cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
The Traveling Wilburys Collection
Lister
Albumet debuterte på Billboard 200 30. juni 2007 som nummer 9, med et salg på 77 787 kopier. Den ble på listene i 13 uker.
Henning Sommerro
Biografi
Sommerro vokste opp på gården Sommerro på Skei i Surnadal kommune. Han ble folkeeie i 1977 da han sammen med visegruppa Vårsøg hadde suksess med viseversjonen av Hans Hyldbakks dikt «Vårsøg», på plata med samme navn.
Han fikk sine første timer i orgel og piano ved Trøndelag musikkonservatorium som 16-åring. Fra 1970 studerte han ved organistlinjen der, med eksamen i 1974. 1974-76 var han organist i Stangvik og Todalen. 1976-77 studier i orgel og komposisjon ved musikkakademiet i Basel. 1978-82 musikalsk leder ved Teatret Vårt i Molde. 1985-90 musikalsk leder ved Trøndelag Teater. 1986-88 programsekretær og musikkonsulent for NRK P2. Fra 1990 knyttet til Trøndelag musikkonservatorium, senere Institutt for musikk, NTNU der han er professor.
Sommerros karriere som utøvende musiker startet i ungdommen med bandet The Tramps, som senere skiftet navn og stil til Mad Movies, som i 1977 platedebuterte som visegruppa Vårsøg. Vårsøg ga ut tre plater. Senere har Sommerro opptrådt alene, med ulike ensembler og som akkompagnør: Erik Bye, Sigmund Groven, Nidarosdomens Guttekor, Halvdan Sivertsen, Bjørn Alterhaug, Brynjar Hoff, Dalakopa, Arve Tellefsen, John Pål Inderberg, Palle Mikkelborg, Arne Domnerus, Aly Bain, Choeur Grégorien de Paris og Trondheimsolistene.
Han har skrevet musikk til over 140 scene- og filmproduksjoner. Fra listen over disse kan nevnes filmen Kjærleikens ferjereiser (1979); Musicalen An-Magritt (1988);(nominert til Nordisk råds musikkpris 2008) filmen Landstrykere (1989); Steinvikholmen-operaen Olav Engelbrektsson 1993; Operaen Eystein av Nidaros (2003) Operaen "Querini" på Røst (2012) Partisan Requiem (2000) og gammeldansmessen Vindens hjul (1994). Ellers har han tonesatt dikt av Hans Hyldbakk og salmer av Edvard Hoem.
Kongen utnevnte i 2013 Sommerro til kommandør av St. Olavs Orden.
Nicole Appleton
Nicole Appleton (født 7. desember 1974 i Hamilton, Ontario) er en kanadisk popsangerinne.
Appleton dannet i 1993 den populære gruppen All Saints sammen med søsteren Natalie Appleton, samt Melanie Blatt og Shaznay Lewis. Dette samarbeidet varte frem til 2001, da Blatt og Lewis gikk ut av gruppen. Søstrene Appleton dannet da en duo kalt Appleton.
Styves Ark
Styves Ark er et musikkalbum utgitt av Gisle Børge Styve i 2002. Dette er hans hittil eneste plateutgivelse.
Kutlinger
Kutlinger er en stor artsrik familie av fisker med over 2000 arter. De finnes over hele verden, men har størst utbredelse i tropiske og subtropiske områder. Noen arter (ca. 100) lever i ferskvann, resten holder seg i salt- eller brakkvann.
Beskrivelse
De fleste artene er ganske små, vanligvis under 10 cm lange, men enkelte arter som Glossogobius giuris kan bli opptil 50 cm. Verdens minste fiskearter i gruppene Trimmatom og Pandaka er kutlinger. Bukfinnene er vokst sammen til en mer eller mindre godt utviklet sugeskål. Alle europeiske arter har to ryggfinner. Første ryggfinne består kun av piggstråler, mens den andre har både piggstråler og bløtstråler.
Slamkryper er en av de mest kjente kutlingartene i akvariehandelen.
Arter som finnes i Norge
Det finnes 12 arter i Norge
Jenette Goldstein
Jenette Elise Goldstein (født 4. februar 1960 i Los Angeles i California) er en amerikansk skuespillerinne som fikk sitt gjennombrudd med James Camerons Aliens (1986), i rollen som Jenette Vasquez. Til tross for at tittelen hintet om romvesener, trodde Goldstein at filmen handlet om utvandring. Hun har også spilt vampyren Diamondback i Near Dark (1987), offiser Meagan Shapiro i Dødelig våpen II (1989), Janelle Voight i Terminator 2: Judgment Day (1991), en offiser i Star Trek Generations (1994) og en irsk mor i Titanic (1997).
Goldstein ble født inn i en jødisk familie i Los Angeles i California, og vokste opp i Beverly Hills.
Skaugumformasjonen
Skaugumformasjonen er en 20 meter tykk lagpakke av leirskifer med betydelig innblanding av vulkansk materiale (vulkansk aske o.l.). Skaugumformasjonen utgjør øvre del av Askergruppa og overlagrer Tanumformasjonen.
Mecidi-ordenen
Mecidi-ordenen (tyrkisk: Nişân-ı Mecidî) var en orden som ble tildelt i Det osmanske rike. Ordenen betegnes på norsk også som Medjidie-ordenen. Den ble innstiftet 29. august 1852 av sultan Abdülmecid I. Ordenen fikk navn etter andre ledd i innstifterens navn. Den ble innstiftet for å belønne undersåtter som hadde utmerket seg i tjeneste for staten.
Mecidi-ordenen var den første osmanske orden som ble regulert ved detaljerte statutter. Det som i Europa ble kalt Halvmåneordenen, og som hadde sitt opphav i gaven sultanen ga admiral Nelson i 1798, var fra osmansk side aldri innstiftet som noen egentlig orden. Mecidi-ordenen var dermed rikets første orden etter europeisk mønster hva gjelder organisering, inndeling og standardisering av ordensinsignier, dog uten at konvensjonelle europeiske betegnelser på klassene ble fulgt. Sultanen var ordensherre.
Ordenen ble utdelt fra innstiftelsen fram til Det osmanske rikes sammenbrudd.
Inndeling
Mecidi-ordenen var inndelt i fem klasser, etter mønster av den franske Æreslegionen. Klassene var benevnt første til femte klasse. Første klasse var den fornemste. Klassene hadde begrenset antall medlemmer. Første klasse skulle ikke ha fler enn 50 medlemmer, andre klasse 150, tredje klasse 800, fjerde klasse 3000 og femte klasse 6000. Tildelinger til utlendinger kom utenom disse begrensningene.
