cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Södertälje kanal
Historie
Tidlig på 1900-tallet var kanalen imidlertid blitt alt for smal og kronglete for moderne fartøy, og mellom 1917 og 1924 ble kanalen gravd om på en i hovedsak ny strekning gjennom Södertäljeåsen, og den ble utstyrt med en ny sluse, som fortsatt er i bruk. Södertälje nya kanal ble innviet 17. november 1924 av Gustaf V, med prinsessene Ingeborg, Martha og prinsene Wilhelm og Eugen samt cirka 600 innbudte gjester til stede. På 1970-tallet ble det gjennomført ytterligere bredd- og mudringsarbeider i kanalen.
Det finnes planer om utvidelse og opprusting av kanalen, som en del av det såkalte Mälarprojektet, og i 2013 ble Sjöfartsverket og Södertälje kommune enige om vilkårene for prosjektet. Byggestart vil tidligst bli i 2014 og det beregnes en byggetid på tre år
Jernbanebrua
I forbindelse med byggingen av kanalen ble det også bygget en dobbeltsporet jernbanebru over kanalen. Brua ble åpnet for trafikk 1. oktober 1921, og var utstyrt med en klaff som veide 610 tonn. Lengden var 142,8 meter, klaffespennet var 33 meter og den frie åpningen over kanalen 24 meter. Den totale vekten var 770 tonn. Konstruktør og leverandør var ''AB Lindholmen-Motala, avd. Motala verkstad''.
Trafikk
Kanalen er tungt trafikkert, som den eneste forbindelsen mellom Mälaren og havet som kan ta skip. De viktigste havnene i Mälaren er Västerås og Köping, som er helt avhengige av Södertälje kanal for transport av industrigods. Store mengder oljeprodukter transporteres også gjennom kanalen på tankbåter, i hovedsak til et depot i Västerås.
Kanalen kan ta skip på opptil 124 meters lengde, 18 meters bredde og 6,5 meters dypgående (6,8 meter hvis bredden er under 17 meter). Med spesiell tillatelse kan imidlertid skip på opptil 135 meters lengde og 19 meters bredde passere. Største seilingshøyde i slusen er 42 meter, men en kraftlinje over kanalen lengre opp begrenser dette til 35 meter i praksis.
Hvert år passerer ca. 3 000 lastefartøy, 9 000 fritidsbåter og et mindre antall passasjerbåter gjennom slusen. Rundt 4 millioner tonn gods fraktes årlig opp til havnene i Mälaren og rundt 1 million tonn gods i motsatt retning.
Karplanter
Karplanter (Tracheophyta) er betegnelsen for alle planter som har ledningsvev, det vil si alle landplanter unntatt mosene. Karplantene er en svært suksessrik plantegruppe med anslagsvis 276 000 arter kjent i 2004 – nesten 90 % av alle landplanter. Et botanisk standardverk (flora) vil normalt omtale karplantene – lave urter, middelsstore busker, palmer og forvedete trær – men utelate slike grønne planter som moser og grønnalger.
Utfra formeringsmåten kan man dele karplantene inn i to grupper, karsporeplanter og frøplanter, men bare frøplantene er en naturlig gruppe. Karsporeplantene er svært forskjelligartede, f.eks er bregnene nærmere beslektet med blomsterplanter enn med karspore-gruppen kråkefotplanter.
Karplantene har utviklet seg over 350–500 millioner år, og er dermed langt eldre enn pattedyrene og like gamle som de eldste gjenlevende insektene. Den vitenskapelige gruppering av karplantene er vanskelig og omstridt, og endres stadig. De siste 200 årene har sett et titalls ulike måter å gruppere dem etter egenskaper og innbyrdes slektskap. I tillegg er fortsatt mange grupper og arter dårlig kartlagt og forstått, og det totale antallet arter er ukjent.
Karplantene er svært suksessrike, de har kolonisert hele jordkloden unntatt Antarktis. Størst suksess har de enfrøbladete gress-artene hatt, og de har enorm økonomisk verdi. Gressarter i gressfamiliaen Poaceae – som ris, hvete, bygg, mais og hirse – har mettet store deler av jordens befolkning de siste 10 000 årene.
Egenskaper
Hos karplantene er det vanligvis mulig å skille mellom rot, stengel og blad. Som navnet antyder, har karplanter ledningsvev (kar), med et ytre silvev (floem) som frakter næringsstoffer, sukkerarter og sevje, og et indre vedvev (xylem) som frakter vann og mineraler. Karfunksjonen er imidlertid en egenskap som er eldre enn karplantenes siste felles stamart – også søstergruppen av bladmoser har sil- og vedvev.
Vann er uunnværlig for karplantene, de kan ha lite eller stort (sukkulent) vanninnhold i stamme og blader. Plantenes transpirasjon (fordamping) av vann fra bladene bidrar sammen med røttenes osmose (vannopptak) til å drive vann gjennom planten. Det kreves nesten ingen energi til å frakte vannet oppover stammen, siden hydrogenbinding mellom vannmolekylene sørger for at det sist fordampede molekylet straks trekker neste molekyl oppover via elektronbindingen. Men fordampingen representerer en fare for uttørking, og derfor har en mengde arter et fettlag på bladene som reduserer vanntapet.
I formeringen er karsporeplanter (bregner, kråkefotplanter og noen mindre grupper) spore-dannende med to synlige generasjoner av planten. Motsatt er frøplanter (bartrær, blomstrende tofrøbladinger og gressaktige enfrøbladinger) frø-dannende, hvor den ene generasjonen gjennomleves inne i frøet, og planten bare har én synlig generasjon. Noen planter er ettårige, hvor hvert individ dør om høsten og frøspredningen danner en ny populasjon hver vår, mens andre er flerårige «stauder» som overvintrer og spirer i årevis. Staudene vokser enten fram på ny av rotsystemet om våren, eller de står helårig som eviggrønne eller løvfellende planter.
Utbredelse og arter
Karplantene er etablert på alle kontinenter og i alle slags klimasoner helt opp til 6–7 000 moh. Mens det er om lag 275 000 arter av karplanter i verden, kjenner man til ca. 12 000 arter i Europa og 2 880 arter i Norge. Artsrikdommen avtar mot polene i sør og nord, og er størst i tropene. Eksempelvis har Montenegro i Sør-Europa med bare 13 800 km² areal, flere arter enn Norge har på 30 ganger større areal, mens eksempelvis Estland i Nord-Europa bare har 1 440 arter på sine 45 200 km². Og kommer man helt opp i den arktiske floraen, har Island bare 485 arter av karplanter på 103 000 km². Svalbard ligger enda lengre mot nord og har enda færre arter, kun 165-170 arter av karplanter på 61 022 km², og av disse er hele 50 arter truet.
