cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ulrika Eleonora av Sverige
Ulrika Eleonora d.y. (født på Tre Kronor, død ) var regjerende dronning av Sverige fra 21. februar 1719 til 29. februar 1720. Datter av Karl XI og Ulrika Eleonora d.e.. Gift 24. mars 1715 med Fredrik av Hessen den blivende Fredrik I. Kronet 17. mars 1719. Valgspråk: In Deo spes mea – I Gud mitt håp
Kongetittel
Ulrika Eleonoras komplette tittel på svensk var: "Ulrika Eleonora, med Guds nåde, Sveriges, Götes och Wendes Drottning: Storfurstinna till Finland; hertiginna uti Skåne, Estland, Livland, Karelen, Bremen, Verden, Stettin-Pommern, Kassuben och Wenden: Furstinna till Rügen: Fru över Ingermanland och Wismar, Så ock Pfalzgrevinna vid Rhein i Bayer, till Jülich Kleve och Bergen hertiginna. Landtgrevinna och arvprinsessa till Hessen: Furstinna till Hischfeld; Grevinna till KatzenEllenbogen, Dietz, Ziegenhem, Nidda och Schaumburg etc. etc"
Tidlig alder
Ulrika Eleonora ble født 23. januar 1688 på Stockholms slott som datter av kong Karl XI og Ulrika Eleonora av Danmark. I barndommen ble hun oversett av alle for sin eldre, livligere og mer talentfulle søster Hedvig Sophia. De eldre søsknene skulle ha hatt glede av å ri og danse og betraktet henne litt nedlatende, da hun lett brast i gråt og ikke våget å delta i deres spill. Hun er beskrevet som vennlig, upretensiøs og verdig, med god holdning og yndige hender, men hun var sjenert og tilbaketrukket og var heller ikke vakker eller intelligent. Hun er beskrevet som en dyktig musiker: mens søsteren Hedvig Sophia sang, spilte Ulrika Eleonora cembalo. Hun ble beskrevet av sin bestemor som ergerlig og sta, og skal også ha hatt for vane å demonstrere sin irritasjon ved å gå til sengs.
Spørsmål om ekteskap
Så snart hun var gammel nok til å bli gift, fikk hun mange beilere. Siden hennes bror Karl XII var ugift og barnløs, ble hun regnet som en sannsynlig arvtaker til den svenske tronen, noe som tiltrakk mange ekteskap tilbud, blant annet den framtidige Georg II av Storbritannia og arveprins Frederick av Hessen-Kassel. I 1698 foreslo et ekteskap mellom Ulrika Eleonora og prins Carl av Danmark og mellom hennes bror Karl XII og Sophia Hedwig av Danmark; denne planen ble skrinlagt i 1700. Den blivende Georg II ble foreslått da hun var fjorten, men planen ble utsatt og erstattet av andre. Planen om å la Ulrika Eleonora gifte seg med Fredrik Vilhelm I av Preussen bar nesten frukter, men ble avbrutt uten forklaring av Karl XII. Hertug Johan Wilhelm av Sachsen-Gotha, som tjenestegjorde i den svenske hæren, fikk lov til å presentere seg for Ulrika Eleonora og beile henne, men ekteskap planer kansellert etter at han duell førte til kongens tilstedeværelse med Anders Lagercrona.
Som regent av Sverige
Etter at nyheter om nederlaget i Poltava i slutten av juli begynte å nå Sverige, oppsto to partier i hoffet. Det ene var et holsteinsk parti som ønsket å se Karl Fredrik, hertug av Holsten-Gottorp som Karl XIIs etterfølger – støttet av Arvid Horn, Nils Gyllenstierna, Piper-slekten og enkedronning Hedvig Eleonora. Det andre var et svensk parti som ønsket å se Ulrika Eleonora som kongens etterfølger, helst i et ekteskap med en dansk prins. Kristian Vs sønn, prins Carl av Danmark, var forslaget. Mange blant den svenske høyadelen støttet disse. Da det imidlertid ble avklart at Karl XII var i sikkerhet i Tyrkia, ble disse planene forkastet.
Allerede i 1710 ba Fredrik av Hessen om hennes hånd, men deres forlovelse ble ikke offentliggjort før 23. januar 1714. Bryllupet ble feiret 24. mars 1715. Ved ekteskapet skal Karl XII ha utstedt: "I kveld danser søsteren min kronen av seg". Under Karl XIIs opphold i utlandet, var hun etter Hedvig Sofia død (1708), den eneste alders medlem av kongefamilien i riket hvis du fjerner forventer hennes bestemor, enkedronning Hedvig Eleonora.
Ved slutten av 1712 eller tidlig 1713 hadde Karl XII tenkt på å gjøre sin søster Ulrika Eleonora til regent, men fullførte ikke denne planen. Det kongelige råd overtalte henne derimot til å bevise sine møter for å motta hennes støtte. Første gang hun kom til rådet, 2. november 1713, ble det også bestemt om en igangsettelse av en riksdag. Denne ville gjøre Ulrika Eleonora "som neste arving til kronen, og regimentet." Dette forslaget var imot Arvid Horn og Rådet, som fryktet at vanskelighetene for en endring av regjeringen ville bli økt.