Insignier
Ordensinsigniene for Mecidi-ordenen besto av en sol i sølv med sju trearmede odder som hadde halvmåne og stjerne mellom hver gruppe av stråler. Halvmånen og stjernen ble inkludert med eksplisitt referanse til at dette var statens merke. Midtmedaljen var smykket av sultanens navnetrekk, tughra , omgitt av en rødemaljert bord som bar årstallet for ordenens innstiftelse (1268 etter osmansk tidsregning) samt en inskripsjon som gjenspeilte de fortjenester ordenen ble gitt som belønning for: Hengivelse (hamiyyet), målrettethet (gayret), lojalitet (sadâkat). For ordenens første til fjerde klasse var midtmedaljongen gjort i gull, i sølv for femte klasse. Ordenstegnet var opphengt i ordensbåndet ved en halvmåne og stjerne. Ordensbåndet var rødt med grønne striper. Til de høyeste klassene hørte en ordensstjerne med lignende utforming.
Ordensinsigniene for Mecidi-ordenen bærer likhetstrekk fra forløperen Utmerkelsesordenen.
Tildeling
Statuttene bestemte strenge kriterier for tildeling av Mecidi-ordenen. Som hovedregel ble det krevd 20 års tjeneste for inntreden i ordenen. Videre opprykk til høyere klasse var nøye regulert. Etter to år kunne ordensinnehaver rykke opp fra femte til fjerde klasse, etter tre år fra fjerde til tredje og fra tredje til andre, og etter fire år kunne man forfremmes fra andre til første klasse. For tjeneste i krig ble tjenestetiden som krevdes halvert. Sultanen hadde likevel anledning til å gjøre unntak fra disse kravene i tilfelle særlige fortjenester for staten og nasjonen, eller for innsats for å fremme utdanning, industri, jordbruk og handel. Tildeling av Mecidi-ordenen fortsatte fram til 1922 og ordenen ble den osmanske orden som fikk størst utbredelse.
Også utlendinger ble tildelt ordenen. Dette gjaldt både diplomater og kunstnere, i årene etter Krimkrigen også fremmede lands statsoverhoder.
Norske innehavere
Også nordmenn ble belønnet med Mecidi-ordenen. En av dem var skipsmegler og generalkonsul i Istanbul Theodor Richard Reppen, som var innehaver av ordenens andre klasse. Generalkonsul Bernt Anker Bødtker var innehaver av samme klasse. Dikteren Henrik Ibsen var innehaver av ordenens tredje klasse. Andre klasse ble oberst Carl Wilhelm Carsten Due til del.
Johan Peter Trøite
Johan Peter Nilssen Trøite (født 22. mars 1880 i Hegra i Nord-Trøndelag, død 14. mars 1977) var en norsk gårdbruker og politiker (V). Han var Hegras ordfører i årene 1937–1941 og 1945 samt stortingsrepresentant for Nord-Trøndelag 1934–1935 og 1937–1945. Trøite hadde et årelangt engasjement for jordbruk, skogsdrift og kraftutbygging.
Familie og yrke
Han var sønn av gårdbruker Nils Pedersen Hegre og Randi Rollaugsdatter Bjørngård, og vokste opp på slektsgården Østre Trøite (gnr. 27), eller Trøitesand, i Hegra. Johan Peter Trøite var gift med Anna Oline (født Flå), som han hadde fem barn med. Johan Peter Trøite er farfar til SV-politiker Jostein Trøite fra Skogn. En søster av Johan Peter Trøite var gift med ordfører og stortingsmann Andreas S. Oksvold på Steinkjer.
Trøite var elev ved Ole Kristian Kuløys omreisende folkehøyskole 1895–1896 og Mære landbruksskole 1899–1901. I 1912 studerte han med stipend ved Norges landbrukshøyskole. I 1908 overtok han slektsgården, som han med tiden utvidet betydelig gjennom nydyrking og skogkjøp. Han overdro gården til eldstesønnen i 1947.
Politisk arbeid
Trøite var medlem av Hegra herredsstyre 1917–1945, medlem av formannskapet 1920–1945, varaordfører i en periode samt ordfører fra 1938, bare avbrutt av den andre verdenskrig. Han ble første gang valgt til herredsstyret ved flertallsvalg, deretter i to perioder på jordbrukerlister, fra 1925 på Venstres liste.
Trøite var vararepresentant til Stortinget for Venstre 1925–1927 og 1934–1936. Han møtte for Torgeir P. Lund våren 1931. Etter at Lund døde i mai 1934, møtte Trøite fast for statsråd Håkon Five i Stortingets finans- og tollkomité frem til mars 1935. Trøite var fast innvalgt stortingsrepresentant i perioden 1937–1945, og satt som medlem av Stortingets landbrukskomité.
I 1941 ble han avsatt som ordfører av okkupasjonsstyret og erstattet av Gunnar Børset. Trøite ble gjeninnsatt i ordførervervet ved krigens slutt den 9. mai 1945, og satt ut året. Han søkte ikke gjenvalg til herredsstyret eller Stortinget.
Aksel Hennie
Aksel Hennie (født 1975) er en norsk skuespiller kjent fra filmer som Hodejegerne, Jonny Vang, Uno og Max Manus.
Oppvekst
Han er oppvokst på Lambertseter i Oslo. I 1996 ble Aksel Hennie og kameraten Rem dømt for henholdsvis fire og ni tilfeller av tagging. Hennie malte graffiti under kunstnernavnene Mikro og Ceel. De fikk begge erstatningsdommer og betinget fengsel. Hennie ble utstøtt av miljøet som var av den oppfatning at han tystet på kameratene sine. Situasjonen dannet grunnlaget for filmen Uno som Hennie både skrev manus, regisserte og spilte hovedrollen i. Flere av personene i den tidligere kretsen rundt ham er i dag en del av det politiet betegner som gjeng- og ransmiljøet på Østlandet. Dommen mot Hennie var en av de første taggerdommene i Norge.
Han var en tid forlovet med artisten Tone Damli Aaberge. Han ble i 2019 gift med Karoline Hegbom.
Skuespillerkarriere
Hennie er utdannet ved Teaterhøgskolen. Han har medvirket i sentrale roller på scenen som blant annet Flammefjes og Lomman full av stein ved Teatret Vårt, samt Svart mjølk og Kaos er granne med Gud ved Det norske teatret. Han var også med i originalbestningen på storsuksessen TanGhost (basert på Henrik Ibsens Gengangere) hvor han spilte Oswald. Hennie har også spilt tittelrollen i William Shakespeares Hamlet på Oslo Nye Teater i 2006, og spilte høsten 2009 og våren 2010 sammen med Ane Dahl Torp og Dennis Storhøi i stykket Drapene i Aalst for POS Theatre Company.