Artstallet for de ulike gruppene av grønne planter er slik:
Karplantenes fylogeni
De viktigste delingene som førte til spore- og frøbærende karplanter skjedde i devon, for drøye 400 millioner år siden. Bregner og andre karsporeplanter var spesielt tallrike i karbontiden for drøye 300 millioner år siden, mens dagens utpregede blomsterplanter utviklet seg senere.
Karplantenes taksonomi
Taksogrupperingen av karplantene har som mål å skape system i den store mengden grupper og arter, uavhengig av den tidsmessige utvikling av gruppene. Den botaniske systematikken er et kompromiss mellom mange hensyn, hvor gruppene som settes opp aldri blir perfekte utfra noen enkeltkriterier, f.eks slektskap. Noen grupper har helt klart separate egenskaper, som f.eks enfrøbladete planter kontra tofrøbladete. Videre kan en klade – en gruppe arter med felles stamfar – avgrenses innen fylogenien, men splittes ofte opp i ulike grupper for å gi håndterlige, mindre grupper i taksonomien. Det skjer raske endringer i taksonomien har, og selv om DNA-analyse bidrar til opprydding har taksonomien en blandet status i forskerkretser. Den fungerer likevel som et felles ståsted og er fortsatt det enerådende grunnlaget for skriftlgie floraer og felthåndbøker.
The Angiosperm Phylogeny Group opererer i APG II-systemet (2003) med 83 ordener og 461 familier av karplanter. Dette avløser det eldre APG-I (1998–2003) og Cronquist-systemet (1981–98). Prosjektet Plant Systematics ved University of Maryland og Cornell University har identifisert 6 550 tidligere og nåværende grupper av karplanter i bruk over slekts-nivået, i tillegg til tusenvis av slekter. Bare om lag 10 % av de 6 550 historiske gruppenavnene er i bruk i dag, et tegn på omfattende flytting og redefinering av grupper gjennom de siste to århundrene.
Taksonomien opererer i stigende hierarki. Definisjonen av art (species), er allment akseptert, og slekt (genus) er en relativt håndterbar gruppe. Derimot skjer det oftere endringer i grupperingen av familie (family) og orden (order), for ikke å si underklasse (subclass) og klasse (class). På høyere nivå (underdivisjon, divisjon, fylum) blir sammenhengene langt mer usikre – som når man opererer med store grupper som «bregneplanter» eller Rosidae. Det faktiske slektskap mellom artene blir gradvis mer usikkert når gruppene gjøres mer omfattende.
De karsporeplantene som nedenfor er merket med «(usikker taksonomi)», har usikker gruppetilhørighet. Bregneplantenes taksonomi bygger her på Smith et. al. (2006).
For de 5 klassene og 155 familiene som er vanlige i Norden, merkes utbredelsen med landkode i fet skrift med basis i det norske standardverket (2005) og det nyeste nordiske standardverket (2007).
Landkodene for nordisk utbredelse er: d Danmark. f Finland. i Island. n Norge. sv Svalbard. s Sverige.
Västra Bunnerstöten
Västra Bunnerstöten er et fjell nordøst for Sylene, i Åre kommune i Jämtland.
Palaeosetidae
Palaeosetidae er en liten familia av små sommerfugler som hører til overfamilien rotetere (Hepialoidea). Av de sju kjente artene lever én i Colombia, de andre er funnet i Sørøst-Asia fra Assam og østover til Australia. Som hos andre medlemmer av Hepialoidea har de voksne insektene tilbakedannede munndeler og tar ikke næring til seg. Lite er kjent om biologien deres, men arten Ogygiodes caliginosa, som lever på Taiwan, danner svermer om ettermiddagen, der 10 – 20 hanner svermer sammen. Slike svermer er vanlige blant annet mellom fluer og mygg, men ganske sjeldne blant sommerfugler.
Sigurd Sandmo
Sigurd Sverdrup Sandmo (født 1971) er en norsk museums- og kulturleder. Han har siden 2021 vært direktør for KORO - kunst i offentlige rom.
Fra 2019 til 2021 var Sandmo sjef for De kongelige samlinger ved Det kongelige hoff. Sandmo var fra 2013 til 2019 direktør for Komponisthjemmene ved KODE Kunstmuseer og komponisthjem. I samme periode var han direktør for The International Edvard Grieg Piano Competition.
Sandmo har hatt flere styreverv ved norske kulturinstitusjoner, blant annet i Preus Museum og Universitetsmuseet i Bergen. Han var medlem av Norsk kulturråd for perioden 2018-2021, der han ledet Fagutvalg for kulturvern.
Sandmo er Cand. philol. fra Universitetet i Bergen. Sigurd Sverdrup Sandmo er sønn av økonom Agnar Sandmo og bror til historikeren Erling Sandmo.
Scheldeprijs 2023
Scheldeprijs 2023 var et endags sykkelritt i Belgia og Nederland. Rittet var for mannlige, profesjonelle syklister, og var en del av UCI ProSeries 2023.
Rittet ble vunnet av Jasper Philipsen.
Tahar Tamsamani
Tahar Tamsamani (født 10. september 1980) er en marokkansk amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen lettvekt. Tamsamani fikk sin olympiske debut da han representerte Marokko under Sommer-OL 2000, der han tok bronsen. Han representerte også Marokko under Sommer-OL 2004 og Marokko under Sommer-OL 2008, der han i begge konkurransene ble slått ut i første runde. Han er også Afrikamester fra 2003.
Kane County (Illinois)
Kane County er et fylke i den amerikanske delstaten Illinois. Administrasjonssenteret ligger i Geneva.
2 Operational Conversion Unit RAAF
No. 2 Operational Conversion Unit RAAF (forkortet: No. 2 OCU) er Royal Australian Air Forces treningsavdeling ved RAAF Base Williamtown i New South Wales. Hovedoppgaven til enheten er å trene jagerpiloter til å fly F/A-18 Hornet. Nye RAAF piloter kommer til avdelingen etter å ha hatt grunnleggene jetflyutsjekk ved 76 Squadron. Etter fullført jagerutdanning blir pilotene overført til RAAFs operative jagerskvadroner 3 Squadron, 75 Squadron og 77 Squadron.
