cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahmed Sékou Touré
Ahmed Sekou Touré (født 9. januar 1922, død 26. mars 1984) var Guineas første president og var han som stod for den endelige løsrivingen fra Frankrike i 1958. Touré var president fra 1958 til sin død i 1984.
Sekou Touré var også god venn med Ghanas president Kwame Nkrumah.
I oktober 2021, i anledning 50 -årsjubileet for massakren i oktober 1971, ba slektninger til 70 guineaere henrettet under Sékou Touré -regimet president Mamady Doumbouya om rehabilitering og en verdig begravelse for ofrene.
Utmerkelser
Touré ble i 2004 posthumt utnevnt til den sørafrikanske Ordenen O. R. Tambos følgesvenner.
Anders Bye (forfatter)
Anders Eiel Bye (født 7. januar 1933, død 22. juni 2009) var en norsk forfatter og dramatiker. Han debuterte i 1958 med novellesamlingen Vår unge glede. Senere kom blant annet firebindssyklusen om kvinnen Sara (1973–79), Mannen som ville bli menneske (1982), Hyggepianisten (1985) og Ute (1998).
Han skrev også flere skuespill for scene og TV, blant annet ble Freden, friheten, kjærligheten og alle sammen oppført på Nasjonalteatret.
Han var gift med Birgitta Andersson og med skuespilleren og modellen Julie Ege.
Álvar Núñez Cabeza de Vaca
Álvar Núñez Cabeza de Vaca (født ca. 1490 i Jerez de la Frontera, død ca. 1557 i Sevilla) var en spansk kolonisator og reisende i Amerika. Han huskes særlig for sine beretninger fra reisene.
Liv og virke
Navnet Cabeza de Vaca betyr «kuhode». Navnet blei gitt familien på 1200-tallet, da en av hans forfedre hjalp en kristen hær å angripe maurerne. Dette skjedde ved at han plasserte et kuhode så det viste veg til et hemmelig fjellpass. I innledninga til beretninga si beklager Cabeza de Vaca at han ikke har kunnet være til like stor nytte for kongen.
Cabeza de Vaca var kasserer og nestkommanderende på Narváez-ekspedisjonen, som skulle besørge spansk herredømme over Florida. Han og tre andre var de eneste av 600 deltakere som overlevde. De fire dro så til fots fra Galveston-øya i dagens Texas, sannsynligvis gjennom dagens Texas, New Mexico og Arizona til Sinaloa i Mexico. Ferden tok rundt seks år. Tidvis blei de tatt som slaver av innfødte. Cabeza de Vaca lyktes imidlertid å oppnå status som handelsmann. Han blei dermed fri og kunne reise med grupper av innfødte. Omsider kom han til de spanske koloniområdene i Mexico, og i 1537 kunne han vende tilbake til Europa.
Han skreiv en fyldig rapport om opplevelsene til kong Karl 5. (Denne blei seinere utgitt under tittelen La Relación (Rapporten).) Cabeza de Vaca ville gjerne vende tilbake til Florida og bli spanskekongens guvernør der. Men Hernando de Soto var allerede utpekt som leder for den neste ekspedisjonen. Cabeza de Vaca fikk tilbud om å være nestkommanderende, men avslo. Det sies at han etter dette var tilbakeholdende med å gi De Soto informasjon om området.
I 1540 blei Cabeza de Vaca utnevnt til guvernør for Río de la Plata i det som nå er Paraguay og Argentina. Han sies å ha hatt et for si tid uvanlig godt forhold til de innfødte. Han sies å ha vært den første europeer som fikk se Iguazú-fallene, noen av verdens flotteste fosser.
Politisk intrigemakeri gjorde at han blei arrestert og sendt tilbake til Spania i lenker. Han blei imidlertid frikjent, og han skreiv så en fyldig rapport om forholda i Sør-Amerika.
Guido Luca Ferrero
Guido Luca Ferrero (født 18. mai 1537 i Torino, død 16. mai 1585 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Vercelli, og var nuntius i republikken Venezia.
Han ble kreert til kardinal den 12. mars 1565 av pave Pius IV. og fikk Sant'Eufemia som tittelkirke.
Han var i slekt med kardinalene Bonifazio Ferrero (kreert 1517), Filiberto Ferrero (1549), Pier Francesco Ferrero (1561), Carlo Borromeo (1560), Giovanni Stefano Ferrero (1500) og Antonio Ferrero (1505).
Saltmangel
Saltmangel (medisinsk kalt hyponatremi) er en tilstand der kroppen har mangel på natriumklorid. Mangel på natriumklorid er uvanlig hos mennesker, men det kan oppstå blant husdyr. Et tegn på saltmangel er ofte at et dyr slikker på blant annet metall og tre. Mangel på salt kan føre til kramper i musklene.
Aris Thessaloniki
Aris Thessaloniki FC er en gresk fotballklubb basert i byen Thessaloniki i Gresk Makedonia. Klubben ble grunnlagt under idrettsklubben Aris Thessaloniki i 1914 og lagets draktfarger er gule med svart underdel, mens bortedraktene er svarte med gule detaljer. Fotbalklubben spiller for øyeblikket i Superligaen, som er landets øverste divisjon, og spiller sine hjemmekamper på Kleanthis Vikelidis Stadion. Nåværende trener er Michael Oenning. Den tidligere Brann-spilleren Arne Møller spilte noen sesonger for Aris på siste halvdel av 1980-tallet.
Klubbens beste prestasjon i europeisk sammenheng var da de spilte gruppespill under UEFA-cupen 2007/08. De gjentok siden bragden under UEFA Europa League 2010/11.
Bildekk
Bildekk kan sikte til:
Maeslantkering
Maeslantkering er en springflobarriere bygget over Nieuwe Waterweg i den nederlandske provinsen Zuid-Holland. Landhodene ligger ved Rozenburg (på øyen Rozenburg) og Hoek van Holland vest for Rotterdam. Sammen med Hartelkeringen utgjør den Europoortkeringen, den nyeste delen av Deltaprosjektet (ned.: Deltawerken). Barrieren ble bygget av 600 arbeidere i perioden 1991–1997 og kostet rundt 800 millioner gylden (mer enn 450 millioner euro, årlig vedlikehold og bemanning koster rundt fem millioner euro). 10. mai 1997 foretok dronning Beatrix den offisielle åpningen. 16.30 samme dag ble barrieren stengt for første gang – samtidig med modellen av den som er bygget i Madurodam. Denne barrieren stenges, som Hartelkeringen, automatisk når vannstanden når 3 meter over NAP.