Han har spilte sentrale roller i filmer som Jonny Vang (2003), Buddy (2003), Hawaii, Oslo (2004) og Uno fra 2004 (som han i tillegg regisserte og skrev manus til). Hovedrollen i Jonny Vang ble hans gjennombrudd. I 2008 spilte han hovedrollen i storproduksjonen Max Manus som omhandlet motstandsmannen med samme navn. Filmen ble en stor publikumssuksess i Norge. I 2011 spilte han i filmen Hodejegerne, som også ble lansert internasjonalt.
Han har også hatt sentrale roller i tv-serier som Torpedo og Nobel – fred for enhver pris.
Hennie har også vært involvert i produksjon av reklamefilm og har vunnet Gullfisken i 2007, 2008 og 2017.
I 2021 spilte han rollen som den onde løytnanten Kaptein Hole i sesong 2 av NRK-serien Førstegangstjenesten.
Copperbelt
Copperbelt er en provins i Zambia som er svært rik på mineraler. Provinsen har en rekke koppergruver rundt byene Ndola, Kitwe, Chingola, Luanshya og Mufulira. Provinsen hadde 1 972 317 innbyggere ved folketellingen i 2010.
Darryl Sly
Darryl Sly (født 3. april 1939, død 28. august 2007) var en canadisk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1960 i Squaw Valley.
Sly vant en olympisk sølvmedalje i ishockey under vinter-OL 1960 i Squaw Valley. Han var med på det canadiske ishockeylaget som kom på andreplass i turneringen bak USA. Det var ti lag som deltok, etter gruppespillet spilte de seks beste lagen en enkeltserie der alle lagene møttes en gang. Canada vant fire kamper og tapte en, 1-2 til USA. USA vant alle fem kampene i sluttspillsserien og vant serien med maksimale ti poeng foran Canada med åtte og Sovjetunionen med fem poeng.
Mikhail Jesin
Jesin var på det sovjetiske laget som tok bronsemedaljer i lagkonkurransen i junior-VM i Lake Placid i 1986. Han deltok i verdenscupen i årene 1987-1993, med 44.-plass i 1991/92 som beste sammenlagtplassering. Beste plassering sammenlagt i den tysk-østerrikske hoppuka var 37.-plass i 1992/93. Hans beste plassering i enkeltrenn var 7.-plass i skiflygingsbakken i Harrachov 19. mars 1989.
Han deltok i OL i 1988, 1992 og 1994, med 10.-plass i storbakken i Albertville (Courchevel) i 1992 som beste plassering. Han var med i VM i 1989, 1991, 1993 og 1995, med 12.-plass i storbakken i Lahtis i 1989 som beste individuelle plassering. I det samme mesterskapet var han på det sovjetiske laget som ble nummer 4 i lagkonkurransen. Han ble nummer 13 i VM i skiflyging i Vikersund i 1990.
Mikhail Jesin ble sovjetisk mester i 1989, og russisk mester i 1992, 1993, 1995 og 1996.
Martti Nieminen
Martin «Martti» Aleksander Nieminen (født 3. november 1891 i Salo, død 29. mars 1941 i Helsingfors) var en finsk bryter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen.
Nieminen vant en olympisk bronsemedalje i bryting under OL 1920 i Antwerpen. Han kom på tredjeplass i tyngste vektklassen, tungvekt over 82,5 kg, i gresk-romersk stil bak sin landsmann Adolf Lindfors og Poul Hansen fra Danmark.
47 Aglaja
47 Aglaja er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 15. september 1857 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Den er oppkalt etter den greske gratien Aglaia.
Idrettsforeningen Herkules
Idrettsforeningen Herkules (stiftet 4. mai 1920 ) er en norsk idrettsforening fra Skien i Telemark. Foreningen er nabo til Skien fritidspark. Herkules er aktiv innen friidrett, fotball, håndball, ski, skøyter, sykkel og turn. Klubben satser først og fremst på breddeidrett, men har likevel oppnådd en del gode resultater innen blant annet friidrett, håndball og skøyter. Fotball utgjør i dag ca. halvparten av all aktivitet i klubben.
Historie
Herkules IF eller «klubben utafor bruene» som det ofte blir titulert med, ble stiftet 4. mai 1920 ved siden av fabrikkbygningen til daværende Skiensfjorden Skofabrikk. Klubben var fra begynnelsen av aktive innen: ski, friidrett og fotball.
22. februar 1932 gikk Herkules sammen med fotballklubben Steady (stiftet 1908), og sammenslutningen fikk navnet Idrettsforeningen Gimsøy. I 1947 slo Gimsøy seg sammen med Klosterskogen Sportsklubb (stiftet 28. oktober 1933). Klosterskogen hadde vært medlem av Arbeidernes Idrettsforbund. Ved denne sammenslutningen ble det bestemt å ta tilbake Herkules-navnet på idrettsforeningen.
På slutten av 60-tallet skjedde den kanskje viktigste hendelsen i Herkules' historie, da forretningsmannen Bernt Johannessen kjøpte baneanleggene på Gimsøy (der Herkules Stormarked ligger i dag) for 1,3 mill. kroner. Salget ga grunnlaget for storsatsing på et nytt anlegg. Anlegget ligger ved siden av Skien fritidspark.
Ulike grupper i Herkules IF
Friidrett: 90 medlemmer
Fotball: 411 medlemmer
Håndball: 148 medlemmer
Skøyter: 51 medlemmer
Turn: 151 medlemmer
Oldermannslaget: 60 medlemmer
Herkules fotball
Herkules fotball utgjør majoriteten av aktiviteten i Herkules IF med sine over 400 medlemmer. Herkules fotball arrangerer i tillegg Herkules Cup to ganger hvert år og I 2017 deltok 150 aldersbestemte lag i turneringen, både på sommer- og høstcupen. Herkules fotball A-lag for menn spiller i 4. divisjon avdeling Telemark. Eirik Furu og Sondre Fjelldalen ble ansatt som nye trenere for 2018-sesongen og tar dermed over etter Christoffer Riis. Herkules fotball har lag helt fra de yngste aldersbestemte lagene på 6 år og opp til a-lag for herrer. På jentesiden har klubben flere aldersbestemte lag i tillegg til et damelag.
Ungdomsavdelingen i Herkules har alltid tatt grovt for seg av kretsmesterskap. I 2009 vant juniorlaget Interkrets og kom til 3. runde i cupen, der de ble slått ut av Odd Grenland på resultatet 2-3.
Fotballgruppa etablerte i 2005/2006 en ny oppvarmet kunstgressbane, som ble rehabilitert med nytt dekke i 2017. Forøvrig disponerer gruppa i tillegg tre gressbaner. Dette gjør det mulig å arrangere større cuper for bedrifter og foreninger.
