en 68060 på 50 MHz og en PowerPC 604e på 233 MHz.
En tårnversjon, Amiga 4000T, kom også på markedet mot slutten av Amiga 4000s levetid. Denne hadde en 68040/25. En senere utgave av Escom kom med 68060/50. Amiga 4000T hadde AT-formfaktor på hovedkortet, både SCSI og IDE-kontrollere integrert, samt utbyttbare datterkort for både CPU, lyd, grafikk og I/U.
Kim Sang-do
Kim Sang-do (født 1987) er en sørkoreansk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han har ingen større internasjonale meritter, men tok blant annet en fjerdeplass under et verdenscupstevne i 2015.
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 24 i 10 meter luftrifle.
Gnaphalostetha
Gnaphalostetha er en slekt av biller som hører til gruppen oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Utseende
Små til middelsstore, blanke, brunrøde oldenborrer. Kroppsformen er forholdsvis bred. Oversiden er ikke påfallende hårete.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Midtøsten (Israel, Palestina, Jordan og Den arabiske halvøya).
Alalakh
Alalakh (hettittisk: Alalaḫ) er navnet på bystat fra oldtiden i nærheten av dagens by Antakya i elvedalen Amik i Tyrkias provins Hatay. Oldtidbyen består i dag av en omfattende jordhaug. Navnet på det arkeologiske funnstedet er Tell Atchana. Stedet ble undersøkt av den britiske arkeologen Leonard Woolley i tiden før og etter den andre verdenskrig.
Historie
Alalakh ble grunnlagt av amorittene, et semittisk folk, i løpet av den midtre bronsealderen på 2. millennium f.Kr. Det første palasset ble bygget en gang rundt 2000 f.Kr., samtidig med det tredje dynasti i Ur.
Stedets skriftlige historie kan ha begynt under navnet «Alakhtom» da leirtavler fra oldtidsbyen Mari i Mesopotamia på 1700-tallet da byen var en del av kongedømmet Yamkhad (dagens Aleppo). Et arkiv av nedtegnelser forteller at kong Sumu-epeh solgte området Alakhtom til sin svigersønn Zimri-Lim, konge av Mari, skjønt behold overherredømmet selv. Etter at Mari falt sammen i 1765 f.Kr. synes det som om Alalakh igjen kom inn under Yamhads overherredømme. Kong Abban av Aleppo skjenket det til sin bror Yarim-Lim som erstatning for byen i Irridi som han selv hadde ødelagt etter at byen hadde gjort opprør mot Yarim-Lim. Et dynasti av Yarim-Lins etterkommere har blitt funnet under overherredømmet til Aleppo, og som varte fram til 1600-tallet f.Kr. fra hvor Alalakh ble ødelagt, mest sannsynlig av den hettittiske konge Hattusili I, i det andre året av hans krigskampanjer.
Etter et mellomrom på mindre enn et århundre dukker Alalakh igjen opp i de skriftlige kildene: På denne tiden var det igjen setet for et lokalt herskerdynasti. Det meste av informasjonen om grunnleggelsen av dette dynastiet kommer fra inskripsjoner på en statue av noe som synes å være en selvbiografisk utsagn fra 1400-tallet f.Kr. gjort av dynastiets grunnlegger.
I henhold til denne inskripsjonen kan Idrimi, sønn av kongen av Yamkhad, ha flyktet fra sin by for Emar, reist til Alalakh, fått kontroll over byen, og blitt anerkjent som en vasall av Barattarna, den hurriske kongen av Mitanni. Inskripsjonen har nedtegnet Idrimis omskifting: etter at hans familie hadde blitt tvunget til å flykte til Emanr, forlot han dem og slo seg sammen med «habirufolket» i «Ammija i landet til Kaanan» hvor habirufolket anerkjente ham som «sønn av deres overherre» og «samlet seg om ham»; etter å ha levd blant disse for syv år, førte han sine habirukrigere til en suksessfullt angrep fra sjøen på Alalakh, og ble deretter dens konge.
Alalakhs sosiologisk-økonomiske historie under styret til Idrimis sønn og sønnsønn, Niqmepuh og Ilim-ilimma, er godt dokumentert på leirtavler som er utgravd fra stedet. Idrimi selv opptrer kun sjelden på de samme tavlene.
På midten av 1300-tallet f.Kr. beseiret den hettittiske Suppiluliuma I kong Tushratta av Mitanni og tok kontrollen over hva som i dag er Syria, inkludert Alalakh, som han la inn under det hettittiske rike. En samling med leirtavler som nedtegner hans overdragelser av mye av landet til Mukish (det vil si landet til Alalakh) til Ugarit etter at kongen av Ugarit hadde varslet den hettittiske kongen om et opprør fra kongedømmene Mukish, Nuhassa, og Niye. Alalakh ble antagelig ødelagt av havfolkene på 1100-tallet f.Kr. slik mange andre byer på kysten av Anatolia og i Midtøsten ble det i den prosessen som kalles bronsealderens sammenbrudd. Stedet ble aldri bosatt på nytt og gjenoppbygd, og havnet ved Al Mina overtok dens plass i løpet av jernalderen.
Arkeologi
Tell Atchana ble utgravd av den britiske arkeologen Leonard Woolley i årene 1937–1939 og i 1946–1949, og i løpet av denne tiden ble palasser, templer, private hus og befestningsmurer avdekket i 17 arkeologiske lag som strakte seg fra slutten av tidlig bronsealder (Nivå XVII, ca. 2200—2000 f.Kr. til sen bronsealder (Nivå 0, 1200-tallet f.Kr.).