Maeslantkeringen ble bygget for å beskytte havneområdet ved Rotterdam (som Europoort er en viktig del av) og omliggende byer, tettsteder og landbruksområder mot oversvømmelse. Totalt er det rundt en million mennesker bosatt i området. Opprinnelig ville man gjøre dette ved å forsterke dikene innover i landet, opp til 50 kilometer fra Nordsjøen.
Ved springflo sørger computersystemet for Europoortkeringen (Hartelkering og Maeslantkering) for at barrieren lukkes, og programmet arbeider uavhengig av om mennesker er til stede eller ikke. Dette betyr at det stilles meget høye krav til systemet, som er satt opp slik at feilfunksjon forhindres så vidt mulig. Fysisk er barrieren bygget opp av to enorme dører (22 meter høye og 210 meter lange sirkelsegmenter), som hviler på land når den er åpen. Disse fylles med vann når de er bragt i rett posisjon og kommer dermed til å hvile på en terskel på elvebunnen. For å unngå skader på dørene, stenges de ikke helt. Det er en åpning på omtrent 1,5 meter mellom dem når de lukkes. Dørenes hengsler er spesielle, ikke bare måtte de kunne bevege dem horisontalt, men også vertikalt. Maeslantkeringens hengsler var da barrieren ble bygget verdens største kuleledd, kulene er ti meter i diameter og veier 680 tonn. Dørene «kjøres» på plass av redundante 5-sylinder hydrauliske motorer, ved hjelp av en tannhjulsoverføring. Vertikalt sett er motorene fritt opphengt, slik at de virker uansett vannstand.
For computerprogrammaturen som brukes i Europoortkeringen, Beslis- en Ondersteunend Systeem (BOS) (no.: Beslutnings- og støttesystemet), ble departementet for transport, offentlige arbeider og watermanagement sammen med CMG tilkjent de Innovatieprijs 1998 fra Computable IT Award's jury. De følgende personene mottok prisen: for departementet Stanley Deighton og Ton Rohde, mens Franc Buve, Klaas Wijbrans og Frans van Kruijssen representerte CMG.
Den opprinnelige planen: forsterkning av dikene
Opprinnelig hadde man ikke planlagt å anlegge en barriere hverken i overgangen mellom Westerschelde og Nordsjøen eller mellom Nieuwe Waterweg og Nordsjøen. Disse vill komme til å forhindre skipstrafikk til og fra havnene i Antwerpen og Rotterdam, og planen var derfor å anlegge nye diker og å forsterke de eksisterende. Rundt midten av 1980-årene viste det seg at de eksisterende dikene var for lave til at de kunne by en million beboere i sørlige deler av Zuid-Hollands mest tettbefolkede område (gjennomsnittlig 1900 beboere/km² i motsetning til gjennomsnittlig 400 beboere/km² i resten av Nederland). Forbedring og nybygg av diker ville bli dyrt, og dessuten ta opptil 30 år å gjøre ferdig. En annen ulempe var at historiske landsbyer, enkelte mer enn fire hundre år gamle, ville måtte rives og flyttes slik at de ble liggende bak dikene. Dette gjorde at departementet for transport, offentlige arbeider og watermanagement la til side disse planene og skrev ut en konkurranse blant entreprenørfirmaer om en billigere konstruksjon – som var til å stole på.
At Maeslantkeringen måtte bygges i Nieuwe Waterweg, var et viktig moment for design og planlegging av byggingen. Denne kanalen er hovedløpet i Rotterdams havn, som er verdens nest største. Dette gjorde det umulig å velge en slik løsning som den som ble brukt for Oosterscheldekeringen. En slik barriere ville ha stengt Rotterdams havn for mye trafikk. Dette gjorde at man søkte alternativer. En bevegelig demning slik som britene hadde bygget over elven Thames ble sett som en løsning, men i Nederland ville en tilsvarende barriere måtte være i stand til å stenge av et 360 meter bredt løp. I 1987 ble det bestemt at en bevegelig demning skulle bygges over Nieuwe Waterweg.
Barrieren
Maeslantkeringen er ikke bygget på påler, den hviler på sand som ble gjort kompakt på samme måte som man gjorde det under byggingen av Oosterscheldekeringen. Per landhode ble det brukt 52 000 tonn betong da funderingen ble støpt og 15 000 tonn stål.
Oppdraget som Rijkswaterstaat ga designerne lød: Sørg for at vannstanden reduseres med minst 1,6 meter ved Rotterdam og 60 centimeter ved Dordrecht. Elven må ikke bli smalere enn 360 meter, hovedløpet må være 17 meter dypt og en maksimal høyde for skip må ikke innføres. I praksis betød det siste kravet at heisekonstruksjoner som ved Stormvloedkering Hollandse IJssel ble dermed utelukket.
Designen som vant – og ble utført – hadde den store fordelen at konstruksjonsarbeidet kunne finne sted i en tørrdokk og videre at vedlikehold ville kunne finne sted på en enkel måte. Dessuten ville denne byggemetoden bety lite hinder for skipstrafikken i Rotterdams havn.
Treverk
Treverk eller trevirke er en betegnelse på tre som materiale og råstoff for foredling, bearbeiding og bruk.
Maeslantkering
Hvordan og når stenges barrieren?
Statistisk sett regner man med at situasjoner som gjør det nødvendig å stenge barrieren kommer til å inntreffe en til to ganger i løpet av en periode på ti år. Lengre frem i tid forventer man at dette vil skje oftere forårsaket av endringer i klimaet. Barrieren er bygget for å kunne tåle stormer som, etter beregninger gjort rundt 1990, opptrer en gang hvert 10.000 år. Det er antatt at den må stenges en gang hvert 5-7 år. Det kan være at denne antagelsen bør justeres i løpet av det 21 århundre til for eksempel en gang hvert femte år på grunn av klimaendringer som forårsaker en stigning av havnivået.
Treverk
Brenselsved regnes også som et treverk. Her er tørking og eventuell klyving den eneste foredlingen som skal til.
For utendørs bruk impregnerer man gjerne treverket slik at det skal bli mer motstandsdyktig mot råte. De fire hovedtypene impregnert treverk er salt-, kreosot-, tinnorganisk og klorfenol-impregnert. Alle disse metodene gjør treverket giftig, og impregnert treverk bør derfor ikke brennes annet enn i spesielle anlegg med rensing av røyken.