Herkules håndball: Storhetstiden
Under ledelse av blant andre entreprenør Hallgeir Skogen og trener Leif Gautestad hadde Herkules håndball sin storhetstid på 90-tallet. Klubben rykket raskt oppover i divisjonene og spilte flere år i eliteserien. I en periode var Herklues håndball Telemarks beste håndballklubb etter å ha levert bedre resultater enn både Kragerø, Urædd og Skiens ballklubb.
Herkules friidrett
Herkules fikk ny friidrettsstadion på 90-tallet.
100-metersløper Thomas Wiborg er den som har oppnådd best resultater og er Herkules IF sin største profil. Han er for tiden (2015) blant den beste i landet med en personlig beste på 10,51. Han ble også nr 2 i landet innendørs på 60m med tiden 6.90 etter Jaysuma Saidy Ndure i 2010. Han har også deltatt på flere internasjonale stevner hvor han bla vant B-heatet på 200m under Bislett Diamond League i 2011. Han er også kjent for sin ekstreme spenst, bla 10.40 i tresteg uten tilløp(Norsk rekord 2015) og 3,53 i lengde uten tilløp(2014)
I 2015 løp han utrolig sterke 6.77 og løp dermed under EM kravet.
Herkules friidrett er også kjent for løpene de har arrangert sammen med Gjerpen. Det meste kjente av løpene er Nyttårsløpet (het tidligere Nyttårstrimmen) som arrangeres på ettermiddagen nyttårsaften hvert år. Interessen for løpet har falt de siste årene, men på det meste hadde løpet over 2000 deltakere. Nyttårsløpet mellom de to byene i Grenland var en gang et av de største trimløpene i landet med flere tusen deltakere. Da joggebølgen sluknet, tørket antallet inn til noen få hundre. I 1994 ble det satt rekord med 2500 påmeldte. Løpet er 9,3 kilometer langt og går fra Porsgrunn sentrum (rådhusplassen) til Skien sentrum (handelstorget). Traseen starter den ved Rådhusplassen i Porsgrunn. Deretter går løypa forbi Bratsberg brygge, over Porsgrunns-brua, til høyre ved PP-senteret, gamleveien forbi Pors stadion, ut i rundkjøringen ved Kiwi og deretter strake veien til Skien. Ved Union blir løperne ledet under brua og til målgang ved Handelstorget. Løpet i 2007 var løp nummer 32 arrangert.
Vinnere av Nyttårsløpet: (År, Vinner, klubb, tid)
Nyttårsløpet 2002 ble først arrangert 11. januar 2003. 381 løpere stilte til start med start og mål på grusbanen ved Gjerpens klubbhus. Løypa var på kun 6950 meter.
Antall deltakere i Nyttårsløpet:
Herkules skøyter
Herkules skøyteklubb har blitt regnet som en av landets ledende, og med kunstisbanen i Skien fritidspark rett ved siden av, har klubben opp igjennom tidene rekruttert skøyteløpere som har prestert helt i Norgestoppen. Tove Jacobsen ble Norgesmester i 1962, og Yngvar Karlsen deltok under Vinter-OL 1952 i Oslo.
Herkules skøyteklubb har alltid gjort det bra blant juniorer Her er en liste over de personene fra Herkules som er inne blant «Norges topp 100 juniorer gjennom tidene» (per 15. april 2008):
Kilde: Norges Skøyteforbund liste
Proffsaken
Herkules skøyteklubb ble mye omtalt i den såkalte «Proffsaken». Den endte med at Herkules skøyteklubb ble truet med boikott og utestengelse. Klubben fikk store avisoppslag i nasjonal presse som følge av dette.
Gullmerket
Følgende personer har fått Herkules' Gullmerke:
Cascata delle Marmore
Cascata delle Marmore (Marmorfallene) er en kunstig foss som romerne lagde i Italia. Den har et totalt fall på 165 meter, som den høyeste menneskelagde fossen i verden. Fossen har tre fall, der det øverste er det høyeste på 83 meter.
Fossen ligger 7,7 km fra Terni, i regionen Umbria.
Fossen er en del av elva Velino etter at elva har forlatt innsjøen Piediluco nær Marmore. Den stuper ned i dalen til elva Nera og vannstrømmen ble skrudd av og på etter et fast skjema. Synet av vannet som stuper utenfor kanten er en turistattraksjon.
Historie
Velino renner igjennom et høyland som ligger rundt byen Rieti. I antikken skapte elva et våtmarksområde som førte til sykdom i området (antakelig malaria). For å bli kvitt dette problemet i Rieti gav den romerske konsulen Manlius Curius Dentatus i 271 f.Kr. ordre om å omdirigere vannet over klippene ved Marmore og ned i elva Nera nedenfor. Løsningen førte imidlertid til et problem siden Nera i våte perioder flommet over og truet byen Terni. Dette medførte en konflikt mellom de to byene som til slutt kom opp i Senatet i år 54 f.Kr. uten at de kom fram til noen løsning.
Mangel på vedlikehold av kanalen førte til at vannføringen i kanalen minket og til slutt dukket våtmarksområdet opp igjen. I 1422 ga Pave Gregor XII derfor ordre om å bygge en ny kanal for å gjenopprette vannstrømmen. I 1545 ga Pave Paul III ordre om å bygge nok en ny kanal. Planen var å utvide den forrige kanalen for å regulere vannføringen. 50 år senere, i 1598, sto kanalen ferdig. Igjen førte dette til flom i Neradalen nedanfor. I 1787 ga Pave Pius VI ordre om å at det skulle gjøres arbeid på sprangene nedenfor fossen, og slik fikk fallene utseendet de har i dag. Dette løste også de verste flomproblemene.
Fossen i dag
Størsteparten av tida brukes vannet over fossen til produksjon av vannkraft, så vannføringa i fossen er som regel veldig lav. Piedilucosjøen over fossen ble brukt som reservat for vannkraftverket Galleto som ble bygd i 1929. For å tilfredsstille turistene ble vannet «skrudd på» til visse tider på døgnet. Normalt skjer dette fra mellom kl. 12 og 13 til mellom kl. 16 og 17, med utvidede åpningstider om sommeren.
Heinz Linge
Han meldte seg inn i NSDAP og SS i 1932.
Linge var kammertjener i Wolfsschanze i Rastenburg i Østpreussen, og i Førerbunkeren i Berlin i de siste ukene av Hitlers liv, og var også Førerens personlige ordonnans. Linge bragte meldinger til Hitler og ledsaget folk som Hitler sendte bud etter.
Linge var en av de mange soldater, tjenere, sekretærer og offiserer som flyttet ned i Førerbunkeren i 1945. Han var et øyenvitne til Hitlers siste dager. Han ble deretter arrestert av Den røde armé.