Ulrika Eleonora viste imidlertid stenderne stor interesse for landets saker. I sitt brev til kongen oppfordret hun ham til å komme hjem og advarte ham om de mulige konsekvensene av hans fravær. Med hans samtykke, signerte hun for neste periode alle rådets brev, unntatt de som var adressert til ham. I egenskap av stattholder, var hennes ord enstydig med kongen. Hun deltok sjelden i rådsforhandlinger; hun betraktet seg selv som brorens representant, og våget derfor ikke å produsere egne forslag.
Ulrika Eleonora ba mange ganger om å møte broren på slagmarken i krigsårene, men fikk aldri tillatelse. Hun møtte i stedet Karl XII for første gang på seksten år i Vadstena i 1716, og deretter en siste gang i Kristinehamn i 1718.
Senere liv
Etter Karl XIIs død, blir Ulrika Eleonora valgt til dronning av Sverige. Dette trår i kraft fra riksdagen av 19 februar, da hun skriver under en traktat på at hun ikke vil få tittelen dronning, men gemalinne.
Hun dør 24. november 1741 i Stockholm av kopper. Det forekom rykter om forgiftning etter hennes død, men disse ble avvist da hoffet selv kunne konstatere at kroppen hennes var dekket av flekker fra sykdommen.
Progeny
Progeny Linux, populært kalt Progeny Debian var en kommersiell versjon av Debian. Progeny ble grunnlagt av Ian Murdock, Debian-gründeren, som også var styreleder.
Deres Linux-distribusjon het egentlig Progeny Componentized Linux som var kompatibel med både Debian og RPM-baserte pakker for Linuxdistribusjoner.
Progeny Debian var et alternativ til Debian 3.1 sarge, basert på Linux Standard Base (LSB) 3.0 og benyttet «Anaconda installer» fra Red Hat, APT fra Debian og Discover.
Det siktet på å utvikle en komponentbasert Linux-distribusjon.
Stengte dører
Progeny Linux la ned virksomheten 30. april 2007.
Procyon
Procyon er den klareste stjernen i stjernebildet Lille hund (Canis Minor). Det er den åttende klareste stjernen på himmelhvelvingen. Procyon er en dobbeltstjerne som består av en hvit hovedseriestjerne som heter Procyon A og en mindre hvit dverg som heter Procyon B. Procyon er en av våre nærmeste stjerner, bare 11,4 lysår fra solsystemet.
Procyon er noe tyngre enn vår sol, den har 1,4 solmasser, men lyser 7,5 ganger sterkere. Denne stjernen har «brent» omtrent alt hydrogenet i kjernen, og er i ferd med å utvide seg til en kjempestjerne, rød eller oransje. Dette vil sannsynligvis skje i løpet av 10 – 100 millioner år. Også solen vil gjennomgå en slik prosess, men først om ca. 4 milliarder år.
Procyon B er ikke så lett å observere, da den ligger ganske nært Procyon A. Avstanden mellom disse varierer mellom 9 og 21 astronomiske enheter.
Navnet Procyon kommer av et gresk ord som betyr «foran hunden», fordi den stiger opp over horisonten før «hundestjernen» Sirius kommer opp.
Ryan McCombs
Ryan McCombs (født 16. juli 1974) er en amerikansk musiker. Han var medlem (vokalist) i bandet SOiL før han ble med i Drowning Pool. Han er gift og har to sønner og bor i Dunkirk, Indiana.
Rolv Hellesylt
Rolv Hellesylt (født 26. september 1927 i Sunnylven ) er en norsk jurist og høyesterettsdommer.
Hellesylt avla i 1956 juridisk embetseksamen ved Universitetet i Oslo og hadde deretter et studieopphold ved New York University i USA. Deretter var han fra 1958 dommerfullmektig før han i 1959 ble ansatt i Justisdepartementet. Han arbeidet i departementets lovavdeling og ble i 1969 ble han byråsjef. Fra 1976 til 1979 arbeidet Hellesylt som advokat ved kommuneadvokaten i Oslo. Hellesylt ble i 1979 utnevnt til dommer i Høyesterett. Han satt som dommer i Høyesterett til han 1. oktober 1997 fikk avskjed i nåde. Hellesylt var medlem i Reisebyrålovutvalget, Straffelovkommisjonen (1983–1992) og var fra 1993 til 1997 leder for styret i Statens pensjonskasse.
Ignatius Olisemeka
Ignatius Olisemeka er en diplomat fra Nigeria. Han etterfulgte Tom Ikimi som utenriksminister i Nigeria ved årsskiftet 1998-1999. I 1999 ble han etterfulgt av Sule Lamido som var utenriksminister fra Nigeria frem til 2003.
Bruray
Bruray (norrønt: Bruray) er én av de tre største øyene som utgjør Out Skerries på Shetland i Skottland. De to andre er Housay og Grunay. De to bebodde øyene, Bruray og Housay, er forbundet med en bro, og refereres til som East Isle («Østøy») og West Isle («Vestøy»).
Ignatius Olisemeka
Fra 1976 til 1981 var han ambassadør til Spania med sideakkreditering til Vatikanstaten. Fra 1984 til 1987 var han ambassadør til USA og høykommisjonær til Canada. Fra 1993 til 1998 var han ambassadør til Israel. Han har også vært ambassadør til Lesotho og Kenya.