Avdelingen ble først opprettet under andre verdenskrig og ble lagt ned i mars 1947. Avdelingen ble gjennopprettet i mars 1952 for å gi utsjekk på Commonwealth CA-27 Sabre og siden da har de trent samtlige australske jagerpiloter. Den er organisert under No. 81 Wing.
Kvastfinnefisker
Kvastfinnefiskene er en gruppe kjøttfinnefisker som er nærmere beslektet med lungefiskene og de landlevende virveldyrene enn med andre fisker. I tidligere tider var kvastfinnefiskene en stor og artsrik gruppe, men i dag finnes det bare to arter, som begge lever på dypt vann og regnes som levende fossiler.
De er kjennetegnet ved muskuløse, kvastformede finner. Bryst- og bukfinnene begynner med kun én finnestråle ved skulder- respektive bekkenbeltet (mens det er mange finnestråler hos de strålefinnede fiskene). Denne finnestrålen er homolog med menneskets overarms- og lårbein.
Helt siden 1800-tallet har man hatt kjennskap til kvastfinnefiskene, men kun fra fossilfunn. Ut ifra disse visste man at kvastfinnefisker var en artsrik gruppe mellom devon og kritt, dvs. for mellom 360 og 60 millioner år siden. Men arten har røtter fra så mye som 410 millioner år siden. Etter det, trodde man, hadde gruppen dødd ut. Derfor var det en stor sensasjon da man oppdaget et levende eksemplar, blåfisken. Denne omtales av den grunn som et levende fossil.
Blåfisken
Blåfisken (Latimeria chalumnae) lever nær havbunnen ved Komorene. Lokale fiskere har lenge kjent til arten som en sjelden bifangst. Men for vitenskapen ble den først kjent da et eksemplar ble fanget utenfor Sør-Afrikas østkyst i 1938 og oppdaget av en zoolog på det lokale fiskemarkedet. Den ble raskt identifisert som en kvastfinnefisk og ble beskrevet i 1939 som Latimeria chalumnae. (Navnet henviser til oppdageren, Marjorie Courtenay-Latimer, og elven Chalumna, som munner i nærheten av fangststedet.)
Latimeria menadoensis
I 1998 ble det oppdaget et nytt eksemplar ved den indonesiske øya Sulawesi. Denne ligner meget på blåfisken i både kroppsbygning og levevis. Likevel ble den i 1999 beskrevet som en ny art, Latimeria menadoensis, fordi den avviker i noen små trekk (f.eks. er den brun) og fordi havstrømningene i Det indiske hav ikke gjør det sannsynlig at det fins kontakt mellom populasjonene ved Komorene og Indonesia. Genetiske analyser har vist at artene har skilt lag for mellom to og fem millioner år siden.
John Bonnar
John Bonnar (født 11. januar 1924 i West Calder, død 14. januar 2004 i Glasgow) var en skotsk fotballspiller. Bonnar, som var keeper, er mest kjent for sin periode som spiller for Celtic.
Bonnar gikk fra Arbroath til Celtic 9. august 1948, og spilte første kamp for Celtic 6. november samme år, da laget slo Clyde 4-0. Bonnar holdt buret rent i 49 av de 180 kampene han spilte for Celtic.
Vegard Venli
Vegard Førland Venli (født 7. oktober 1986) er norsk journalist som mottok Den store journalistprisen i 2016 og 2022, samt SKUP-prisen i 2022. Han er gitarist og låtskriver, blant annet med bakgrunn fra norskrock-bandet Begjær og dansebandet Pegasus fra 2006 til 2008.
Han arbeider fra mai 2021 som journalist i Aftenposten, tidligere i NRK og Dagbladet, er medlem av Pressens offentlighetsutvalg siden 2007, og har holdt en rekke foredrag om bruk av offentlighetsloven som journalistisk arbeidsverktøy.
Aphalanthus
Aphalanthus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae). Slekten omfatter bare én kjent art.
Utseende
En nokså stor, kraftig, mørkbrun trebukk. Oversiden er noe knudrete. Antennene er omtrent så lange som kroppen. Dekkvingene har markerte "skuldre" og er jevnt tilsmalnede bakover fra disse.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Dancer
Dancer er en elektrisk buss-modell som er laget i Klaipėda i Litauen av det litauiske selskapet Vėjo projektai. Bussene er sertifisert i EU og kan derfor brukes i alle EU-landene. Per mai 2020 er to Dancer-busser i drift som del av det offentlige transportnettverket i Klaipėda sentrum. Danser bussene er letteste av alle elbussene i markedet. De er produsert av resirkulert PET palast.
Lovers’ Post Office
Lovers' Post Office er en amerikansk stumfilm fra 1914 regissert av Fatty Arbuckle.
Saint Martin (Guernsey)
Saint Martin (guernésiais og fransk: Saint Martin; historisk: Saint-Martin-de-la-Bellouse) er et av ti parishes (distrikter) på kanaløya Guernsey. Det ligger på den sørøstlige delen av øya. Postkoden for gateadressene i Saint Martin begynner med GY4.
Det gamle tilnavnet på guernésiais på folk fra Saint Martin er dravans.
Geografi
Saint Martin er lokalisert i den sørøstlige enden av Guernsey. Det grenser mot Forest i sørvest, mot Saint Andrew i nordvest, og Saint Peter Port i nordøst. Saint Martin har også en meget liten tilknytning i vest. Det er en eksklave som ikke er sammenhengende med resten av prestegjeldet. Saint Martin i seg selv er inndelt i fire kantoner, disse er Canton des Hamelins, Canton de Hatenez, Canton de Bon Port og Canton de Fermain.
Saint Martin er det nest høyeste distriktet på Guernsey, kun overgått av Forest. De høyeste områdene er sentralt i området, men synker gradvis nedover mot dets grenser og mot kysten som preget av bratte klipper. Jerbourg Point er det mest sørlige punktet på øya og ligger i Saint Martin.
Saint Martin er et av de mest kostbare prestegjeldene på øya for å skaffe seg eiendom. Et gjennomsnittlig hus med fire soverom koster bortimot £615 000.
Det lokale fotballaget er Saint Martins AC.
Historie
Ved sognekirken Saint Martin's Church står en neolittisk statue og menhir (stående stein) ved porten av kirken, og er Guernseys mest berømte oldtidsmonument: La Gran'mère du Chimquière, «Kirkegårdens bestemor». Den rundt 4 000 år gamle statuen er antatt til å skaffe god lykke og fruktbarhet til nygifte par som legger en blomsterkrans rundt statuens nakke, og fungerer som regel som ekstra bryllupsgjest på fotografier etter byrllupet.