Han ble løslatt fra sovjetisk fangenskap i 1955 og døde i Hamburg i Vest-Tyskland i 1980.
Marcus Paus
Marcus Nicolay Paus (født 14. oktober 1979 i Oslo) er en norsk komponist. Som klassisk samtidskomponist har han markert seg som representant for en nyorientering mot tradisjon, tonalitet og melodikk. Han er en av de mest spilte nålevende norske og nordiske komponister og hans arbeid er blitt godt mottatt internasjonalt.
Hans verk omfatter kammermusikk, korverker, soloverker, konserter, orkesterverker, operaer, symfonier og kirkemusikk, samt verker for teater, film og fjernsyn. Selv om Paus ofte er tonal og melodisk fokusert bruker han et bredt spekter av både tradisjonelle og modernistiske teknikker, og flere av hans arbeider er påvirket av folkemusikk og ikke-vestlig kunstmusikk. Paus har omtalt seg selv som «melodiker» og «anarkotradisjonalist», og har markert seg som tilhenger av mangfold i musikken. Frances Borowsky beskriver ham som en «allsidig og svært kommunikativ samtidskomponist» med en «sterk forståelse for den funksjonelle bruken av tradisjonelle harmonier og former, kombinert med sitt unike idiosynkratiske samtidsekspressive formspråk». Han har også blitt beskrevet som «lyrisk modernist» eller som en postmoderne komponist.
Han har satt musikk til diktere som Dorothy Parker, W.B. Yeats, Oscar Wilde, Siegfried Sassoon, Richard Wilbur, William Shakespeare, Christina Rossetti, Emily Dickinson og Anne Frank, og nordmennene André Bjerke, Jens Bjørneboe, Arne Garborg, Knut Hamsun, Johan Falkberget, Harald Sverdrup og faren Ole Paus. Paus er en av få aktive norske operakomponister, og har skrevet flere operaer for barn i samarbeid med Ole Paus. Han samarbeider med punk- og rapmusikeren Kim Morten Mohn om podcasten Paus og Castle blir kloke på musikklivet.
Bakgrunn
Marcus Paus er sønn av visesangeren Ole Paus og den tidligere popstjernen Anne-Karine Strøm som ble kjent som barnestjerne i 1960-årene og som senere representerte Norge tre ganger i Eurovision Song Contest. Han tilhører «skiensgrenen» av slekten Paus og er barnebarn av general Ole Paus og oldebarn av godseier, fabrikkeier og generalkonsul i Wien Thorleif Paus og Ella Stein som hadde østerriksk-jødisk bakgrunn. Paus-slekten hadde siden begynnelsen av 1600-tallet tilhørt «embetsaristokratiet» av prester og jurister som styrte Øvre Telemark; hans familiegren etablerte seg mot slutten av 1700-tallet som byborgere og skipsredere i Skien og mot slutten av 1800-tallet som stålgrosserere og fabrikkeiere som eide mye av industrien ved Akerselva i Christiania. Hans tippoldefar, stålgrosserer Ole Paus, var fetter til Henrik Ibsen.
I 2019 ble han gift med komponisten og sangeren Tirill Mohn, tidligere medlem av progrockbandet White Willow og tippoldebarn av Oda Krohg og Christian Krohg; Mohn og Paus er i slekt ettersom begge er etterkommere av Norges første regjeringsadvokat Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne den eldre.
Utdannelse og karriere
Da han gikk på musikklinjen på videregående skole i midten av 1990-årene hadde Marcus Paus komponisten Trygve Madsen som lærer, og han har fremhevet Madsens betydning for ham som komponist. Som tenåring var Paus også aktiv som prog-rock-gitarist, spilte i flere band og ble omtalt i Guinness rekordbok som verdens raskeste gitarist. Han var to somre elev i gitarteknikk ved Musicians Institute i Hollywood i midten av 1990-årene. Han ble senere omtalt som «den siste gitarhelt, med kappe og det hele».
Musikalsk stil
Paus har markert seg som representant for en nyorientering mot tradisjon, tonalitet og melodikk. Paus har uttalt at «melodi bærer og utstråler personlighet med like mye klarhet og sinnsbevegelse som harmoni og rytme kombinert». Selv om hans musikk ofte er tonal og melodisk fokusert, benytter Paus seg av et register som spenner fra tradisjonelle til mer modernistiske teknikker, herunder aleatorikk og serielle prosedyrer. Paus' harmonikk er gjerne kompleks, og kombinerer utradisjonelle strukturer som clustre og symmetriske former med tersbaserte harmonier.
Flere av Paus' verker er påvirket av folkemusikk og ikke-vestlig klassisk musikk, blant dem Lasuliansko Horo (2004) for fiolin og klaver (bulgarsk folkemusikk), fløyteconcertinoen A Portrait of Zhou (2012) (kinesisk musikk), og Fanitull fra Two Lyrical Pieces (2007) for strykeorkester (norsk folkemusikk). Som tenåring var Marcus Paus aktiv som prog-rock-gitarist, og denne erfaringen speiles i noe av Paus' mest energiske musikk, som Scherzo II fra hans Cellosonate (2009) og tredjesatsen, Mosh, fra hans Three Movements for Solo Cello. Paus er også inspirert av filmmusikk, og har beskrevet John Williams som et viktig forbilde, særlig i integrasjonen av dissonans- og avantgardeteknikker i en større tonal ramme. Paus er også inspirert av Ravel og Sjostakovitsj. Paus har skrevet flere operaer i samarbeid med sin far Ole Paus og har tonesatt dikt av André Bjerke og Jens Bjørneboe, som begge var faren Ole Paus' venner og mentorer. Som ung komponist i 2007 beskrev Paus seg som en «kulturkonservativ ikke-modernist» og han ble tidlig i sin karriere til dels assosiert med retningen retrogardisme; Egil Baumann skrev i 2013 at Paus står «fram som en komponist som har vendt mange av modernismens teknikker ryggen. Han har orientert seg henimot tonalitet, profilerte melodier og en klar musikantisk schwung». I et intervju i 2013 nyanserte Paus sitt syn på modernismen og sa at han ikke er motstander av modernismen, men tilhenger av mangfold i musikalske uttrykk, og at også modernismen har verdifulle bidrag. Over tid har Paus nærmet seg modernistiske uttrykk i noe større grad, samtidig som han har bevart en tonalitet i bunnen og en interesse for tradisjon; det kulturkonservative tidsskriftet Sivilisasjonen beskrev ham f.eks. i 2020 som en komponist med «modernistiske tendenser». Musikkritiker i NRK Trond Erikson skrev i 2015 at «om det i det hele tatt er noe som kan defineres som en lyrisk modernist, så kan det kanskje passe på Marcus Paus» og at «Marcus Paus har vist at å skape noe nytt, spennende og vakkert ikke var forbeholdt de gamle mestere». I 2020 beskrev Paus seg som «anarkotradisjonalist» og sa at han som ung komponist følte at han måtte gjøre opprør mot fordommer mot tradisjonelle musikalske verdier innen kunstmusikk. Han har sagt at det musikalske klimaet er mer generøst og tolerant i 2010- og 2020-årene, og at han ikke lenger er opptatt av å opponere mot modernismen. Guy Rickards har også omtalt Paus i Gramophone som «en vellykket postmoderne komponist».