Knut Røed
Han tok doktorgrad (dr. polit.) ved Universitetet i Oslo i 1998. Han har særlig forsket på arbeidsmarkedsøkonomi, arbeidsledighet, tilbud av arbeidskraft, pensjonsreformer, trygdeøkonomi og mikroøkonomi.
Bassfløyte
Bassfløyte er et musikkinstrument. Den klinger en oktav under en vanlig tverrfløyte.
Knut Røed
I 2009 ble han med i det regjeringsoppnevnte Brochmann-utvalget, eller Velferds- og migrasjonsutvalget. Utvalgets rapport ble lagt frem i mai 2011.
Bassfløyte
Den brukes mest i fløyte-ensembler, da lyden er svak og vil bære lite i et vanlig orkester. Fløyten er om lag 146 cm, dobbelt så lang som en vanlig tverrfløyte. Derfor er den bøyd for at fløytisten lettere skal nå klaffene når det spilles på instrumentet. Ettersom den er så lang, blir den også ganske tung. Det er derfor utviklet en egen støtte som kan settes under fløyten og ned på stolen musikeren sitter på og en versjon av fløyten som står på gulvet.
Knut Røed
Røed har argumentert for at Inkluderende arbeidsliv (IA-avtalen) ikke har kraftige nok virkemidler til å få ned sykefraværet og har anbefalt økt bruk av gradert sykmelding. Han har deltatt i forskningsprogrammet som evaluerer Nav-reformen. Her har forskningsgruppen han har deltatt i sammenlignet resultater fra kommuner som hadde Nav-kontor med andre som ennå ikke hadde etablert slike. Resultatet av denne studien var at Nav-reformen hadde ført til dårligere arbeidsformidling og integrering i arbeidslivet i kommunene som hadde innført reformen. Røed har også forsket på bruk av trygdeytelser blant innvandrere. Ved å koble folkeregisteret, trygderegister og arbeidstakerregister har han fulgt utvikling i blant innvandrergrupper av forskjellig nasjonalitet over tid etter hvor mange år de har bodd i landet.
Fra 2019 til 2020 ledet Røed en prosjektgruppe som forsket på formuesskatt i Norge. Prosjektgruppen var et samarbeid mellom Skatteforsk ved Handelshøyskolen, Norges miljø- og biovitenskapelige universitet og Frischsenteret. Forskningen fokuserte på små og mellomstore bedrifter. Prosjektrapporten ble levert 14. september 2020. En hovedkonklusjon er «at økt formuesskatt for majoritetseiere i nært eide, små og mellomstore virksomheter i gjennomsnitt bidrar til å øke sysselsettingen i den virksomheten de eier».
Bassfløyte
Notene er skrevet med G-nøkkel en oktav høyere enn de høres ut.
Bruray
Den ubebodde Grunay (norrønt for «Grønnøy») er lokalisert på sørøstlig side av den skjermede havnen og skiller seg fra de to andre øyene. De to bebodde øyene Bruray (norrønt for «Broøy») og Housay (norrønt for «Husøy») er knyttet sammen med en bro. Out Skerries ligger omtrent fire mil nordøst for Whalsay og Bound Skerry utgjør den østligste delen av Skottland. De ligger 322 km fra Norge. I henhold til folketellingen av 2011 har Bruray, som er den østligste bebyggelsen på Shetland, 44 innbyggere.
Juledrøm
Juledrøm er en juleplate gitt ut av folkemusikkgruppa Majorstuen høsten 2006. Tittellåten på albumet er komponert av Jorun Marie Kvernberg og Ragnhild Furebotten, tekst av Ove Røsbak.
Bassfløyte
Repertoar
I den senere tide har det blitt skrevet musikk for bassfløyte. Noen av komponistene som har skrevet for instrumentet er:
Bruray
Infrastruktur
Broen Skerries Bridge ble bygget i 1957 for å gi en fast forbindelse fra Bruray til den nærliggende og større øya Housay. På Bruray er Skottlands minste skole. Øya lider tidvis av vannmangel. Det er lite torv på Out Skerries, så beboerne har fått rett til å skjære torv på Whalsay.
Bassfløyte
Repertoar
Det kommer også studier og konsertetyder som gir utfordringer til utøverne når det gjelder å balansere instrumentet, fingerteknikk, luftstrøm og overblåsing.
Bruray
Infrastruktur
Fra havnen i Bruray er det fergeforbindelse til Vidlin og Lerwick på Mainland og Bruray har også en liten flystripe med flyforbindelse til Tingwall.
Ole Jacob Broch
Ole Jacob Broch (født 14. januar 1818 i Fredrikstad, død 5. februar 1889 i Sèvres) var en norsk matematiker, fysiker, sosialøkonom og politiker, fra 1879 direktør for Det internasjonale byrå for mål og vekt.
Bassfløyte
Repertoar
Peter Sheridan har bestilt og arrangert nye komposisjoner, inkludert en samling med Etudes for Low Flutes av Hilary Taggart. I sjette sats av Claude Bollings Suite for Flute and Jazz Trio, «Versatile» spiller solisten åpningsmelodien på en bassfløyte.