Steinalderfiguren er antatt å ha bli hogd ut i to adskilte tider; første gang rundt 2500 f.Kr. og deretter på nytt under den gallo-romersk perioden rundt 100 f.Kr.–100 e.Kr. Den sto antagelig opprinnelig nærmere kirken og vendt mot øst. I dag står den klart utenfor kirkens område. I henhold til Guernseys forfatter Marie De Garis (1910–2010) i hennes Folklore of Guernsey (1975) har statuen vært respektert med ærbødighet som en hellig stein. I 1860 krevde kirkevergen den ødelagt som «enslydende med avgudsdyrkelse» og steinen ble slått i to deler, men folket i sognet protesterte så iherdig at den ble satt sammen med sement og plassert tilbake.
Sognekirken Saint Martin's Church, eller dens fulle navn Church of St. Martin de la Bellouse, er datert tilbake til 1048 da hertug Vilhelm av Normandie bevilget den som en sognekirke til det franske klosteret St. Martin de Marmoutier i nærheten av Tours (slik han også gjorde med sognekirken i Saint Andrew. Kirken står på stedet av en neolittisk gravhelligdom nedenfor to kilder. Den nåværende kirkebygningen av stein er datert til 1225 og erstattet da den eldste kirkebygningen gjort i tømmer. Ytterligere en midtgang ble bygd på i nord i løpet av 1300-tallet og doblet kirkens størrelse.
Valget av den hellige Martin av Tours (315–397) som skytshelgen var opplagt da han var grunnlegger av klosteret Marmoutier og dessuten biskop av Tours. I kirkens tidligste år ble sognets utbytte betalt til Marmoutiers. I 1415 konfiskerte kong Henrik V av England utbyttet, skjønt kirken forble underlagt det franske bispedømmet Coutances, og først i 1568 ble Kanaløyene overført til Winchester bispedømme i England. En rundt 500 år tradisjon ble endret i 2015 da Kanaløyene overført til Canterbury erkebispedømme.
Sausmarez Manor er et historisk herskapshus i Saint Martin som har navn etter adelsfamilien de Sausmarez på Guernsey, første gang omtalt i 1115. William De Saumareis ble født på Jersey under kong Rikard Løvehjertes styre og skaffet seg et føydalt len av Edvard III i 1331 i Sankt Martin på Guernsey. Av det eldste herskapshuset er det kun levninger igjen av. Grovt, men solid normannisk steinverk danner fundamentet av et uthus på nordøstsiden av hovedbygningene og er datert tilbake til midten av 1200-tallet. Herskapshuset har i århundrenes løp gjennomgått mange ombygninger og arkitektoniske stilretninger.
I dag er stedet et besøkssenter med ulike aktiviteter, hovedsakelig en subtropisk hageanlegg med mange sjeldne planter og tilknytning er også en skulpturpark med et av de største anlegg i Storbritannia. Det er også en kafé, en minigolf og butikksenter.
Strender
Kysten består av klipper, men også mange bukter med strender. Listet fra sørvest til nordøst:
I 1883 tilbrakte den franske maleren Pierre-Auguste Renoir (1841–1919) sommeren på Guernsey hvor han ble tiltrukket av øyas varierte landskap med strender, klipper og bukter. I løpet av en måned malte han rundt femten malerier, ingen store, og de fleste av disse var fra bukten og stranden Moulin Huet i Saint Martin, i kort avstand fra sin bolig. Disse maleriene ble senere emne for et sett med frimerker som ble utstedt av myndighetene på Guernsey i 1983.
Morten Kolstad
Morten Kolstad (født 6. mai 1941 i Trondheim) er en norsk filmregissør.
Etter 23 år i NRK som fotograf og programsekretær, jobbet Kolstad som frilanser fra 1988. Han laget da mange mindre filmer for Statens informasjonstjeneste. Av dem er Fjellvettreglene med Severin Suveren (spilt inn i 1989, vist på NRK) den mest sette, mens han vant fem ulike priser for «Den multidimensjonale kompleksitet» for Vegdirektoratet. Han hadde regi på tre episoder av TV-serien Taxi (1969) der faren Henki Kolstad spilte hovedrollen, og krimseriene Solospill (1977) og Saken Ruth Vang (1981) med etterforskerne Helmer og Sigurdson, alle serier vist på NRK.
Kolstad debuterte som spillefilmregissør med filmen Piratene (1983). Han fortsatte med Noe helt annet (1985) med Trond Kirkvaag, Knut Lystad og Lars Mjøen, og ungdomsfilmene De blå ulvene (1993) som var basert på bøkene om Pelle og Proffen av Ingvar Ambjørnsen og Villhesten (1994).
Han hadde også regi på NRK-krimserien Thygesen 1996 og noen episoder av komiserien Bot og bedring (1996) for TV 2. I 1997 laget han «Kon Tiki over tidens hav», til flåteferdens 50-årsjubileum. Samme år var han med å starte Den norske filmskolen på Lillehammer, der han var leder for regilinjen.
I 2014 laget han «Thor Heyerdahl, legenden og mannen», et hundreårsjubileum, for NRK og SebraFilm A/S.
Morten Kolstad har vunnet Sølvklumpen i 1983 for Piratene, og en pris i Lübeck for samme film. Amandanominert for De blå ulvene.
Hamza Kramou
Hamza Kramou (født 3. februar 1988) er en algeriske amatørbokser, som konkurrerer i vektklassen lettvekt. Serdambas har ingen større internasjonale resultater, og fikk sin olympiske debut da han representerte Algerie under Sommer-OL 2008. Her ble han slått ut i første runde av Yordenis Ugás fra Cuba i vektklassen lettvekt. Han har også en bronse fra junior-VM i 2006 som gikk i Agadir.
Euvira
Utseende
Små (gjerne rundt 2 millimeter), mørke kortvinger, kroppen litt flat. Artene ligner hverandre mye, men kan skilles på formen på noen tenner ved bakkanten av det bakerste ryggleddet. Antennene er jevntykke (uten kølle mot spissen), leddene er tydelig bredere enn lange, med utstående børster.
Levevis
I alle fall noen av artene finnes under barken på døde trær. I motsetning til de aller fleste andre kortvinger, som er rovdyr, lever både larver og voksne av hyfer og sporer av ulike sopper.