Etter flere års undersøkelser hadde et arkeologisk lag fra Universitetet i Chicago sin første sesong med utgravninger i 2003, ledet av Aslihan Yener. I 2004 gjorde gruppen en kort undersøkelse for å prosessere funnene. I 2006 fikk prosjektet ny sponsor og fortsatte utgravningene ledet av Aslihan Yener, underlagt det tyrkiske ministeriet for kultur og turisme, og det tyrkiske Mustafa Kemal-universitetet i Antakya.
Utgravningene av Alalakh har frambrakt en stor mengde skriftlig materiale som krever sammenligninger med hva som er funnet i Mari og Ugarit. Rundt fem hundre leirtavler med kileskrift ble avdekket i Nivå VIII (midtre bronsealder) og Nivå IV (sen bronsealder). Statuen med Idrimi, en konge av Alalakh fra tidlig på 1400-tallet f.Kr., har inskripsjoner som har gitt en unik biografi av denne kongens ungdom, hans vekst til makt, og hans militære og andre suksesser. Den står i dag i British Museum. Akkadiske tekster fra Alalakh omfatter noen få ordlister, astrologiske varsler og besvergelser, men består hovedsakelig av lovtavler som nedtegner den herskende familiens kontroll over landområder og inntekter som fulgte fra disse, og administrative dokumenter som nedtegner flyten av varer inn og ut av palasset.
Nicolas Schallenberger
Nicolas Schallenberger (født 1989) er en tysk skytter som konkurrerer i rifleskyting. Han har ingen større internasjonale meritter, men tok blant annet en femteplass under et verdenscupstevne i 2015.
Marina Erakovic
Marina Erakovic (født 6. mars 1988) er en newzealandsk tennisspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun ble utslått i første runde i singel.
VM i fotball for kvinner 1999 kvalifisering UEFA
Den europeiske delen av kvalifiseringen til VM i fotball for kvinner 1999 ble arrangert mellom 21. august 1997 og 11. oktober 1998. Det var første gangen det ble spilt kvalifisering til VM. Tidligere hadde resultatene av EM vært avgjørende.
Inndeling
Inndelingen fulgte kvalifiseringen til EM i 1997. Dermed var de som var kvalifisert til å spille i klasse A etter den kvalifiseringen med på denne kvalifiseringen. Resten tilhørte klasse B, og måtte spille om opprykk til neste kvalifisering, til EM i 2001.
De seksten lagene i klasse A ble delt inn i fire grupper, der vinnerne gikk direkte videre til VM, mens nummer to i de fire gruppene møttes to og to til kamp om de to siste plassene. Gruppevinnerne var
Sverige,
Italia,
Norge og Danmark.
I tillegg vant
Tyskland og
Russland
sine omspill og gikk videre til VM.
Bootleggers Blues
Bootleggers Blues er et musikkalbum med Jolly Jumper & Big Moe, utgitt i 2001.
Kroatia under OL
Kroatia deltok første gang i olympiske leker som selvstendig nasjon under Vinter-OL 1992 i Albertville, og har deltatt i samtlige vinter- og sommerleker siden. Kroatiske utøvere var i perioden 1896–1912 innlemmet i enten Østerrikes eller Ungarns tropp, da Kroatia var en del av dobbeltmonarkiet Østerrike-Ungarn. I perioden 1920–1988 deltok utøvere fra Kroatia som en del av Jugoslavia.
Warmness on the Soul
Warmness on The Soul er en EP av Avenged Sevenfold, gitt ut 8. august 2001. Ble utgitt med Good Life Recordings. De lagde denne EP-en mest for å representere sin nye gitarist, Synyster Gates, så dette var den første plata han var med på. Alle sangene på denne EP-en kan bli funnet på albumet Sounding the Seventh Trumpet.
Fylkesvei 210
Fylkesvei 210 (Fv210) går mellom sentrum i Elverum og sentrum i Kongsvinger. Den går parallelt med riksvei 2, men på vestsiden av Glomma
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
2019 ble veien forlenget med den tidligere fylkesvei 505 (Hedmark) fra Eid i Våler til Elverum.
Hugo Hansen
Hugo-André Hansen (født 1. august 1967 på Vega) er norsk fotballspiller. Han ble cupmester med Bryne i 1987 og var tapende cupfinalist for Molde i 1989 og for Rosenborg i 1991. Han spilte i 2010 fremdeles aktivt for Bryne sitt tredjelag og har en periode spilt for Frøyland IL.
Hugo Hansen startet karrieren med en sesong i 3. divisjon med Stålkameratene i 1984, før han som 17-åring dro videre til toppdivisjonsklubben  i 1985, der han raskt markerte seg. Da Bryne rykket ned etter 1988-sesongen, dro han videre til.
Etter 1989-sesongen gikk en overgang for 500 000 kroner til i vasken da han ikke ble innvilget arbeidstillatelse av britiske myndigheter. I stedet ble han klar for for 100 000 kroner. Imidlertid ble hele Hansens første sesong hos Rosenborg spolert på grunn av en leddbåndsskade i venstre kne før sesongstart. Den påfølgende sesongen spilte han 24 kamper i alle turneringer for Rosenborg, før han foran 1992-sesongen valgte dra tilbake til Bryne i divisjonen under.
Han er far til fotballspillerne Cato Hansen og Hege Hansen.
A-landskamper
Kilde:
Svartfotkatt
Biologi
Svartfotkatt er Afrikas minste nålevende kattedyr. Hannene har en kroppslengde på 37–52 cm, mens hunnenes måler 35–41 cm. I tillegg kommer halen med cirka 12–20 cm. Hannene veier typisk 1,5–2,5 kg (snitt 1,93 kg), mens hunnene typisk veier 1–1,6 kg (snitt 1,3 kg). Skulderhøyden ligger på cirka 25 cm.