Ole Jacob Broch
Han var sønn av den kjente offiseren og stortingsmannen Johan Jørgen Broch. Alt som skolegutt studerte han høyere matematikk, og da han ble student 1835, la han seg etter denne vitenskapen som hovedfag ved siden av mekanikk og fysikk. Etter at han et par år hadde fortsatt disse studiene med statsstipend i Paris, Berlin og Königsberg, fikk han 1842 et dosentur ved Det Kongelige Frederiks Universitet i Christiania (dagens Oslo). Han fratrådte imidlertid snart denne stillingen for å være medbestyrer i Nissens Latin- og Realskole 1843–1847, en skole han grunnla sammen med Hartvig Nissen. 1847 disputerte han for doktorgraden som den første i Norge som anvendte morsmålet, med en betydningsfull avhandling om «Lovene for Lysets Forplantelse i isofane og eenaksig krystalliserede Legemer» (1847).
Undervisningsvirksomhet
1848 ble det opprettet en lektorstilling for Broch i anvendt matematikk. Hans helse var imidlertid nedbrutt ved overanstrengelse, så han oppholdt seg de følgende to år i Frankrike, Spania og på Madeira. Han etterfulgte så i 1850 professor Holmboe i hans lærestol i ren matematikk, før han selv ble utnevnt til professor i 1858. Ved siden av universitetsstillingen virket han 1854–1858 som lærer i matematikk og mekanikk først ved Krigsskolen, senere ved den militære høyskole, hvor den gang også ingeniørene fikk sin utdannelse.
Ved sin lærervirksomhet ga Broch de matematiske studier i Norge et sterkt løft, særlig fordi han som matematisk pedagog tok hensyn til det praktiske livs behov. Denne forkjærligheten satte også preg på mange av hans lærebøker, ikke minst den store Lehrbuch der Mechanik (Berlin, 1849–1854).
Forsikringsvesenet, grunnleggelsen av Gjensidige
Men enda større betydning skulle Brochs praktiske anlegg få for en rekke viktige institusjoner og foretagender. I 1847 grunnla han Gjensidige, Skandinavias første forsikringsselskap (under navnet Christiania almindelige, gjensidige Forsørgelsesanstalt).
Broch ble som knapt noen annen betrodd et utall offentlige og private verv. I 1850 ble han medlem av tilsynskomiteen for de private forsørgelsesselskaper, samt medlem av bestyrelsen for rikets alminnelige «Enkekasse». I 1874 ble han direktør for «Norsk Livrente- og Kapitalforsikrings-Anstalt», opprettet etter hans initiativ og som senere ble til Gjensidige.
I 1852 valgte Stortinget ham inn i «Den norske Hypothekbank»s direksjon, og fra 1859 var han en årrekke administrerende direktør for «Den Norske Creditbank».
Det metriske system, internasjonale konferanser
Broch viet også mye oppmerksomhet til landets kommunikasjonsvesen og innførelsen av det metriske system for mynt, mål og vekt. Fremfor noen var det hans fortjeneste at Norge i 1875 fikk metrisk mål og vekt og i 1877 gullmyntfot. Han representerte Norge, flere ganger også Sverige, ved de internasjonale myntkonferansene i Paris 1867, 1876 og 1881. Som en anerkjent autoritet på dette området ble han 1879 direktør for det internasjonale byrå for mål og vekt i Sèvres. I denne ærefulle stillingen fikk han ikke bare betydningsfulle praktisk-vitenskapelige og tekniske oppgaver å løse, men også en kjærkommen anledning til å virke for sin yndlingsidé: alminneliggjørelsen av det metriske system. Ved siden av denne faste stillingen i Sèvres hadde han ofte representative eller diplomatiske verv; han møtte som Norges og Sveriges delegerte ved den internasjonale diplomatiske konferansen i Paris 1880, var 1881–1882 Norges forhandlingsmann ved avslutningen av en ny handelstraktat med Frankrike, medvirket 1883 ved den internasjonale kongress i Paris for industriens rettsvern, 1884 i konferansen om de elektriske enheter, og var ved sin død utnevnt til Norges generalkommissær ved Verdensutstillingen i Paris (1889).
Politisk virksomhet
Broch tok også utstrakt del i norsk politikk. Allerede 1857 fikk han sete i Christiania kommunestyre, hvor hans virksomhet fikk varig betydning, særlig ved at han fikk byens finansforvaltning tilbake på rett spor. 1859–1860 var han en av Christianias representanter på Stortinget. Fra 8. mars 1869 til 28. mai 1872 var han statsråd og sjef for Marine- og postdepartementet. Han var sympatisk til Venstres krav om innføring av parlamentarismen, og da denne reformen ble nektet kongelig sanksjon 1872, trådte han ut av regjeringen.
Han sto så utenfor det offentlige liv, inntil den lange forfatningskonflikten, som nådde sitt høydepunkt i riksrettskrisen 1883–1884. Da C. H. Schweigaards regjering hadde inngitt sin avskjed 5. juni 1884, ble Broch kalt hjem fra Paris, oppfordret til å danne en ny regjering av moderate venstremenn, og forhandle om dette med Sverdrup. Dette mislyktes på grunn av Høyres motstand mot det de anså som en kapitulasjon. Broch rådet da kongen til å henvende seg til Sverdrup, i det han nedla sitt mandat som forhandler 22. juni og vendte tilbake til Paris. Han hadde dermed definitivt tatt farvel med politikken.