Maeslantkering
Testing av Maeslantkeringen
Slusedørene testes annenhver uke ved at de beveges opp og ned et par centimeter slik at man kan sjekke at alt virker som det skal. Disse bevegelsene er ikke til hinder for skipsfarten. Maeslantkeringen stenges helt en gang i året, slik at man kan sjekke at alle systemer virker som de skal. Dette finner sted før 15. oktober da høst- og vinterstormene normalt sett setter inn etter dette.
Treverk
Man har rett til å få vite opprinnelsesland for treverket man kjøper, noe som kan være relevant for helse og miljø.
Treverk er en av de viktigste kildene til klimagassen metan fra søppelfyllinger. Det kan også senke kvaliteten på grunnvannet, elver og innsjøer.
Maeslantkering
Testing av Maeslantkeringen
Stenging av barrieren har som konsekvens at Rotterdam og omliggende områder beskyttes mot høyvann, men også at en av nederlands travleste innseilinger stenges for skipstrafikk. Dette gjør at man er avhengig av gode prosedyrer for å kunne stenge Maeslantkeringen på en sikker måte.
Prosedyre ved stengning
Når dørene er på plass står vannet høyest på Nordsjø-siden (vestsiden). Kreftene som virker på barrieren fra denne siden under en storm har blitt beregnet til 350 meganewton, men takket være dørenes buede form vil de ikke bli skjøvet overende men tåle stormen.
Stengning
8. november 2007 ble Maeslantkering for første gang stengt mens en storm pågikk. Bestemmelsen ble tatt på grunn av (forventet) vannstand ved flo og en sterk nordvesterstorm. Inntil denne torsdagskvelden var utførbarheten av en slik stengning kun bevist på papir. Maeslantkering ble åpnet igjen klokken 20.15 fredag kveld. Under denne stormen stengtes også Hartelkering og Oosterscheldekering.
Informasjonssenter for besøkende
På nordsiden av Maeslantkeringen ligger Keringshuis, der (multimedia) informasjon rundt barrieren og relaterte emner kan finnes. Adgang er gratis, mens man må betale for å delta på omvisninger.
Nanna (andre betydninger)
Nanna er navnet på:
Tony Martin (syklist)
Tony Martin (født 23. april 1985 i Cottbus, Tyskland), er en tysk landeveissyklist. Han sykler nå for Team Jumbo-Visma.
Høsten 2007 signerte han for T-Mobile Team (daværende Team Columbia). I 2009 debuterte han i Tour de France. Han tok ungdomstrøyen på 3. etappe og beholdt den til 15. etappe. Dermed ble han den rytteren som lengst klarte å forsvare en trøye under rittet. Samtidig falt han også ut av topp 10 sammenlagt, men noen dager senere presterte han å bli nummer to på den avsluttende fjelletappen opp Mont Ventoux. Foruten dette er hans beste resultater, tidlig i karrieren, seieren på 8. etappe av Tyskland rundt 2008 og andreplassen på den avsluttende tempoen i Giro d'Italia 2008.
Han la opp etter 2021-sesongen.
Joaquim Rodríguez
Joaquim Rodríguez Oliver (født 12. mai 1979 i Barcelona) er en spansk, tidligere profesjonell, syklist. Rodríguez ble proff i 2001 i det spanske storlaget ONCE – Deutsche Bank, og avsluttet karrieren i russiske Team Katusha. Hans siste profesjonelle ritt var landeveisrittet i OL i 2016.
2000-2001
Joaquim Rodríguez ble etter en god juniorkarriere i det baskiske amatørlaget Club Hospitalet, tatt opp som stagaire på det spanske laget ONCE – Deutsche Bank høsten 2000. Her fikk han mulighet til å kjøre Tour de l'Avenir, og ble tilbudt en 3-årskontrakt med laget. Debutsesongen i proffenes verden ble en suksess, med deltagelse i Giro d'Italia, tredjeplass i det baskiske rittet Subida Urkiola og seier i Escalada a Montjuich der han vant foran Joseba Beloki og Oscar Sevilla.
2002
I 2002-sesongen ble fulgt opp med topp ti-plasseringer, bla. på etappe i Paris–Nice, på to etapper i Setmana Catalana de Ciclisme og en sjetteplass i endagsrittet Klasika Primavera.
2003
Under 2003-sesongen fikk han sitt definitive gjennombrudd som syklist. På vårparten tok han seieren på 6. etappe i det tradisjonsrike etappeløpet Paris–Nice og på høsten under Vuelta a España fikk han kjøre med ledertrøyen i to og poengtrøyen i tre dager. I tillegg fikk Rodríguez sin første etappeseier i en Grand Tour, da han gikk til topps på den 8. etappen.
2004
Etter Vueltaen ønsket Rodríguez seg til et lag, der han kunne få friheten til å kjøre sine egne sjanser. Valget falt på det noe mindre og nystartede laget, Saunier Duval-Prodir. Byttet viste seg å være en suksess med sammenlagtseier i etappeløpet Setmana Catalana de Ciclisme.
2005
Etter en noe beskjeden start på 2005-sesongen, kom Rodríguez sterkt tilbake i andre halvdel av sesongen. Det startet med andreplass sammenlagt og tre pallplasser i Vuelta a Burgos, og deretter andreplass i Clásica San Sebastián. Deretter kom både seier i Subida Urkiola og klatretrøyen i Vuelta a España.
2006
Suksessen i Saunier Duval-laget førte til at en rekke store lag fikk øynene opp for den lille spanjolen, og Rodríguez signerte før 2006-sesongen kontrakt med Caisse d'Epargne. I det nye laget fikk han rollen som hjelperytter, men han fikk også muligheten til å kjøre egne sjanser i enkelt løp. 2006-sesongen var foruten seieren på 5. etappe under Paris–Nice, en sesong preget av få resultater.
2007
I 2007 kjørte han igjen en god Paris-Nice med 10.-plass sammenlagt og tredjeplass på 7. etappe. Siden fulgte han opp med andreplass i GP Miguel Indurain og seier i Klasika Primavera. Det kan også nevnes at han tok 9.-plass sammenlagt i både Romandie rundt og Baskerland rundt. Likevel var sesongens høydepunkt seieren i det spanske mesterskapet på landevei.
2008
I 2008 utviklet han seg ytterligere, og i den spanske mestertrøyen vant han 3. etappe til Montelupone under Tirreno–Adriatico. I Ardennerne avsluttet han trippelen med tre åttendeplasser. I Giroen ble det to tredjeplasser og 17.-plass sammenlagt. Under Vueltaen var han hjelperytter for Valverde, men fullførte likevel på en 6.-plass i sammendraget.