Paus har beskrevet seg som musikalsk dramatiker som forsøker å formidle noe menneskelig. Han tenker på sin egen musikk som melodisk og direkte; selv om den ofte er tonal er den ikke alltid tradisjonell, og hans musikk kan være mer dissonant enn det kan synes som ved første øyekast; «han ønsker at musikken hans skal snakke på forskjellige nivåer og at det skal være et nivå av smerte og sinnsbevegelse under melodien».
Paus har sagt at «ord er min lidenskap. Hvis jeg ikke var komponist ville jeg trolig forsøkt å bli dikter eller forfatter. Kanskje min far, med sin kjærlighet til forholdet mellom ord og musikk, har noe med det å gjøre. [...] Å tonesette dikt er en trang. [...] Jeg tenker på musikk som subtekst og symbolisme.» Marcus Paus er medlem av Riksmålsforbundet og har beskrevet riksmålet som sitt «språklige hjem»; i et intervju i Aftenposten i 2002 knyttet han sitt språksyn til sitt musikksyn og uttalte at «formsikkerhet er svært viktig, både når det gjelder språk og musikk». I sin politiske orientering har Paus beskrevet seg som liberal eller venstreorientert i de fleste spørsmål, med en viss anarkistisk og antiautoritær orientering.
Frances Borowsky skrev i 2019 at Paus har etablert seg som en «produktiv, allsidig og svært kommunikativ samtidskomponist» med en «sterk forståelse for den funksjonelle bruken av tradisjonelle harmonier og former, kombinert med sitt unike idiosynkratiske samtidsekspressive formspråk». Danny Riley skrev i 2017 at Paus er en sentral norsk komponist og at hans verk kan ses som en reaksjon mot eldre samtidskomponister, men at han ikke er rent konservativ. Professor i musikkhistorie Edward Green skrev i 2020 at Paus' musikk er «forankret i tradisjon og gjennomsyret av samvittighetsfullt håndverk, og likevel lidenskapelig, overraskende, original, dypt lyrisk og inderlig humanistisk i sin sosiale og politiske orientering»; ifølge Green er Paus «sin generasjons ledende norske komponist». Musikkhistoriker Ola Nordal har omtalt Paus som allestedsnærværende i norsk klassisk samtidsmusikk.
Arbeider
Paus har tonesatt en rekke diktere på norsk og engelsk, blant andre Dorothy Parker, W.B. Yeats, Oscar Wilde, Siegfried Sassoon, Richard Wilbur, William Shakespeare, Christina Rossetti, Emily Dickinson og Anne Frank, og nordmennene André Bjerke, Jens Bjørneboe, Arne Garborg, Knut Hamsun, Johan Falkberget, Harald Sverdrup og Ole Paus.
Marcus Paus har samarbeidet med en rekke norske solister, som fiolinistene Henning Kraggerud og Arve Tellefsen, saksofonist Rolf-Erik Nystrøm og sangerne Tora Augestad og Julie Kleive. Han samarbeider også mye med pianisten Joachim Kwetzinsky.
Paus er også kjent for sitt samarbeid med andre kunstnere, og særlig med maleren Christopher Rådlund og poet og visesanger Ole Paus. Andre samarbeidspartnere har vært filmregissør Sara Johnsen, danser, koreograf og FRIKAR-grunnlegger Hallgrim Hansegård og skuespiller Minken Fosheim.
Alle av Paus hittil fire strykekvartetter er tematisert etter malere (nr.1 og 4 over bilder av Edvard Munch, nr. 2 over et bilde av Halfdan Egedius, og nr. 3 over bilder av Christopher Rådlund).
Paus' korverk The Stolen Child (2009), etter dikt av William Butler Yeats og utgitt på Ensemble 96s Grammynominerte album Kind (2L, 2010), var et av hans tidlige kritikerroste verk internasjonalt. Stephen Eddins skrev at verket er «overdådig lyrisk og magisk vilt, og [...] fanger vakkert det forlokkende mysteriet og faren og melankolien» i Yeats' dikt. Kirk McElhearn skrev at verket «presenterer en lydverden som er overveldende og rørende».
Paus' The Beauty That Still Remains, basert på Anne Franks dagbok, ble skrevet til Det norske jentekor på oppdrag fra regjeringen i forbindelse med den offisielle 70-årsmarkeringen av andre verdenskrigs slutt i 2015. Det ble utgitt på platen med samme navn av 2L i 2020, sammen med Maja Ratkjes avantgardistiske verk Asylos. Verket fikk en svært god mottakelse fra musikkritikere i Norge og utlandet. Det henter tittel fra et sitat av Frank: «Jeg tenker ikke på all elendigheten, men på all den skjønnheten som fortsatt er igjen». Guy Rickards skrev i Gramophone at «følelsen i det sitatet, fokuset på det positive i en svært farlig tid, er den søylen Marcus Paus' usedvanlig vakre kantate er bygd rundt. Innkapslet i den siste av de elleve satsene, Epilogue, er nettopp disse ordene lagt inn i en melodisk strøm som er fengende og hjerteskjærende på samme tid».
Paus' paukekonsert, skrevet til 250-årsjubileet for Bergen filharmoniske orkester i 2015, utløste en estetisk og idémessig debatt om samtidsmusikkens utforming og fremtid i musikktidsskriftet Ballade med en lang rekke artikler av norske komponister; verket ble samme år utgitt på albumet OPUS 250.
Paus' Hate Songs for Mezzo-Soprano and Orchestra (2014), etter dikt av Dorothy Parker, ble i 2018 utgitt på Tora Augestad og Oslo-Filharmoniens album Portraying Passion: Works By Weill/Paus/Ives med verk av Paus, Kurt Weill og Charles Ives. Professor i musikkvitenskap Ralph P. Locke skrev at Paus' Hate Songs var «et av de mest engasjerende verkene» de siste årene; «syklusen uttrykker Parkers yndlingstema: hvor forferdelige mennesker er, særlig de mannlige eksemplarene av arten». Locke fremhevet Augestads innspilling av verket som et av de «beste opera- og vokalmusikkverkene» fra 2018/2019. Augestad vant Spellemannprisen for utgivelsen. Albumet ble også kåret til månedens album av tidsskriftet Opernwelt, der redaktør Albrecht Thiemann kalte Paus' Hate Songs «et fengslende orkestrert, åndssprutende verk» og «et kupp som gir en enorm lytteglede».