Ordener og utmerkelser
Broch ble hedret med en rekke ordener for sitt virke. Han ble utnevnt til ridder av den norske St. Olavs Orden i 1855, forfremmet til kommandør i 1866 og tildelt storkors i 1879 «for fortjenstfuld Udførelse af offentlige Hverv». Broch ble også tildelt storkors av den svenske Nordstjerneordenen og var storoffiser av den franske Æreslegionen.
Ole Jacob Brochs gate i Oslo, som fikk sitt navn i 1936, er oppkalt etter ham. Bergen har sin O. J. Brochs gate langs østsiden av Damsgårdssundet. Flere i slekten Broch har vært, eller er professorer, men Professor Brochs gate i Trondheim er oppkalt etter Ole Jacob Broch.
I forbindelse med 100-årsjubileet for Norges tilslutning til meterkonvensjonen, ble Broch avbildet på et norsk frimerke. Frimerket tok utgangspunkt i Hans Christian Olsens xylografi etter Christian Olsens fotografi fra 1865.
Mellitus av Canterbury
Mellitus av Canterbury (død 24. april 624 i Canterbury) var første biskop av London og tredje erkebiskop av Canterbury.
Bakgrunn
Melittus var fra Roma, og ifølge Beda den ærverdige var han fra en fornem familie.
Misjonæt
Augustin av Canterbury sendte etter en tid i England Canterbury til Roma for å rapportere til pave Gregor den store, og ba samtidig om å få sendt flere misjonærer. Melittus, som da var abbed i et benediktinerkloster var blant de utvalgte som ble sendt, og fikk med seg palliet, tegnet på erkebispeverdighet, til Augustin. Han hadde også med seg bøker og annet som trengtes i kirken i England.
Biskop av London
I 604 ble han bispeviet av Augustin, og ble den første biskopen av London. Ca. 616 ble han drevet ut av London av sønnene til kong Saebert av Essex, som var hedninger. De hadde krevd å få motta nattverd uten å la seg døpe først, noe Melittus ikke gikk med på. Han flyktet til Gallia, men ble kalt tilbake av Laurentius.
Erkebiskop av Canterbury
Etter dennes død i 619 ble Melittus utnevnt til erkebiskop av Canterbury.
Beda forteller at han gjennom bønn reddet en kirke i Canterbury fra å bli flammenes rov, noe som har gitt opphav til at han ofte avbildes i bønn ved en brennende by.
Gordian II
Gordian II, eller egentlig Gordianus (latin: Marcus Antonius Gordianus Sempronianus Romanus Africanus Augustus; født ca. 192, død 12. april 238) var romersk keiser i en måned sammen med sin far Gordian I i 238, året med de seks keisere. I forsøket på å velte den rådende keiseren Maximinus Thrax døde han i et slag utenfor Kartago i den romerske provinsen Africa. Da hans aldrende far hørte om sønnens endelikt begikk han selvmord.
Mellitus av Canterbury
Erkebiskop av Canterbury
Han døde i Canterbury 24. april 624, og ble gravlagt ved siden av Augustin i klosterkirken St. Peter og Paulus. Etter sin død ble han regnet som helgen.
Gordian II
Tidlige karriere
Gordian ble født ca. 192. Han var den eneste kjente sønnen til Marcus Antonius Gordianus Sempronianus den eldre. Hans familie var rangen equite (under senatorene i innflytelse), men svært rik. Det ble sagt at de var beslektet med framtredende senatorer. Hans praenomen og nomen Marcus Antonius antyder at hans forfedre på farssiden kan ha mottatt statsborgerskap under Marcus Antonius, eller en av hans døtre, under den sene romerske republikken. Hans cognomen ‘Gordianus’ antyder at hans familieopphav kom fra Anatolia, særskilt Galatia og Kappadokia.
I henhold til den upålitelige kilden Historia Augusta var hans mor en romersk kvinne ved navn Fabia Orestilla født ca. 165 og som denne kilden hevder var en etterkommer av de romerske keiserne Antoninus Pius og Marcus Aurelius via hennes far Fulvus Antoninus. Moderne historikere har avvist dette navnet og denne informasjonen som en ren fabrikasjon. Det er en del bevis som synes å antyde at Gordians mor kan ha vært barnebarnet til den greske sofisten, konsulen og læreren Herodes Atticus. Hans yngre søster var Antonia Gordiana og som med en ukjent senator var mor til den framtidige keiser Gordian III.
Selv om familien til Gordian hadde godt omdømme i senatet og således opptrer med sympati i ethvert dokument fra senatet i denne perioden, er den eneste redegjørelse for hans tidlige karriere som har blitt bevart, er hva som er formidlet i Historia Augusta. Det kan dog ikke bli vurdert som en pålitelig eller nøyaktig beskrivelse av hans liv før han ble opphøyd til keiser i 238. I henhold til denne kilden tjenestegjorde Gordian som kvestor under Heliogabalus' styre og som pretor og konsul (consul suffectus) med keiseren Alexander Severus. I 237 dro Gordian til Africa Proconsularis som en legatus (militær leder) under sin fars kommando som en prokonsulær (utnevnt for et år) guvernør.