2009
Som i 2008 vant han etappen til Montelupone Tirreno–Adriatico, og i Ardennerne avsluttet han som toer i Liège-Bastogne-Liège. På sensommeren gjorde han på nytt et godt resultat i Vuelta a Burgos, denne gang med etappeseier. I Vueltaen fulgte han nesten opp resultatet fra 2008, med en syvendeplass sammenlagt. Under VM i Mendrisio kjørte han inn til en sterk bronse.
2010
Etter sesongen bestemte Rodríguez seg for å bytte lag, etter mange år som hjelperytter for Alejandro Valverde i Caisse d'Epargne. Han fikk et meget lukrativt tilbud fra det russiske laget Katjusja, både økonomisk og sportslig. I Katjusja skulle han ikle seg en kapteinsrolle i Ardenne-klassikerne og etapperitt. Allerede i sin første sesong i Katjusja oppnådde Rodríguez svært gode resultater gjennom hele sesongen, og stod ved sesongslutt på toppen av UCI Verdensranking. Hele åtte seiere, og to av dem i Grand Tours gjorde sesongen som hans hittil beste. I Touren kjørte han inn til en 8.-plass totalt, men i Vueltaen blr det fjerdeplass i totalen etter mange dager i ledertrøyen.
2011
Starten av 2011-sesongen ble noe amputert grunnet en cyste i leggen, noe som førte til at han ikke kunne kjøre maksimalt. Etter å ha fått fjernet cysten har Rodríguez kommet sterkt tilbake i gammel form med bla. etappeseier i Baskerland rundt. I Ardennerne kjørte han på ny sterkt med andreplass i både Amstel Gold Race og Flèche Wallone. I Giroen kjørte han også inn til en samlet 5.-plass, tross sykdom og antibiotikakur hele den første uken av treukersrittet.
Privat
Joaquim Rodríguez er supporter av fotballaget FC Barcelona. Han har studert elektronikk og mekanikk i tilsammen fire år. Rodríguez har også en yngre bror som har vært profesjonell syklist; Alberto Rodríguez.
Mezzoforte (band)
Mezzoforte er et instrumentalt funk og jazz-fusion-band fra Island. Deres største hit var «Garden Party» i 1983.
Innkast
Et innkast er når ballen kastes inn på banen igjen hvis den går over en av sidelinjene i fotball, håndball eller basketball. Hvis en av spillerne på motstanderlaget var sist nær ballen når den går over sidelinjen, er det ditt lags ball, og omvendt.
Praktisering i de ulike sportene
Det er forskjellig hvordan innkast praktiseres i de ulike sportene:
Alessandro Crivelli
Alessandro Crivelli (født 1514 i Milano i Italia, død 22. desember 1574 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler.
Da han ble enkemann avsluttet han en militær karriere og gikk i kirkens tjeneste. Han ble biskop av Cerenza & Cariati i Calabria.
Han ble kreert til kardinaldiakon den 12. mars 1565 av pave Pius IV, med San Giovanni a Porta Latina som tittelkirke;da han ble kardinaprest fikk han seg tildelt Santa Maria in Aracoeli.
Hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1998 – 10000 meter herrer
10 000 meter herrer var en øvelse i hurtigløp på skøyter under Vinter-OL 1998 og ble avholdt i M-Wave i Nagano den 17. februar 1998.
16 utøvere fra 9 nasjoner deltok på distansen.
Rekorder
Dette var gjeldende verdens og olympisk rekord før Vinter-OL i 1998:
Følgende nye verdensrekorder og olympiske rekorder ble satt under konkurransen:
Vennvassbu
Vennvassbu ligger ved Vennervann i Lillomarka og er 17. Oslo Kampianerne sin speiderhytte. Den opprinnelige hytta ble åpnet i 1937, men brant dessverre i 1984. Dagens hytte ble åpnet i 1985 og rommer rundt 20 speidere.
Årdalsfjorden (Årdal)
Årdalsfjorden er en fjordarm av Sognefjorden i Årdal kommune. Den er den midterste av de tre innerste fjordarmene og strekker seg 16 kilometer østover til Årdalstangen. Fjorden utgjør den østligste delen av Sognefjorden. Fjordmunningen ligger mellom Asalneset i nord og Bermål i sør. går langs sørsiden av fjorden. I fjordbunnen ved Årdalstangen renner elven fra Årdalsvatnet ut i fjorden.
Rizalistiske kulter
Rizalistiske kulter er mer eller mindre organiserte folkereligiøse grupperinger på Filippinene som ærer den filippinske nasjonalhelt Jose Rizal som en gud. Jose Rizal, en ledende dikter, forfatter, lege og nasjonalist, ble henrettet av de spanske koloniherrer i Manila i 1896.
Noen av tilhengerne av rizalistkultene er overbevist om at Rizal fremdeles lever, kanskje i et nytt Jerusalem i fjellene, og vil vende tilbake for å utfri sitt folk fra fattigdom og undertrykkelse. Rizal er blitt identifisert med Gud, eller betraktet som den nye Kristus (eller den filippinske Kristus), eller som Den hellige ånds kraft. Det er klare trekk av førkristen malayisk religiøsitet i de rizalistiske kultene.
Blant de rizalistiske kulter må særlig fremheves Iglesia Sagrada ni Lahi, Rizal Church og Banner of the Race Church. I mange av de ytre former og symboler har rizalistene tatt inn katolske elementer, og elementer fra søreuropeiske frimureri, men i sin kjerne har de tradisjonelle førkristne malayiske trosforestillinger med et orakelpresteskap som gjerne er helt kvinnelig (Babaylan-prestinner), men tidsavgrenset og ikke livsvarig.
Nynorsk
Nynorsk, frem til 1929 kalt landsmål, er et av de to offisielle norske skriftspråkene som ble vedtatt ved likestillingsvedtaket av den 12. mai 1885. Det er basert på de moderne norske dialektene og det gamle landsmålet, i motsetning til bokmål, som ble basert på riksmål som igjen er basert på dansk. Det var spesielt på første halvdel av 1900-tallet et uttalt språkpolitisk mål å slå bokmål og nynorsk sammen til et felles norsk skriftspråk kalt samnorsk, men dette prosjektet ble formelt skrinlagt i år 2002. Nynorsken tok imidlertid opp flere trekk fra bokmålet under denne perioden og gikk samtidig vekk fra mange av prinsippene som lå til grunn for landsmål.