Paus' verk for barn omfatter barneoperaene Heksene (2008), etter Roald Dahl, og Askeladden – Påls versjon (2011), begge skrevet sammen med Ole Paus, sistnevnte på oppdrag fra Den norske opera og ballett. Barneoperaen Frøbarna (Children of Ginko) hadde première i Shanghai i 2020 som del av prosjektet Ibsen International med støtte fra Utenriksdepartementet. Verket er inspirert av Svalbard globale frøhvelv og tar sikte på å fremme økologisk bevissthet og «vise frem naturens kraft og feire barns mot».
Marcus Paus har også skrevet kirkemusikk, som Missa Concertante (2008) og Requiem (2014), sistnevnte skrevet sammen med Ole Paus. Paus' O Magnum Mysterium (2007) er et av hans internasjonalt mest spilte verk og ble utgitt på Zurich Chamber Singers' album O Nata Lux (Berlin Classics, 2020); musikkritiker Jan Brachmann skrev i Frankfurter Allgemeine Zeitung at Paus' O Magnum Mysterium oversetter «det harmoniske språket fra lydspor for mystiske thrillere til from andakt, nærmest etter parolen: 'Du, jul, er som en film av David Lynch, men med lykkelig slutt og uten døde'».
I 2018 utgav Julie Kleive og Joachim Kwetzinsky albumet En hellig, alminnelig lek med sanger av Marcus Paus til dikt av André Bjerke. I 2020 samarbeidet Paus igjen med Kleive og Kwetzinsky om albumet Dypt i forledelsen med sanger til tekster av Jens Bjørneboe. Musikkritiker Maren Ørstavik beskrev sistnevnte verk som «en helstøpt, moderne sangsyklus» med «sans for sangbare melodier, klassiske former og tradisjonell instrumentering»; Ørstavik skrev at «det er spennende å høre de to platene mot hverandre. De viser at Paus, på tross av de konvensjonelle virkemidlene, ikke er en sjablongkomponist». Faren Ole Paus utgav i 1976 platen Våpenløs – Jens Bjørneboe leser egne dikt, spilt inn få dager før Bjørneboes død.
I 2019 hadde konserten «Paus møter Cohen» premiere, med nyskrevne sanger av Marcus Paus og Ole Paus, fremført av Tora Augestad og NyNorsk Messingkvintett.
Paus' filmmusikk omfatter musikken til Sara Johnsens Upperdog, som mottok Amandaprisen for beste norske kinofilm i 2010, og André Øvredals Torden. Paus ble nominert til Amandaprisen for beste filmmusikk og til Nordic Film Music Days – HARPA Award i 2021 for musikken til sistnevnte. HARPA-juryen beskrev filmmusikken til Torden som «et imponerende modent orkesterverk som føles både introvert og ekstrovert på samme tid, og som maler sitt fantastiske lerret i brede, impresjonistiske strøk». Jonathan Broxton skrev at verket «vil trolig huskes som gjennombruddet for et enestående 'nytt' talent, for hvis dette er representativt for hans arbeid vil han bli massivt innflytelsesrik i løpet av kort tid».
I 2020 skrev Paus også et satirisk verk med musikk til «dikt» av Donald Trump, innspilt av Tora Augestad, Good Vibes in Bad Times; Paus sa at «mer enn å bare være en satire over Trump (som det selvfølgelig er), har disse tekstene et humaniserende perspektiv, som åpner døren for medfølelse der virkeligheten ellers gir lite rom for det».
I 2020 ble Marcus Paus' verk Ingenting forsvinner, med tekster av Ole Paus, urfremført av NyNorsk Messingkvintett og solist Tora Augestad; Paus beskrev verket som «like deler gravskrift, bekjennelse, bønn og trussel.» Høsten 2021 ble gitarkonserten Decameron og fiolinkonserten Voyage urfremført av Arktisk Filharmoni med solistene Petter Richter og Miriam Helms Ålien. Høsten 2021 ble også tubakonserten Tuba Mirum urfremført av solist August Schieldrop og Oslo-Filharmonien.
Dobbeltplaten Cabin Fever: Pandemic Works (Sheva Contemporary, 2022) inneholder nye verk skrevet under koronapandemien, fremført av Arktisk Filharmoni ledet av Henning Kraggerud, Øystein Stensheim, Stefan Ibsen Zlatanos, Tora Røstvik, Bjarne Magnus Jensen, Ole Christian Haagenrud, Anders Kregnes Hansen, Miriam Helms Ålien og Petter Richter. Blant verkene er Voyage og Decameron. Platen Requiem/Trisyn/Læreren som ikke ble (2022) inneholder Requiem av Marcus og Ole Paus, Trisyn av Marcus Paus/Cornelius Jakhelln og Læreren som ikke ble av Marcus Paus/Olav Anton Thommessen.
I 2022 fikk Paus i oppdrag av Forsvaret å skrive det som ble beskrevet som et «musikalsk storverk [om] Krigskorset – og historiene bak», som skal være «identitetsbyggende og samlende». Ifølge Forsvaret skal verket illustrere «følelser bak Krigskorsets mange historier, hedre dem som har mottatt anerkjennelsen og kanskje inspirere andre til innsats for Norge».
Paus har uttrykt interesse for å skrive en opera basert på Ibsens Peer Gynt.
Andre aktiviteter
Fra 2021 har Paus samarbeidet med sin svoger, punk- og rapmusikeren og musikkprodusenten Kim Morten Mohn, om podcasten Paus og Castle blir kloke på musikklivet. I 2021 bidro Paus med en elgitarsolo på singelen «Mamman og Pappans Anthem» av den elektroniske trioen detdusa; det var Paus' første offentlige opptreden som utøver siden 1990-årene.
Arnold Selnes
Selnes var oppfinner i hele sitt liv. Da han vant gullmedalje på en oppfinnermesse i Monaco i 1959 for et livbåtror som var lett å feste på båten i uvær, fikk han audiens hos fyrst Rainier og Grace av Monaco. Han møtte også skipsreder Aristoteles Onassis.
Selnes vokste opp på et småbruk ved Selnes i Fevåg. Han stod for fler enn to tusen oppfinnelser, deriblant en human musefelle der musen ikke drepes, men kastes ut av vinduet ved hjelp av en katapult. Han tok patent på mange av oppfinnelsene.
I 2007 var han en av deltakerne i TVNorge-serien Norges herligste.