Rás 2 (Færøyene)
Rás 2 (, Kanal 2) er en radiokanal på Færøyene. Rás 2 startet sine sendinger i 1999, like etter at Atlantic Radio ble lagt ned, som et alternativ til statseide Útvarp Føroya. Rás 2 sender fra syv om morgenen til midnatt, hele uken. Sendeflaten består av færøysk og utenlandsk musikk, nyheter, debatt, idrett og kultur.
Rás 2 drives fra 2007 av selskapet Miðlavarpið, som har 12 ansatte og også driver musikkanalen VoxPop. Miðlavarpið inngår i samme mediehus som avisene Sosialurin og Vikublaðið, og holder til i Vágsbotnur i Tórshavn.
Fenotypisk plastisitet
Fenotypisk plastisitet er evnen en organisme (genotype) har til å utvikle ulike fenotyper som en tilpasning til omgivelsene. Begrepet ble opprinnelig brukt om morfologiske trekk, men brukes nå om alle typer fenotypiske tilpasninger inkludert endringer i adferd.
Fenomenet er best kjent hos planter. Ulike vekstformer hos einer er et eksempel. Dersom den vokser på en fjelltopp, eller et annet sted med mye vind, har den en krypende vekst. På steder med lite vind er derimot veksten opprett og eineren får en søyleform.
Centrocerum
Centrocerum er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Cerambycinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Frank Kabui
Kabui er utdannet jurist i Papua Ny-Guinea. Han var riksadvokat fra 1980 til 1994. I 1998 ble han høyesterettsdommer, et embete han hadde til han ble pensjonert i 2006. Kabui ble i 2009 valgt til generalguvernør etter en avstemning i parlamentet.
Centrocerum
Utseende
Middelsstore, slanke, lyst brunlige trebukker med gule flekker på dekkvingene. Antennenene er omtrent så lange som kroppen. Pronotum har rundede sider uten tenner på sidene. Dekkvingene er nesten jevnbrede, blanke, og ender i en liten tann.
Fenotypisk plastisitet
Hos sosiale insekter, som maur og bier, er det ingen genetisk forskjell mellom arbeidere og dronninger. Hos honningbien er det kostholdet som avgjør hvilken fenotype de ulike individene tilhører. Maurdronningen bruker feromoner for å hindre at nye dronninger utvikler seg.
Centrocerum
Levevis
Larvene lever i død ved, mest av løvtrær.
Utbredelse
Slekten er utbredt i det sørlige Sør-Amerika (Bolivia, det sørlige Brasil, Paraguay, Argentina).
Frank Kabui
I 2009 ble Kabui forfremmet fra kommandør til storkorsridder av Sankt Mikaels og Sankt Georgs orden. Han ble dermed opphøyet i ridderstanden og fikk rett til å føre tiltaleformen sir foran sitt navn. Kabui er også offiser av Den britiske imperieordenen.
Fenotypisk plastisitet
Hos mange fisker er kjønn en fenotypisk egenskap, og bestemmes altså ikke genetisk. Blåstål lever i stimer med én hann og flere hunner. Hvis hannen dør eller forsvinner, skifter en av hunnene kjønn og overtar posisjonen til den gamle hannen.
Epigenetiske mekanismer er viktige for å gjøre fenotypisk plastisitet mulig. Påvirkning fra omgivelsene fører til at gener blir aktivert eller deaktivert så organismen blir bedre tilpasset miljøet.
Surzjyk
Surzjyk (ukrainsk: суржик, betyr opprinnelig mel eller brød av hvete og rug), kalles den blandingsform av ukrainsk og russisk som tales av en stor del av dagens ukrainske befolkning.
Vanliggvis benyttes russiske ord med ukrainsk grammatikk og uttale.
Blandingsformen har vokst frem ved langvarig påvirkning fra russisk språk og kultur, og diskrimineringen (tildels undertrykkelsen) av det ukrainske språk under russisk og sovjetisk styre. Ukraina har også hatt en stor innflytting av russisktalende, særlig i sovjettiden da russisk var det offisielle språk og ble brukt av offentlige myndigheter og på høyere utdanningsinstitusjoner.
Ukrainsk har tidvis vært forbudet i skoler og i trykt form.
Noen eksempler
(surzjyk – russisk – norsk)
здєлав (jedelav) – сделал (sdelal) – har gjort
получав (polutsjav) – получал (polutsjal) – hadde fått
отдав (otdav) – отдал (otdal) – gav
первий (pervyj) – первая (pervaja) – første
вторий (vtoryj) – вторая (vtoraja)– andre
саме важне (same vazjne) – самое важное (samoje vazjnoje) – den viktigste
город (horod) – город (gorod) – by
Maxillopoda
Maxillopoda er en gruppe av krepsdyr med mer enn 18.000 arter. De mest artsrike undergruppene er rankeføttingene og hoppekrepsene. Flere av artene er representert i norske farvann, både Barentshavet, Norskehavet og Nordsjøen. Mange av artene ble oppdaget av den norske marinbiologen Georg Ossian Sars.
Hodet er sammensatt av opptil fem segmenter, thorax opptil seks segmenter og bakkroppen opptil fire segmenter, samt en telson.
Morfologi
Maxillopodenes viktigste kjennetegn er:
Taksonomi
Taksonomien til Maximillopoda er komplisert og under har vært revisjon ettersom ny innsikt vinnes. Det er generelt omstridt å fin-inndele organismer taksonomisk. Innenfor større systematiske verker blir krepsdyr klassifisert som en klasse på linje med klasse insekter, og de forskjellige undergruppene gitt status som ordner. Mange krepsdyrforskere vil derimot gjerne ha krepsdyrene som en egen rekke eller underrekke. En vanlig oppdeling anerkjenner Maxllopoda som en av seks ulike klasser av krepsdyr, der forøvrig storkrepser (Malacostraca) er den mest artsrike gruppen - etterfulgt av Maxillopoda. En moderne oppdatering av systematikken gis av Martin og Davis, som følgende oversikt følger ned til nivået orden, mens lavere nivåer i enkelte tilfeller følger Catalogue of Life:
Rico
Rico kan vise til flere ting:
Dirce Reis
Dirce Reis er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Blair Hilton
Blair Hilton (født 28. august 1989) er en newzealandsk landhockeyspiller. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han endte på niendeplass med det newzealandske landslaget.