Etter grensene fra 2020 er det tre fylker som har erklært at de har nynorsk som språkform: Vestfold og Telemark, Møre og Romsdal og Vestland. I Rogaland er også flertallet av kommunene nynorskkommuner, men fylket har likevel erklært seg målformsnøytralt. Man finner nynorskkommuner i 7 av 11 fylker. Av Norges 356 kommuner er det 90 nynorskkommuner og 118 bokmålskommuner mens de resterende har erklært seg målformsnøytrale. Ålesund kommune (etter grensene fra 2020) er den største kommunen med nynorsk som administrasjonsspråk. Mellom 10 og 15 prosent av norske språkbrukere har nynorsk som skriftlig målform, målt etter antall elever i videregående skole.
Ivar Aasen og landsmålet
Aasens arbeid bygger på at dialektene hadde en felles struktur som gjorde dem til ett språk og skilte dem fra dansk og svensk. Det sentrale for Aasen ble derfor å finne fram til og vise det strukturelle samsvaret mellom dialektene. Alt målarbeidet til Aasen var tufta på dette synet, og det er klart og prinsipielt formulert i de første linjene i innledninga til Norsk Grammatik:
Den språkvitenskapelige følge av teorien var at Aasen så det som sin oppgave å abstrahere enheten i et foreliggende mangfold av dialekter. Da behøvde han et grunnleggende kriterium i vurderinga av de mange ulike formene, og dette fant han i begrepet «den fuldkomneste Form», som ble et av de mest sentrale begreper i språkteorien hans. I 1846 definerte han begrepet slik: «Som fuldkomneste Form ansees den, der stemmer mest overeens med de beslægtede Ord, med andre Ord af samme Slags, og med Formerne i det gamle Sprog. Saaledes er f. Ex djup fuldkomnere end jup, Morgon fuldkomnere end Morgaa, Moron og Maaro, etla fuldkomnere end esle og elsje.» Ingen enkelt dialekt hadde alle de fullkomne formene: «Overalt tjener den ene Dialekt til at oplyse den anden; den fuldkomneste Form findes snart i Agershuus, snart i Bergens, snart i Kristiansands Stift».
Gjennom ei slik systematisk sammenligning kunne man komme fram til et samlende uttrykk for alle norske dialekter, det Aasen selv kalte grunndialekten og som Einar Haugen har kalt protonorsk. Ut fra oppfatninga om et protonorsk rangerte så Aasen dialektene som mer eller mindre «ægte». Det var flere motpoler til begrepene «norsk», «fullkommen» og «ægte», men de to vanligste var «Bysprog» og «uægte». Ut fra denne rangeringa kom dialektene i Hardanger, Voss og Sogn øverst sammen med noen midlandske, som hallingmålet. Dialektene på det sentrale Østlandet og særlig bydialektene endte i andre enden av skalaen som de mest «uægte».
Gustav Indrebø har satt opp fire prinsipper som Aasen fulgte innenfor denne grunntanken i rekonstruksjonsarbeidet. Arne Torp og Lars S. Vikør har nevnt et femte:
I motsetning til de fleste andre som gikk med tanker om et landsmål i 1840-åra, så Aasen for seg et nytt bruksspråk som skulle fungere i praksis, og ikke et språk som bare skulle være til stas og brukes til vitenskapelige formål, som nedskriving av folkediktning. Derfor ville Aasen at det som ble skrevet på landsmål skulle være mest mulig enhetlig. Jo mer enhetlig det var, jo mer gjenkjennelig og lettlært ble språket, og desto større respekt ville det få. Aasen var en ihuga anti-ortofonist. Han hadde tatt på seg den vanskelige oppgave å gjøre et skriftspråk av et mangfoldig talemålsgrunnlag, og ei streng gjennomføring av prinsippet om samsvar mellom tale og skrift ville i utgangspunktet gjort oppgava meningsløs.
Det pedagogiske for Aasen lå i den stabile normen og den indre sammenhengen i språket. Det var hovedgrunnen til at han la så mye inn på å motarbeide variasjon i språkbruken og endringer i landsmålsnormen helt fra 1850-åra til han døde. I tillegg til de praktiske hensyn la Aasen vekt på at språket skulle ha ei respektabel form. Dersom det skulle være konkurransedyktig med dansk, måtte det ha en viss historisitet og trekk som folk var vant med fra skriftspråka i dansk og svensk. Begge hensyn virket inn da han fulgte skriftsystemet i nabospråka, og når han valgte de mest historiserende dialektformene.
Den nynorske skjønnlitteraturen begynnelse blir vanligvis forbundet med Aasens egen diktsamling Symra utgitt på Mallings Forlagsboghandel i juni 1863. De to første nynorskdikterne etter Aasen var Bernhardine Catharine Brun og Aasta Hansteen. I 1856 hadde Brun (1815–79), en guvernante fra Fjelberg i Sunnhordland, utgitt Nogle Decemberfrembringelser i Landsmaalet fra det Sydligste Søndhordland, regnet som den første boka på landsmål. Aasta Hansteen ga i 1862 ut Skrift og Umskrift i Landsmaalet.
Alt tidlig på 1800-tallet utkom et skuespill på landsmål, skrevet av den norske offiseren Michael Segelcke Sandberg. Stykket het ''Et Optog i Livet fra forrige Aarhundrede paa Ousøren i Sundhordlehn, Ous Præstegield, Bergens Stift. Et Drama med Chore i toe Acter.'' Utgivelsesåret er ukjent, men 2. opplag ble trykt i København i 1811. I 1943 ble det gjenopptrykt i Maal og minne. Et avsnitt fra skuespillet: «''Adle Fuglane snakte likaso Træo. Sjoro hu var vor Herre utru, hu sladra te Fanen alt qva vor Herre sa om han, aa darfør vart hu ein Trødlfugl aa eit Nar før adle Fugla. Skinvengjo, hu laug paa vor Herre hu, aa sa at han aat Musakjøt i Fasto te Quelsmat, aa derfør vart hu hælto [halvveis]  Muus aa hælto Fuggel.''»
Benevnelsen «nynorsk» ble første gang brukt av Andreas Hølaas, fogd i Setesdal, i desember 1877. Samme høst ga Arne Garborg ut boken Den ny-norske Sprog- og Nationalitetsbevægelse, som ble omtalt i Fedraheimen den 15. desember 1877. Ivar Aasen brukte benevnelsen «landsmål» i et brev fra oktober 1849, denne benevnelsen ble brukt til Stortinget i 1929 vedtok at betegnelsene nynorsk og bokmål skulle avløse henholdsvis landsmål og riksmål.