Inuitter
Inuitter er urbefolkning som lever på Grønland, i Alaska (USA) og Canada. Ordet «inuit» er grønlandsk og betyr «menneskene»; entallsformen er inuk.
Tradisjonelt var inuittene et nomadefolk som levde av jakt og fiske. Noen holder fast på tradisjonene, men bruker likevel moderne hjelpemidler som snøscootere og skytevåpen.
Jakt, mat og framkomstmidler
Inuittene var jegere og fiskere og utviklet gode fangstmetoder som fungerte svært godt. De levde av reinjakt og pattedyr som levde i havet: hvaler, hvalross, seler og torsk. Noen ganger ble fangsten isbjørner, moskusfe, fugler eller andre dyr. Det fantes ikke mange spiselig planter eller røtter, noe som sier seg selv med all snøen, men det hendte at sjøgress ble brukt som tilbehør til maten. Kajakken (qajaq) var til stor hjelp ved jakt av sjødyr. Det var en enmannsbåt som var dekket med selskinn og var lett å styre, selv når den tippet over, og fløt veldig godt. Inuittene lagde også større, åpne båter av skinn og bein som ble kalt umiaq, den var til for å transportere mennesker, varer og hunder.
Sjødyr kunne også bli jaktet på land. Inuittene hadde studert isbjørnen som jaktet ved å lage hull i isen og ventet på at seler og hvalrosser kom opp for å trekke luft.
Materiell kultur
Elfenben fra hvalross var et veldig viktig materiale til å lage kniver, og inuittene som bodde i nærheten av en skog brukte også tre som materiale. Når de skulle sy klær og sko, ble det lagd nåler av bein etter dyr og tråden ble lagd av andre deler av dyret.
Klærne var lagd av skinn fra enten hvalross og sel eller rein. Mange av plaggene brukte hårlaget til å lage luftrom som isolerte ekstra mot kulde. Denne virkningen kunne økes ved å ha to plagg med hårsiden mot hverandre. Skinn fra rein felt på ettersomrene var best skikket til klær. Reinskinnene ble skrapt på kjøttsiden, deretter tørket og så garvet ved å tygge eller banke skinnsiden myk. Selskinn er godt egnet til fottøy. Fottøyet var ofte flere lag skinn og gikk opp til knehasene. Buksenes lengde gikk ned til og med kneet. Reinsanorakken ble kantet med skinn av enten bjørn, jerv eller ulv alt etter som hvilket av disse som var tilgjengelig. Klærne var romslige og varme.
Mytologi
Inuittenes mytologi tolker inuittenes liv i relasjon til havet, kulden, dyrene, samfunnet og skjebnemakter. De sentrale overnaturlige maktene er Månemannen og Havkvinnen, som kontrollerer kaoskreftene havet og været, og som også kontrollerte fruktbarhet og jaktlykke. Det er også en sjamanistisk religionsform, styrt av angakkoqen. Sangfesten er en sentral kultisk samværsform.
Atle Færøy
Atle Magnus Færøy (født 19. januar 1932 på Færøyna i Solund, død 28. desember 2018) var en norsk bildekunstner.
Han ble utdannet ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i Oslo. Færøy debuterte i 1964 ved Statens Kunstutstilling og hadde i ettertid en rekke offentlige utsmykningsoppdrag, bl.a. ved Fredriksten festning (vegg, 1985) og Kristiansund sykehus (vegg, 1987). Han var innkjøpt både av Nasjonalgalleriet og Riksgalleriet.
Færøy var medlem av Norske Billedkunstnere og Norske Grafikere. Han bodde og hadde galleri i Aureosen i Fræna sammen med bildekunstneren Anne-Brit Krag.
Tekstbehandling
Tekstbehandling (engelsk: word processing) er en samlende betegnelse for å redigere tekst for fremstilling overfor et publikum eller mottaker. Vanligvis refererer det til tekstbehandlingsprogrammer, det vil si programvare som har som mål å gjøre det enkelt å skrive inn, endre, formatere, korrekturlese og flytte innhold i tekster. Tekstbehandlingsprogram har gjerne støtte for å markere ord som ikke forekommer i en ordliste ("ordrettefunksjon") for å gjøre det lett å fjerne feilstavinger, og enkelte programmer kontrollerer grammatikk i teksten basert på regelsett.
Verdens første tekstbehandlingsprogram var Wang 1200, som ble skapt i 1971, men var ikke tilgjengelig på markedet før 1972.
Tekstbehandlingsprogrammer er vanligvis basert på at teksten lagres som filer på brukerens datamaskin. Vanlige filformat for tekstbehandling er .odt, .doc/.docx, .rft. Fra (særlig 2010-tallet) er det blitt vanlig at tekstbehandlingsdokumentene lagres i nettjeneste, noe som muliggjør at flere kan samarbeide i skrivingen av samme tekst samtidig (såkalt samskriving).
Det er vanlig å skille mellom begrepene tekstbehandling og tekstredigering, hvor sistnevnte er redigering av ren tekst uten formatering.
Siden 1990-tallet har Microsoft Word vært markedsledende tekstbehandlingprogram.
Mauro Santambrogio
Mauro Santambrogio (født 7. oktober 1984 i Erba) er en italiensk profesjonell syklist, som sykler for det profesjonelle sykkellaget Vini Fantini Selle Italia.
Karriere
Mauro Santambrogio begynte sin proffkarriere i 2004 hos det italienske sykkellaget Team L.P.R.-Piacenza. Året etter vant det sveitsiske endagsrittet Giro del Lago Maggiore. I 2006 skiftet Santambrogio til det italienske ProTour-laget Lampre.
Etter å ha utgått i Giro d'Italia 2008 etter 10. etappe, fullførte han i samme år med Vuelta a España sitt første treukersritt. Han oppnådde riktignok kun en samlet 121.-plass, men fikk en viss oppmerksomhet gjennom en 6.-plass i massespurten på avslutningsetappen.
Generalisert angstlidelse
Generalisert angstlidelse (GAD) er en angstlidelse som er preget av overdreven, ukontrollerbar og ofte irrasjonell bekymring om dagligdagse ting. Denne bekymringen står ikke i et fornuftig samsvar med selve kilden til bekymring. Den overdrevne bekymringen forstyrrer ofte evnen til å fungere i dagliglivet.
Ŕ
Ŕ eller ŕ (R med akutt aksent) anses ikke for å være en egen bokstav; det vil si at den ikke opptrer i noe språks alfabet, den er bare en annen utgave av r. Visse sør-slaviske språk, deriblant slovakisk har stavelsesbærende r, på slovakisk, kan denne opptre i to former: kort og lang. Kort stavelsesbærende r skrives «r», mens en lang stavelsesbærende r skrives «ŕ». (Med lydskrift skrives en stavelsesbærende r som /r̩/).