Liv Gulbrandsen
Liv Tora Gulbrandsen (født 15. februar 1974) er en barnebokforfatter, litteraturformidler, organisasjonsarbeider, politiker og programleder fra Oslo med bakgrunn fra scene, radio og TV.
Bakgrunn og arbeid
Liv Gulbrandsen er datter av politikerne Jorun Gulbrandsen (født 1948) og Tron Øgrim (1947–2007) og har to søstre. Hun er barnebarn av fysikeren og vitenskapsformidleren Otto Øgrim (1913–2006).
Kristine Nøstmo
Kristine Nøstmo (født 8. juni 1993) er en norsk tidligere fotballspiller fra Malvik i Trøndelag. Hun var keeper for toppserielaget Rosenborg, tildigere Trondheims-Ørn, hvor hun spilte fra 2012 til 2021. I debutsesongen i Toppserien skåret hun 1 mål mot Vålerenga. Hun har vært innom aldersbestemte landslag for Norge og debuterte også for A-landslaget i 2017.
Nøstmo er kjent for å være god med ballen i beina. Noe av årsaken til dette er nok at hun var utespiller helt fram til hun var 18 år. Under sitt besøk i den trønderske breddefotball-podkasten "Ball i hatt" i juni 2019 kunne hun avsløre at hun begynte som keeper etter å ha fått et gnagsår på trening for sin tidligere klubb Malvik.
Nøstmo ble rangert som nummer 341 på listen over de tusen beste idrettsutøverne i Trøndelag i avisa Nidaros sin kåring i 2022.
Liv Gulbrandsen
Bakgrunn og arbeid
Som sceneartist har Liv Gulbrandsen laget humoristiske gjenfortellinger av kjente bøker som den erotiske trilogien Fifty Shades, Karl Ove Knausgårds seksbindsverk Min kamp og Jo Nesbøs krimbøker om Harry Hole. I forbindelse med Bokdagen i 2019 mottok hun Den Norske Forleggerforenings «Gullegget» for sin innsats som engasjert fornyer av litteraturformidling. I 2022 framfører hun Hold kjeft, det er Ibsen! på Nationaltheatret.
Politikk
Liv Gulbrandsen satt i bystyret i Oslo for Rød Valgallianse (RV) fra 2003 til 2007. På RVs landsmøte i 2006 ble hun valgt til nestleder i partiet. Hun var med ved opprettelsen av partiet Rødt året etter.
Mirabellabukta
Mirabellabukta, også kjent som Mirabellobukta (gresk: Κόλπος Μιραμπέλλου, Kólpos Mirambéllou), er ei bukt beliggende nord for prefekturet Lasithi på Kreta, som er den største greske øya og den femte største øya i Middelhavet. Turistbyen Agios Nikolaos ligger i bukta.
Den antikke bygdeborgen ved Lato tilbyr panoramisk utsikt over bukta. Bygdeborgen ble bygget for å holde utkikk etter invaderende styrker.
Millioner (barnebok)
Millioner (engelsk: Millions) er ei barnebok fra  av den britiske forfatteren Frank Cottrell Boyce. Boka ble tildelt Carnegie Medal in Literature da den utkom. Den skildrer brødrene Damien og Anthonys som finner en bag med pundsedler, og som forsøker å bruke opp alle pengene på den korte tiden før Pund, ifølge historien, skal bli avløst av euro.
Historien fortelles fra Damiens synsvinkel. Han er sju år gammel, og guttene har nylig mistet mora. De finner en bag med penger som har blitt kastet fra et tog. Damien tror at pengene er en gave fra Gud, og skal brukes til gode gjerninger, mens Anthony ønsker å bruke pengene på egne interesser. En gjeng med røvere forsøker å finne igjen pengene de har mistet, mens Damien er preget av sorgen etter moren, og har hallusinasjoner hvor han ser og snakker med ulike katolske helgner.
Boka beskrives som en balansert blanding av drama og komedie. Anmelderne er uenige om hvorvidt boka «ender i gammeldags og god moral» eller om den preges av «en herlig mangel på belærende moral».
Ahadi Francine Lukungu
Ahadi Francine Lukungu (født 1996) er en norsk bokser som representerer Tønsberg-Kameratene. Hun er født i Kongo og kom til Norge som flyktning.
Hun vant tre NM-gull i perioden 2021–2023.
Bärbel Bas
Bärbel Bas (1968–) er en tysk politiker (SPD). Hun ble medlem av Forbundsdagen første gang i 2009 og ble i 2019 nestleder i SPDs fraksjon (gruppe) i Forbundsdagen. Etter valget til Forbundsdagen i 2021, ble hun 26. oktober samme år valgt som ny Forbundsdagspresident.
Never Shout Never
Never Shout Never er en amerikansk Indie Rockgruppe, dannet i Joplin, Missouri i 2007. Gruppa har gitt ut fem album og ni EP-er. Navnet «Never Shout Never», refererte egentlig bare til Christofer Drew Ingle, inntil turnégruppa, tidligere kjent som «The Shout», sammen med Ingle, dannet «Never Shout Never», som en musikkgruppe med Ingle som frontfigur.
2007-08: Starten
Christofer Drew Ingle startet å lage musikk under aliaset nevershoutnever! i 2007 (som 16-åring). Han ble deretter kjent på internett, hvor han hadde suksess på Myspace, før han ga ut EP-en The Yippee EP 29. juli 2008. 30. juli 2008, deltok han på TRL, der han framførte singlen «Bigcitydreams». Høsten 2008 turnérte han sammen med Hellogoodbye og Ace Enders.
Fra 17. november 2008, ble NeverShoutNever!, Ingles offisielle alias. NeverShoutNever! dro på turné sammen med The Scene Aesthetic, The Honorary Title og The Bigger Lights i februar 2009 og deretter med Forever the Sickest Kids, The Cab, We the Kings og Mercy Mercedes, resten av våren 2009, som en del av The Bamboozle Roadshow 2009. Han spilte både på The Bamboozle Left 2009 og The Bamboozle 2009.
2009-10: Warner Bros. signing og What Is Love
29. mai 2009, ble det kjent at Ingle hadde signert med Warner Bros. Records etter en lengre budkrig. Som en del av avtalen, laget Ingle utgivelsr på sitt fiktive plateselskap, Loveway Records. Ingles alias ble offisielt skrevet som Never Shout Never. The Summer var Ingles første utgivelse under Warner Bros. og ble gitt ut 23. juni 2009. Den første singlen fra EP-en, kalt «Happy» ble gitt ut på iTunes 3. mars 2009.