Opprør mot Maximinus Thrax
Tidlig i 235 ble keiser Alexander Severus sammen med sin mor Julia Avita Mamaea myrdet av opprørske tropper ved Moguntiacum i Germania Inferior. Lederen av opprøret, Maximinus Thrax, ble utropt av soldatene som ny keiser, men han kom fra en lavere samfunnsklasse i Trakia, og var av den grunn mislikt av aristokratene i det romerske senatet. Konfrontert av en lokal elite som hadde akkurat drept Maximinus' prokurator (embetsmann) i provinsen Africa, ble Gordians aldrende far tvunget til å delta i et opprør i full skala mot Maximinus Thrax i 238 og ble utropt som augustus (= keiser) den 22. mars samme år. Ettersom Gordian I var i sekstiårene, ble også hans sønn Gordian II valgt til augustus. Som sin far ble han belønnet med cognomen (tilnavnet) Africanus.
Far og sønn fikk sine krav på keisertronen bekreftet av senatet og de fleste andre provinsene ettersom Maximinus' var lite populær.
Torbjørn Olsen
Torbjørn Olsen (født 10. november 1953) ble 9. november 2006 valgt til bispedømmeadministrator sede vacante for det katolske Tromsø stift. Han fungerte i denne stillingen frem til Berislav Grgic ble viet til ny biskop av Tromsø 28. mars 2009.
Han er utdannet cand. theol. ved Menighetsfakultetet i 1977 og virket i omkring et tiår som prest i Den norske kirke, bl.a. som feltprest. I 1989 konverterte han til Den katolske kirke. Han tok diplomgrad i katolsk teologi ved Johannes-Gutenberg-Universität i Mainz i 1991, og ble presteviet i Tromsø 8. september samme år av biskop Gerhard Goebel. Med sin avhandling Die Natur des Militärordinariats ble han første nordmann i nyere tid som tok doktorgraden i kirkerett (doctor in iure canonico) den 3. februar 1999 ved det pavelige universitetet Gregoriana i Roma.
Olsen har virket i forskjellige funksjoner i Den katolske kirke i Norge, og ble i 1998 generalvikar for Trondheim stift. 29. desember 2003 ble han utnevnt til pavelig æresprelat med tittel monsignore.
Rudolf Kastner
Rudolf Kastner, også kjent som Rezső Kasztner, (født 1906 i Kolozsvár i Ungarn, død 15. mars 1957 i Tel Aviv i Israel) var en jødisk-ungarsk journalist og advokat som ble kjent for å hjelpe jøder å flykte fra det tysk-okkuperte Ungarn under holocaust-forfølgelsene under andre verdenskrig. Han ble myrdet i 1957 etter at en israelsk domstol anklaget ham for å ha samarbeidet med nasjonalsosialistene under krigen.
Andre verdenskrig
Kastner var en av lederne av Va'adat Ezrah Vehatzalah-the Aid and Rescue Committee eller bare Vaada-en. Dette er en liten jødisk gruppe med hovedkvarter i Budapest. Gruppen hadde som oppgave å hjelpe jødiske flyktninger som var på flukt i det tysk-okkuperte Europa under den andre verdenskrig. Gruppen hjalp hovedsakelig jøder som bodde i Ungarn etter at nasjonalsosialistene invaderte dette landet. Flere ungarske jøder ble fraktet til gasskamrene i Auschwitz for «omplassering», som var nasjonalsosialistene betegnelse. Kastners hovedoppgave var å forhandle med Adolf Eichmann, som var den SS-offiseren som organiserte transporten av jødene til utryddelsesleirene, og som derfor ofte ble kalt «det tredje rikets sjefsbøddel». Ved å forhandle med nasjonalsosialistene fikk flere tusener jøder reise via Ungarn til Sveits på det som ble kjent som Kastner-toget. I bytte mot flukten fikk Kastner penger, gull og diamanter fra de flyktende jødene.
I løpet av sommeren 1944 hadde Kastner flere ganger møter med Eichmann, som var ansvarlig for mesteparten av deportingen av de rundt 800 000 ungarske jødene som skulle til Auschwitz i det okkuperte Polen. Kastner og Eichmann inngikk en avtale om at 1685 jøder skulle bli spart for en løsepenge på 1000 dollar per hode. De fleste av passasjerene hadde ikke råd til å betale dette selv så Kastner auksjonerte bort 150 av plassene til de rike jødene for å kunne betale for de andre.
Kastners advokater hevdet etter krigen at som et resultat av Kastners forhandlinger med SS så ble minst 15 000 ungarske jøder overført til arbeidsleirer i Strasshof i stedet for å bli drept i Auschwitz. Hvor mange liv han egentlig reddet er ikke fastslått.
I Israel
Kastner flyttet til Israel etter at andre verdenskrig var over, og der ble han en talsmann for Israels Nærings-og handelsdepartementet i 1952. Året etter ble han anklaget for å ha vært en kollaboratør med nasjonalsosialistene. Anklagen kom frem i en pamflett som var skrevet og publisert av Malchiel Gruenwald som var en amatør-forfatter, høyreorienterte aktivist og ivrig samler av frimerker. Påstanden stammer delvis fra Kastner sitt forhold til SS-offiseren Adolf Eichmann, og delvis fra at han etter at krigen var over hadde gitt positive referanser til tre SS-offiserer, inkludert Kurt Becher som var Heinrich Himmler sin utsending til Ungarn. På denne måten slapp Becher å bli tiltalt og dømt for krigsforbrytelser. Etter krigen ble Kastner anklaget for å ha stjålet jødiske eiendeler i samarbeid med SS-offiseren Kurt Becher.