Sidestillingsvedtaket
Med sidestillingsvedtaket fikk nynorsk status som offisielt skriftspråk i Norge den 12. mai 1885. Dermed ble det sidestilt med bokmål. Vedtaket lød: Vedtaket ble gjort med 78 mot 31 stemmer, og kom etter lang tids omfattende debatt. Hovedsakelig var partiet Høyre imot og partiet Venstre for. En av de mest ivrige pådriverne for sidestillingsvedtaket var Venstremannen Johan Sverdrup. Vedtakets viktigste funksjon var at det bante vei for økt bruk av nynorsk. I 1892 kom det også vedtak som åpnet for bruk av nynorsk i skolen og kirken; det siste gjaldt blant annet de nynorske salmene til Elias Blix.
1900-tallet og språkreformene
Helt fra begynnelsen var det forskjellige syn blant målfolk på hvordan skriftnormalen skulle være. Ivar Aasen var naturligvis en autoritet, men tidlige målfolk som Aasmund Olavsson Vinje, Arne Garborg og Olaus Fjørtoft utviklet alle hver sin variant. Lengst fra Aasen sto Fjørtoft som argumenterte for direkte samsvar mellom skrift og dagligtale, selv skrev han på sunnmørsdialekten sin. Den første offisielle landsmålsrettskrivninga fra 1901 var stort sett i samsvar med Aasens landsmål. Salmedikting og bruk av nynorsk i kirkene (for eksempel representert ved Elias Blix) fikk stor betydning for nynorskens stilling.
Arne Garborg var medlem av en komité som i 1899 utarbeidet et Framlegg til skriveregler for landsmaale i skularne, der de gikk inn for en språkform de kalte midlandsmål som Garborg selv skrev på. Her het det skriftir og visur, der Aasen skrev skrifter og visor. Offisielt tok landsmålet aldri opp «midlandsmålet». I stedet godkjente Kirkedepartementet i 1901 Landsmaalsordlista utarbeidet av Matias Skard til skolene. Denne rettskrivningen «bliver at anvende i alle lærebøger skrevet paa landsmaal som bruges i skolen». Landsmålet fjernet store forbokstaver i substantiv og flertallsbøyning av verb. Den fulgte også riksmålet ved å skrive «brød» for braud, «dåp» for daup og «snø» for snjo.
Det var først med samnorskpolitikken at normeringa av landsmålet tok ei anna retning. Tanken var ved gradvise endringer i de to skriftspråka å samle seg om én samnorsk normal. Den første reforma i denne retninga var 1907-rettskrivningen for riksmål. Dette var riktignok hovedsakelig ei reform av dansk skriftspråk i retning av det dansk-norske talemålet, men hovedarkitekten bak denne reforma, Moltke Moe, så selv dette som det første skritt på veien mot samnorsk. Deretter fulgte 1910-rettskrivninga i landsmålet og 1917-rettskrivningene i både landsmål og riksmål. Alle disse reformene var relativt forsiktige i forhold til det som skulle komme, ikke minst fordi de mest radikale endringene var valgfrie.
Den moderne forma av nynorsk ble til gjennom rettskrivningsendringene av 1938 og 1959. Den mest markante endringa er at skrivemåten av ei hel rekke ord er endra. Mest oppmerksomhet har nok likevel det at det såkalte i-målet er fjernet fra læreboknormalen fått. Både endringa av skrivemåter og bøyingsmønster er stort sett gjort for å komme i samsvar med enten tradisjonelt bokmål eller nye samnorskformer i bokmål.
Som en konsekvens av disse reformene hadde både bokmåls- og nynorsknormalen et stort antall alternative skrivemåter og bøyingsmønster for mange ord. I utgangspunktet ble dette gjort for å kunne få til en gradvis overgang til de nye formene, men etter hvert så mange på valgfriheten i seg selv som et gode, fordi det gav mulighet til å velge former som ligger nærmere sitt eget talemål, ikke ulikt Fjørtofts syn. Mot dette har andre videreført Aasens syn på enhet, kontinuitet og indre struktur. Språkrådet og departementet har de siste åra jobbet for å stramme inn og rydde opp i rettskrivninga, og gikk i gang med arbeidet i november 2009. Etter en prosess ble en ny norm uten sideformer innført fra den 1. august 2012. Tidligere hadde skriftnormalen to nivåer: hovedformer som ble brukt i lærebøker og av det offentlige (læreboknormalen), og sideformer som var tillatt i elevarbeider og offisielt ble regnet som korrekte.
Utviklinga av høgnorsk
Under prosessen med å fusjonere nynorsk og bokmål til samnorsk, ble den nynorske målforma betydelig endra fra det som først var Ivar Aasen sin språknormal. For eksempel er det ikke lengre svake og sterke hunkjønnsformer i nynorsk rettskrivning, og i-målet er i dag totalt borte fra nynorsken. Nynorsk er i realiteten ei fusjonering av det opprinnelige landsmålet med det dansk-norske koinéspråket «dannet dagligtale», som ble snakka og skrevet på 1850-tallet. En liten minoritet har holdt seg tro mot den historiske normen som var utvikla av Ivar Aasen, og har fullstendig avvist disse forandringene av målforma som skjedde under samnorskprosessen. Rettskrivningsnormen som dette mindretallet anvender, er i dag kjent som «høgnorsk». Ivar Aasen-sambandet er i dag en paraplyorganisasjon av foreninger og individ som jobber for å fremme høgnorsken.
Substantiv
Et grammatisk kjønn er en iboende egenskap ved substantiv. På norsk og de fleste indo-europiske språk så har hvert substantiv ei bøying som er avgjort av det grammatiske kjønnet knytta til substantivet.
Med unntak av bergensk, har alle de norske dialektene bevart alle de tre grammatiske kjønna fra norrønt. I bokmål kan man velge å skrive med tre kjønn (hankjønn, hunkjønn, intetkjønn) som i nynorsk og de fleste norske dialektene eller to kjønn, utrum (felleskjønn) og neutrum (intetkjønn) som på dansk og bergensk. Til forskjell fra bokmål har nynorsk tre kjønn som alle er obligatoriske å bruke i likhet med de fleste dialektene og norrønt.