2010-11: Harmony og Time Travel
Never Shout Never var headlined på sin første Warped Tour, sommeren 2010. Never Shout Nevers andre album, Harmony, ble gitt ut i august 2010. I oktober og november 2010, Never Shout Neverdeltok på Harmony Tour, hovr fansen samlet inn hermentikk for å hjelpe trengende. Som en gave til fansen, ga Never Shout Never og The Maine ut en live EP. EP-en ble lagt ut for gratis nedlasting på Never Shout Nevers hjemmeside.
Gruppas hjemby, Joplin, Missouri, fikk kraftige skader av en tornado 22. mai 2011. Ingle derfor et hjelpefond, sammen med United Way, med mål om å samle inn en million dollartil hjembyen. For å øke oppmerksomheten rundt ødeleggelsene i Joplin, la Ingle ut en video fra ødeleggelsene på YouTube 1. juni 2011. Videoen, med låta «Time Travel», oppfordret seerne til å donere penger til gruppas hjelpefond.
Never Shout Nevers tredje album, Time Travel ble gitt ut 20. september 2011.
2012: BryanStars-uhellet og Indigo
3. juni 2012, ble Never Shout Never intervjuet av BryanStars, for The New York Times. Midt i intervjuet, brøt Ingle av og kalte Bryans shoe for en «kødd» og hans spørmål for «bullshit». Som et resultat, gikk gruppa fra intervjuet og BryanStars begynte å gråte. Deretter starten en bølge av støtte for BryanStars og mange musikere gikk ut og støttet han, blant annet Kellin Quinn fra Sleeping with Sirens. Ingle inndrømmet senere å ha tatt LSD tidligere på dagen. Ingle ble samme dag arrestert for marijuana.
Ingle avslørte tittelen på deres fjerde album i et intervju med Alter The Press! 8. mai 2012, og 20. september via sin Twitter-konto. Tittel på det nye albumet var Indigoog ble gitt ut 13. november 2012. Albumet debuterte på en skuffende 198.-plass på Billboard 200, en kraftig forverring fra deres tidligere topplassering på 14.-plass. De dro deretter ut på sin Indigo tour i USA, høsten 2012.
2013- : Sunflower
Tidlig i 2013, Never Shout Never var tilbake med oppsetningen fra Warped Tour, etter tre års opphold. Never Shout Never ga ut sitt femte album, med navnet 'Sunflower', 2. juli 2013.
Divinolândia
Divinolândia er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Japan under Vinter-OL 1994
Japan under Vinter-OL 1994. Femtini sportsutøvere, førtitre menn og seksten kvinner fra Japan deltok i elleve sporter under Vinter-OL 1994 i Lillehammer i Norge. Japan kom på ellevteplass med en gull- to sølv- og to bronsemedaljer. Reiichi Mikata var Japans flaggbærer under åpningsseremonien.
Jan Olbracht Wazy
Han ble kreert til kardinal in pectore i november 1629 av pave Urban VIII, publisert i desember 1632.
Synnøve Lindseth
Synnøve Lindseth (født 26. juni 1987) er en norsk fotballspiller fra Steinkjer i Nord-Trøndelag. Hun spilte for toppserielaget Trondheims-Ørn fra 2010 til 2013.
Lilleelva
Lilleelva, Lillelva, Lilleelv eller Lillelv kan vise til flere elver i Norge:
Johan Henrik Dahl
Johan Henrik Dahl (født 15. august 1928 i Tønsberg, død 2. juli 2011) var en norsk ambassadør.
Pentacosmia
Pentacosmia er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Johan Henrik Dahl
Efter examen artium i Oslo, Oslo handelsgymnasium (studentfagkurs) og studieopphold i London, kunne han i 1953 starte i utenriksen. Etter ti år ble han siviløkonom ved et sørafrikansk universitet i 1963 og tok samme året utenriksdepartementets aspirantkurs. Han ble kommandør av St. Olavs Orden og mottok storkorset av Den thailandske Elefantorden. Han var gift med Helen (Lillemor) Dahl (1927–2002) som på 1950-tallet jobbet for NRK radio og senere for TV som programvert.
Pentacosmia
Utseende
Nokså små, gråbrune trebukker. Antennene har en påfallende hårdusk i den ytre delen.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Disse slektene blir noen ganger plassert i Desmiphorini.
Slaget ved Alesia
Slaget ved Alesia eller Beleiringen av Alesia ble utkjempet i september 52 f.Kr. rundt det galliske oppidumet Alesia, et stort bysenter og fort tilhørende mandubi-stammen. Fortet var trolig plassert ved Chaux-des-Crotenay (Jura) i Frankrike. Tidligere undersøkelser lokaliserte Alesia på toppen av Mont Auxois over dagens Alise-Sainte-Reine, men dette stedet, er det sagt, passer ikke inn i beskrivelsene Julius Cæsar hadde av slaget. Likevel er Alise-Sainte-Reine den offisielle lokaliseringen av Alesia.
Slaget ble utkjempet mellom den romerske republikk, ledet av Julius Cæsar, assistert av kavaleriherrene Marcus Antonius, Titus Labienus og Gaius Trebonius, og en gallisk konføderasjon, under ledelse av Vercingetorix. Alesia var det siste og avgjørende sammenstøtet mellom gallerne og romerne, og markerer et vendepunkt i gallerkrigen der Roma fikk fordel. Beleiringen av Alesia er regnet som en av Cæsars største militære bedrifter, og er den dag i dag et klassisk eksempel på beleiringskrigføring og sirkumvallasjon (omringing). Slaget er beskrevet av flere samtidige forfattere, deriblant av Cæsar selv i hans Commentarii de Bello Gallico. Etter slaget ble Gallia en romersk provins. Senatet nektet Cæsar æren i få triumf for sine bedrifter i Gallia, noe som bidro sterkt til den påfølgende borgerkrigen (50 – 45 f.Kr.)
Innledning
Julius Cæsar hadde vært i Gallia siden 58 f.Kr. Det var vanlig for konsuler, Romas høyest rangerte valgte embete, at de mot slutten av sitt konsulår, ble tildelt en guvernørstilling for en av de mange provinsene. Etter hans første konsulembete i 59 f.Kr., ble Cæsar tildelt guvernørstillingen i Gallia Cisalpina (området mellom Alpene, Appenninene og Adriaterhavet) og Gallia Transalpine (Gallia forbi Alpene). Med et prokonsulært imperium, var han enehersker i disse regionene.