Malchiel Gruenwald beskyldte i 1953 Kastner, som da var tjenestemann i Israel, for samarbeid med nazistene. Den israelske staten gikk på vegne av Kastner til sak for ærekrenkelser og domstolen konkluderte med at Kastner hadde «solgt sin sjel til djevelen». Kastner fikk oppreisning av Israels høyesterett, ett år etter at en ekstremist hadde myrdet han. Benjamin Halevi var dommer i første instans og dømte i Gruenwalds favør og uttalte at Kastner hadde «solgt sin sjel til djevelen». Halveis dom ble omgjort av høyesterett. Halevi var senere dommer i rettssaken mot Adolf Eichmann.
Den israelske regjeringen saksøkte Gruenwald for ærekrenkelser på Kastners vegne. Dette resulterte senere i en rettssak som varte i to år, og en endelig avgjørelse i 1955 om at Kastner faktisk hadde som dommeren uttalte: «solgt sin sjel til djevelen». Kastner reddet mange jøder samtidig som han bevisst unnlot å advare andre jøder om at nasjonalsosialistene «omplassering» faktisk gikk ut på at de ville bli deportert til gasskamrene. På denne måten hadde Kastner ofret mange flere jøder enn han hadde reddet.
Rudolf Kastner ble skutt den 3. mars 1957 av tidligere medlemmer av Lehi og han døde av skuddskader tolv dager senere. Joseph Menkes, Zeev Eckstein og Dan Shemer ble dømt for drapet. Det var Eckstein som løsnet skuddene mot Kastner. De som drepte Kastner hevdet at de gjorde det for å hevne hans samarbeid med krigsforbrytere som Adolf Eichmann.
OFK Beograd
OFK Beograd (serbisk kyrillisk: ОФК Београд) er en fotballklubb fra Beograd i Serbia. Klubben ble stiftet i 1911 under navnet BSK. Den har hatt flere storhetstider, blant annet på 1960- og begynnelsen av 70-tallet da de hadde gode resultater i Europa. De kom blant annet til semifinalen i UEFA-cupen i 1962-63.
Mariachi
Mariachi er en musikkform fra Mexico. Et mariachi-orkester kalles på spansk los mariachis, mens en enkelt musikant kalle un mariachi. Musikkformen er Mexicos mest kjente musikkform, og den som symboliserer Mexico i utlandet. Den mest kjente utøveren er José Alfredo Jiménez.
Særpreg
Før 1930-tallet ser man av fotografier at de tidlige mariachiene kledde seg i calzones de manta og huaraches, hjemmespunne hvite bomullsbukser og lærsandaler, omtrent det samme som bønder i Jalisco gikk med på denne tida.
På 1930-tallet dukket imidlertid den karakteristiske bunaden opp, kalt traje de charro. En livkort jakke øverst følges av trange bukser med splitt ved anklene for å passe til ridestøvler. Jakke og bukse er gjerne utsmyket med broderi, utskårne lærornamenter og sølvknapper i et utall former. Dertil hører en stor sløyfe i halsen, et bredt belte og en stor, bredbremmet hatt (sombrero på norsk, sombrero betyr hatt på spansk).
Inntil nylig fantes det ingen kvinnelige mariachier. Nå er imidlertid kvinnene på full fart inn. Når de spiller i orkesteret, kler de seg gjerne i samme uniform som mennene, men dersom det er vokalisten, har hun gjerne en fargerik, meksikansk kvinnedrakt. Nå finnes det også mariachi-orkester med bare kvinner, som Las perlitas tapatías (De små perlene fra Jalisco).
Rancheras-musikken er nå spredt i hele den spansktalende verden, og særlig er musikkformen populær i Colombia. Den har også funnet veien til USA med de meksikanske innvandrerne. Nå spilles det mariachi-musikk foran Det hvite hus hver 5. mai.
Opprinnelse
Navnet mariachi synes å komme fra det franske ordet «mariage», bryllup. Teoriene og historiene om opprinnelsen er mange, men det som synes klart, er at musikkgenren oppsto i «Los Altos de Jalisco», i høylandet nord i staten Jalisco. Eksakt når den oppsto, er uklart, men i perioden rundt den meksikanske revolusjonen, mellom 1910 og 1920, ble musikkformen kjent og populær i resten av Mexico.
I begynnelsen ble mariachi-musikken spilt med gitar og fiolin. Senere kom instrumenter som guitarrón, en stor gitar med tykke strenger, harpe og trompeter til, og trompetene bidrar til å gi mariachi-musikken dens særpreg.
På 1800-tallet vandret mange mariachi-musikanter rundt mellom haciendaene og spilte for herrskapene. Som følge av revolusjonen hadde imidlertid ikke godsherrene råd til dette mer, og dermed dro mariachiene fra by til by hvor de sang på gata for penger. Tematikken skiftet også fra den tidligere søtladne romantikken til revolusjonshelter og fiender. De bragte også med seg nyheter, siden de hadde en stor aksjonsradius. San Pedro Tlaquepaque i Jalisco, et fornemt feriested for borgerskapet i Guadalajara, var en av de mest populære stedene å spille.