Bokmål følger hovedsakelig følgende bøyningsmønster for substantiv: I bokmål erstattes hun* og hankjønnsformene stort sett av felleskjønn. På bokmål kan man velge å skrive med to eller tre kjønn, altså enten bare bruke felles- og intetkjønnsformene som for eksempel på dansk, eller bruke systemet med tre grammatiske kjønn, hankjønn, hunkjønn og intetkjønn. Blant annet er det ikke noe som skiller hankjønnsord og hunkjønnsord i flertall som vist i følgende bøyingstabell, der nesten alle flertallsformene har samme flertallsbøying: I nynorsk er derimot substantivets kjønn fullstendig entydig – ei form av substantivet er bare knytta til ett kjønn. Det er ingen sammenfall for flertallsformene eller entallsformene i kjønn, i motsetning til bokmål. Systemet med grammatiske kjønn står altså langt sterkere i nynorsk enn i bokmål, som kan ses i følgende oversikt over de tilsvarende artiklene i nynorsk : Dette betyr at der man på bokmål kan bruke felleskjønnformene, lar ikke dette seg gjøre på nynorsk. Nynorsk har tre grammatiske kjønn som alle er obligatoriske å bruke. Nesten alle substantiv i nynorsk følger den ovennevnte bøyningstabellen. Bøyningene har mye til felles med mange dialekter rundt om i Norge, særlig vestlandske dialekter og dialekter på innlandet, men også flere dialekter på østlandet og rundt Oslofjorden som for eksempel vikværsk og grenlandsmål. Det eneste obligatoriske regelbundne unntaket fra bøyingstabellen ovenfor for nynorske substantiv er at hunkjønnsord på -ing blir bøyde i -ar og -ane i flertall, akkurat som et hankjønnsord. For eksempel får ordet endring følgende bøying: Ellers oppfører de seg som hunkjønnsord i alle mulige andre sammenhenger. Dette unntaket kommer fra norrønt av og deles til dels med dagens islandsk og svensk.
Før 2012 hadde noen hankjønnsord obligatorisk flertall på -er. Det gjaldt blant annet gris, sau, vegg og alle ord som slutter på -nad. Flertallformene er nå valgfrie: vegger eller veggar, bunader eller bunadar.
Bøyingsverk
Et grammatisk kjønn er ikke karakterisert av substantivbøyinga aleine. Det avgjørende er at kjønnet styrer bøyinga av andre ord som samsvarsbøyes med substantivet. Dette gjelder determinativ, adjektiv og partisipp.
Bøyingsmønstera i nynorsk er svært like de tilsvarende i bokmål, men ulikt bokmål er hunkjønnsformene obligatoriske og må brukes der de finnes. For adjektiv og determinativ er det bare ei lita mengde med hunkjønnsformer igjen. Etter rettskrivinga av 2012 har heller ikke partisipp for sterke verb ei egen hunkjønnsbøying.
Adjektiv
Liten er et av få adjektiv med ei egen hunkjønnsbøying i nynorsk. Andre adjektiv med hunkjønnsbøyning er også de som er danna av determinativ som f.eks determinativet eigen, f.eks særeigen og stadeigen med hunkjønnsformene særeiga, stadeiga, som i «ein særeigen bil», «ei særeiga oppleving». De fleste adjektiv blir ellers bøyde som i bokmål, men adjektiv/partisipp med diftongending får ofte dobbeltkonsonanter i intetkjønn: Det vil altså si at det på nynorsk heter «det er greitt», «det er leitt å høyre» osv.
Partisipp
Et av de mest markante trekka som skiller bokmål og nynorsk er bøyinga av perfektum partisipp. Nynorsk har et mer fullstendig bøyingssystem enn bokmål der både perfektum partisipp og adjektiv bøyes i kjønn og tall, her illustrert med ei sammenligning med adjektivet raudt og partisippet sendt av verbet sende. Perfektum partisipp er verb som fungerer som et adjektiv og blir derfor bøyde i samme grad som et adjektiv På bokmål ville sendt bli brukt for alle kjønn samt. som flertallsform, mens det på nynorsk er ulik form for både hankjønn/hunkjønn, intetkjønn og flertall.
Samsvarsbøying for partisipp hender også for pronomen som i «eg/du/ho/han vart send til Oslo» og «det vart sendt til Oslo», helt analogt til samsvarsbøying av adjektiv «eg/du/ho/han er raud», «det er raudt».
Det finnes flere slike bøyningsmønster på nynorsk for partisipp. Disse følger akkurat de samme mønstera som ovenfor, men bøyningsendingene er ulike. Bøyingsforma for partisippet er bunden av hvilken verbbøyningsklasse det er snakk om. For bokmål og nynorsk finnes det to verbbøyningsklasser kalt de svake og de sterke verba. Eksempelet ovenfor med sendt var en av bøyningene for de svake verba. I nynorsk får sterke verb (som f.eks verbet skrive) følgende partisippbøying : På bokmål ville man ofte skrevet kommet i alle tilfella ennå det også er lov til å skrive kommen og komne. Partisippbøyinga kan sammenlignes med adjektivbøyinga i nynorsk/bokmål, da de følger akkurat de samme mønstera uten noen unntak. Akkurat som at det heter «boksen er komen» så heter det «boksen er fin» da både fin og komen er hankjønnsform og samsvarsbøyes med substantivet boksen som er hankjønn. Og akkurat som at det heter «brevet er fint» så heter det «brevet er kome» da både fint/kome er intetkjønnsformer og substantivet brev er intetkjønn. Det blir samsvarsbøying i begge tilfelle fordi ei tid av kopulaverbet vere benyttes (i begge tilfella presens av vere; er).
Flere eksempel på dette bøyningsmønsteret finnes nedenfor. Før rettskrivinga av 2012 fantes det også ei egen hunkjønnsbøyning, dette var et -i suffiks.
Alle partisipp og adjektiv må samsvarsbøyes både som attributt (f.eks «ei raud/send pakke») og etter kopulaverb (som i eksempla ovenfor, f.eks «pakka er raud/send»). Dette gjelder for alle tider av kopulaverba. Kjente kopulaverb i nynorsk er i stor grad de tilsvarende kopulaverba for bokmål. Bli og verte er slike kopulaverb som begge betyr bli og kan brukes om hverandre. verte har norrøne røtter og derfor mer fullstendig nynorskbøyning, bli har nedertyske røtter. Videre er vere også et kopulaverb som svarer til kopulaverbet være i bokmål og er det verbet som er nytta i eksempelet ovenfor (er er presens av vere). De refleksive verba i nynorsk og i bokmål er også kopulaverb der det må samsvarsbøyes.