En etter en nedkjempet Cæsar de galliske stammene, som for eksempel Helvetii, Belgae og Nervii. Suksessene som gallerkrigene frembrakte, gav et enormt krigsutbytte til Republikken. I tillegg kom skattleggingen av de nye områdene godt med. Cæsar selv ble også rik, på profitten fra slavesalget. Suksessen og berømmelsen skapte også fiender. Det første triumvirat, en politisk allianse mellom Cæsar, Crassus og Pompeius, ble oppløst i 54 f.Kr. Slutten på det politiske samarbeidet mellom Pompeius og Cæsar, førte til at menn som Marcus Porcius og Cato den yngre kunne starte en kampanje mot Cæsar, skape mistenksomhet og anklage ham for å ha et ønske om å velte republikken for å bli konge over Roma.
Vinteren 54-53 f.Kr. gjorde den fredelige stammen Eburones, under ledelse av Ambiorix, opprør mot den romerske invasjonen og ødela den fjortende legionen i et godt planlagt bakholdsangrep. Cæsar mistet 25 % av hæren, noe som var et meget alvorlig tilbakefall for hans ellers så suksessrike kampanje i Gallia. Den spente politiske utviklingen i Roma forhindret at Cæsar fikk forsterkninger. Opprøret til eburoneserne var det første store romerske nederlaget i Gallia og ble en katalysator, for opprøret spredte seg gjennom hele det galliske området. Det tok nesten et år før Cæsar klarte å skape balanse og gjenopprette den orden han hadde før bakholdsangrepet. Det skulle vise seg at de rolige tilstandene ikke skulle komme til å vare, for de galliske stammene innså at de måtte alliere seg for å klare å løsrive seg fra den romerske jernhånden. De ulike stammene, etter initiativ fra aeduine, som var tidligere allierte av Roma, møttes i en rådsforsamling i Bibracte. Der ble alle stammene, bortsett fra remi- og lingonesstammen, forent under ledelse av Vercingetorix av Averni.
Mens de galliske stammene samlet seg, overvintret Cæsar i Gallia Cisalpine, uvitende om trusselen som ventet ham lenger nord. Det første tegn på trøbbel kom fra Carnutes, som drepte alle de romerske nybyggerne i Cenabum (dagens Orléans). Dette opprøret var starten på en serie med nedslaktinger av romerske borgere, handelsmenn og nybyggere som oppholdt seg i de største galliske byene. Da Cæsar fikk de dårlige nyhetene, samlet han sammen alle soldatene i hast og marsjerte over de nedsnødde Alpene, og inn i sentral-Gallia. Marsjen over Alpene skjedde så fort at Cæsar klarte å overraske de galliske stammene. Cæsar splittet styrkene sine. Fire legioner ble sendt med Titus Labienus for å nedkjempe Senones- og Parisii-stammene i nord. Cæsar selv satte i gang jakten på Vercingetorix med seks legioner og hans allierte germanske kavaleri. De to feltherrene møttes ved et slott i Gergovia, der Vercingetorix holdt en svært defensiv posisjon. Cæsar ble tvunget til å trekke seg tilbake for å unngå ytterlige nederlag etter at han var blitt påført store tap. I løpet av sommeren 52 f.Kr. møttes de galliske og romerske rytterne i flere slag, som til slutt førte til at den galliske hæren ble spredt. Vercingetorix mente at tiden ikke var inne for et regulært slag, så han omgrupperte de mandubiske styrkene i fortet ved Alesia.
Beleiring og slag
Alesia var et fort som lå godt defensivt til rette på en bakketopp omgitt av elvedaler. Et frontalangrep ville ha endt i katastrofe. Derfor bestemte Cæsar seg for å gjennomføre en beleiring for å sulte ut de barrikaderte gallerne. 80 000 soldater var innestengt sammen med lokalbefolkningen så det ville ikke ta lang tid. For å garantere seg en perfekt blokade, ga Cæsar ordre om at det rundt Alesia skulle bygges et omsluttende fortifikasjonsnettverk, kalt sirkumvallasjon. Detaljene rundt dette byggverket er beskrevet i Cæsars egne notater, og man har funnet restene av byggverket i arkeologiske utgravninger. Rundt 18 km med 4 meter høye festningsverk ble bygget på bare tre uker. Innenfor festningsverkene ble det gravd ut to vollgraver som var 3-4 meter brede, og en og en halv meter dype. Vollgraven som var nærmest festningsverket ble fylt med vann fra de omliggende elvene. Dette var et betydelig ingeniørverk, men ingenting for en mann som, da han var aedil, hadde ført elven Tiber inn i Circus Maximus for å lage et iscenesatt sjøslag for underholdning. Befestningsverkene var supplert med fallgruver og vakttårn bemannet av romersk artilleri
Vercingetorix' kavaleri gikk til gjentatte angrep på de romerske konstruksjonene for å forhindre at de ble fullstendig innelukket. Etter to uker klarte endelig en liten gruppe galliske riddere å komme seg gjennom en uferdig del av befestningsverket. Cæsar fryktet at utbryterne skulle hente forsterkninger og satte i gang byggingen av nok en linje med et fortifikasjonsverk, og plasserte hæren sin trygt i mellom de to linjene. Den andre linjen med byggverk var designmessig identisk med den første og hadde en utstrekning på 21 km. De to fortifikasjonssettene fungerte som en beskyttelse mot de galliske forsterkningene som kom. Romerne var nå beleirere samtidig som de forberedte seg på selv å bli beleiret.
Leveforholdene innenfor bymurene i Alesia ble stadig verre. 80 000 soldater, i tillegg til lokalbefolkningen, var alt for mye folk i forhold til de knappe ressursene som var tilgjengelige. Mandubiene bestemte at kvinnene og barna skulle forlate borgen for å spare de få ressursene de hadde igjen. De hadde et håp om at Cæsar ville la kvinnene og barna gå uskadd forbi barrikadene. Cæsar derimot, beordret at ingenting skulle bli gjort for de sivile. Dermed ble kvinnene og barna forlatt i ingenmannsland, mellom borgen og befestningsverkene til romerne, for å sulte i hjel. Dette var en moralsk knekk for gallerne inne i borgen, og Vercingetorix måtte jobbe hardt for å opprettholde kampviljen til sine undersåtter. Forsterkningstroppene kom og bidro til at gallerne kunne utføre et motangrep.