Følges det ovennevnte bøyingsmønsteret for sterke verb med de nevnte kopulaverba så får vi følgende eksempelsetninger. Her samsvarsbøyes alle verb etter alle mulige tider av kopulaverba vere, verte og bli. Til sammenligning vil de tilsvarende verba i bokmål også utløse samsvarsbøyning, men bare i tall for partisipp - for eksempel skilles det i bokmål tradisjonelt bare mellom partisippformene skrevet/skrevne. Nedenfor er de alle de ulike verbtidene av disse kopulaverba som gir samsvarsbøying. Merk også at infinitiven av verba kan gi samsvarsbøyning i tillegg til de tidene nevnt nedenfor, f.eks «mannen ønskjer å bli/verte lauslaten». Her har nynorsk store likheter med svensk. På svensk heter det «mannen är upptagen», «barnet är upptaget» og «kvinnorna är upptagna» som sammenlignet med det nynorske partisippet oppteken følger det samme systemet med bøyning i kjønn og tall, som vist i eksempelet i bøyningstabellen ovenfor. Partisippa i nynorsk blir altså bøyde i kjønn og tall akkurat som i svensk. Dette er i motsetning til bokmål og dansk hvor perfektum partisipp generelt sett bare bøyes i tall (bokmål; «mannen er opptatt», «kvinnene er opptatt/opptatte»).
Det finnes noen unntak fra disse samsvarsbøyningsreglene for både adjektiv og partisipp, dette er kjent som pannekakesetninger. De finnes særlig for adjektiv og er da svært like de tilsvarende i bokmål. I motsetning til bokmål så finnes også disse unntaka for partisipp, for eksempel i setninga «parkering er forbode», som nevnt i artikkelen om pannekakesetninger. De svake verba samsvarsbøyes etter følgende mønster gitte i tabellene nedenfor. Det er særlig her nynorsk har store likheter med partisippbøyningssystemet i svensk da flere av disse verba også blir bøyde i kjønn og tall og flere av bøyningsendingene er like. Det svenske systemet står likevel sterkere da de har full samsvarsbøyning i kjønn og tall for blant annet a-verb, mens dagens nynorsk har bare ei form for a-verb i alle tilfelle, som vist nedenfor. I nynorsk er det også etter den nye rettskrivinga av 2012 mulig å la være å samsvarbøye partisipp av svake verb etter kopulaverb, men de må samsvarsbøyes som attributt. I svensk er begge tilfelle obligatoriske. E-verba med -te i fortid har de samme bøyningene som i bokmål: Det blir tilsvarende bøyning når partisippet er etter et kopulaverb; «vegen er stengd», «gjerdet er stengt», «vegane er stengde» men dette er valgfri bøyning etter rettskrivinga av 2012. Partisippbøyning av svake verb som attributt i kjønn og tall som vist i tabellen ovenfor er fortsatt obligatorisk, akkurat som i det svenske språket.
Determinativ
Eksempler:
Eksempel:
Videre har også determinativet einkvan bøyning i alle kjønn (som ikke betyr enhver, men «en eller annen»).
Verb
Generelt sett er skillet mellom sterke verb og svake verb i nynorsk og de fleste av de norske dialektene større enn på bokmål. På bokmål kan man for eksempel velge å bøye både svake og sterke verb med endinga -et i presens perfektum, i stedet for å skille dem ved å bruke -a for svake verb og -et for sterke verb. For eksempel kan det svake verbet kaste bøyes som kastet på bokmål i stedet for å benytte den særegne forma kasta. Dette lar seg ikke gjøre i nynorsk, hvor det må være et skille mellom sterke og svake verb, altså kan man bare skrive kasta.
Verb i nynorsk deles inn i to kategorier, sterke eller svake. På nynorsk (og særlig høgnorsk) kalles de svake verbene kalles av og til linne verb. Svake verb er videre delt inn i forskjellige verbkategorier: a-verb, e-verb, j-verb og kortverb. Dette avgjør hva for ei bøying verbet får, både for partisippet og de forskjellige verbtidene. For eksempel vil e-verb med -te i preteritum bare ha partisippbøying i tall, mens e-verb med -de får partisippbøying i kjønn og tall, som vist i partisippseksjonen. Også verbsystemet i nynorsk har mange likheter med svensk, der også verb er delte inn i sterke/svake og mange av bøyningsendingene er de samme (-ar i presens for a-verb blant annet). Det er ofte viktig å identifisere hva slags bøyingsklasse et verb hører til for å vite hvordan det blir bøyd. Som man ser her vil j-verb ha -je/-ja i infinitiven. e-verb har -er i presens og a-verb har -ar i presens og -a i preteritum. Alle sterke verb har inga ending i presens og preteritum og det eneste skillet mellom disse formene er et vokalskifte.
På nynorsk kan man i motsetning til bokmål velge om man vil skrive med -e infinitiv eller -a infinitiv (altså enten skrive/skriva). Man kan også velge å skrive med et system som bruker både -a endinger og -e endinger avhengig av hvilket verb det er snakk om, dette kalles kløyvd infinitiv. Dette er trekk som er svært utbredde i norske dialekter.
Parverb
Det finnes parverb både i bokmål og nynorsk, men parverbsystemet i nynorsk er mer uttalt enn i bokmål. Et parverb har to bøyinger avhengig av om verbet tar et objekt eller ikke, altså om verbet er transitivt eller ikke. Eller sagt på en annen måte, om verbet er kausativt eller ikke. For eksempel på bokmål så skilles alle sterke verb som er parverb i preteritum på følgende måte, avhengig om de tar et objekt. Følgende er eksempel på det sterke verbet brenne i bokmål.
Det som skiller bokmål og nynorsk for parverb er at det i nynorsk ikke bare skilles i preteritum som i dette eksempelet, men i alle verbtider. Dette er typisk i flere norske dialekter og det er et trekk som også deles med det svenske språket og i andre germanske språk som tysk. I dansk skrift var det opprinnelig ikke sterke parverb. Dette har ført til at parverbsystemet i bokmål er noe redusert for de sterke verba ennå slike parverb er vanlig i dialekter for alle tider, ikke bare preteritum.
Her har vi igjen parverbet brenne bare på nynorsk. Den øverste bøyinga er bøyinga for når verbet ikke tar noe objekt, mens det nederste er for når verbet tar et objekt. Mange norske dialekter har dette systemet, f.eks flere trønderske dialekter har typisk formene brinn og brenn i presens avhengig av om verbet tar et objekt eller ikke.
Partisippa for parverba
En stor forskjell mellom parverba i bokmål og nynorsk er også partisippa for parverba. Bokmål har bare ei partisippform (f.eks vil det på bokmål bare hete «hytta er utbrent» i alle tilfelle). Derimot har nynorsk (og også svensk) to partisippformer som skiller mellom om man vil si noe om den handlende eller ikke, i motsetning til bokmål. Dette stammer fra at parverba ovenfor har ei bøyning for når det ikke sies noe om den handlende (intransitiv verbbøyning) og ei anna bøyning for når det sies noe om den handlende (transitiv verbbøyning), som vist i eksempelet ovenfor.