Fra begynnelsen av var mariachi-musikk dansemusikk. Dansetrinnene kaltes zapateado, mens rytmene kunne være både son jalisciense og son jarocho. Zapateado-trinnene kommer egentlig fra Spania, og danserne kjører hælene hardt i golvet på en måte som akkompagnerer og forsterker rytmen fra musikkinstrumentene. En annen kjent mariachi-dans er jarabé tapatío, også kalt hattedansen, fra Guadalajara. Dette har blitt Mexicos nasjonaldans, og herrene er kledt i typiske rytterdrakter fra Jalisco, noe som likner litt på comboy-klær. Damene er iført et håndvevd sjal og fargerike skjørt, og dansen er høyst stilisert med innstuderte bevegelser.
Hollywood Undead
Hollywood Undead er et amerikansk rap rock band fra Los Angeles, California. De slapp det første albumet, Swan Songs den 2. september 2008. I 2010 kom albumet American Tragedy. De er kjent for å bruke masker når de spiller konserter. Hollywood Undead er kanskje mest kjent for sangen «Undead». Medlemmene er: Charlie Scene, Johnny3Tears, JDog, Danny og Funny Man. Tidligere medlem er Deuce og Da Kurlzz. Da Deuce sluttet kom et nytt medlem i bandet, Danny, han bærer gullmaske.
Mariachi
Opprinnelse
Fram til 1930-tallet var mariachiene halvprofesjonelle musikere som ikke var kjent utenfor sitt område. Orkesteret Vargas de Tecalitlán reiste imidlertid fra Jalisco til Mexico by i 1898, og president Lázaro Cárdenas inviterte dem til å spille ved presidentinnsettelsen i 1934, og senere ble de med på valgkampturnéen i 1936.
Silvestre Vargas, som hadde tatt over orkesteret i 1928, hyrte inn en profesjonell musiker, Rúben Fuentes, som musikalsk leder. Vargas og Fuentes standardiserte så de musikalske arrangementene for mange av de populære sones (rytmene), og tok i bruk noter og notepapir. Dermed ble det lettere å spre toner og melodier.
Fra 1950-tallet, med innflytelse fra jazz og kubansk musikk, kom trompeten med. Dermed var et standardensemble bestående av seks til åtte fioliner, en guitarrón (stor gitar), en vihuela (strengeinstrument), en gitar, to trompeter og ofte en harpe.
Pyramiden
Pyramiden var en godt utviklet by med bensinstasjon, drivhus og fjøs, skole, barnehage, sykehus, hotell, restaurant og diverse andre fasiliteter. De fleste byggene står fremdeles slik som de var da de ble forlatt. Folk som bodde der hadde tilgang til svømmebasseng, skytebane, innehall og fotballbane.
Det er ingen restriksjoner på besøk til Pyramiden, men besøkende kan ikke gå inn i bygningene uten tilltatelse. Dette skyldes helse- og sikkerhetsmessige forhold. De fleste bygningene har vært stengt for uvedkommende siden byen ble forlatt, men turistfølger som kommer med eget skip eller M/S «Polargirl», vises rundt i bygningene av Trust Arktikugols lokale vakt. Pyramiden kan nås med båt eller snøscooter. I 2013 åpnet Hotell Tulipan i den største fellesbygningen i Pyramiden, og avløste da et provisorisk containerbasert overnattingshangar som er bygget opp nede ved havnen.
Den nærmeste bosetningen er Svalbards administrasjonssenter, Longyearbyen, omtrent 50 km lengre sør, og et lite forskningssamfunn, Ny-Ålesund, 100 km mot vest.
Sysselmesteren på Svalbard fører utvidet oppsyn og vedlikehold av stedet, som inngår i de 50 mest prioriterte kulturminnene på Svalbard.
Litteratur
Kjartan Fløgstad: Pyramiden: portrett av ein forlaten utopi (2007). ISBN 82-430-0398-3
Srah Srang
Srah Srang (khmer: ស្រះស្រង់ ) er et reservoar i Angkor, Kambodsja, som ligger sør for Østre Baray og øst for Banteay Kdei. Det ble bygget i midten av 10. århundre, og endret i det 12. eller 13. århundre. Ilandføringsplattformen i vestenden av barayen, på motsatt side av inngangen til Banteay Kdei, er et populært sted å se soloppgangen.
Jakobittene
Jakobittene (eller jakobittisme; irsk: Seacaibíteachas, skotsk-gælisk: Seumasachas) var den politiske bevegelsen i Storbritannia og Irland som hadde som mål å gjeninnføre den katolske kong Jakob II av England fra huset Stuart og hans etterkommere på tronene i England, Skottland og Irland. Bevegelsen tok sitt navn fra Jacobus, renessanselatin for Iacomus, den opprinnelige latinske formen for James (på nordiske språk hetende Jakob). Tilhengerne gjorde opprør mot den britiske regjeringen ved flere anledninger mellom 1688 og 1746.
Etter at Jakob II ble avsatt i 1688 og erstattet av hans datter Maria II som styrte i fellesskap med sin ektemann og fetter (og nevø av Jakob II), Vilhelm III, levde stuartene i landflyktighet, hovedsakelig i Frankrike, tidvis forsøkte de å gjenerobre tronen med støte fra Frankrike og Spania. De fleste jakobittene var i Skottland, særlig på det skotske høylandet og lavlandet i nordøstlige Skottland, foruten også i Irland og deler av nordlige England, hovedsakelig i Northumberland og Lancashire. Betydelig støtte eksisterte også i Wales og sørvestlige England.
Jakobittene mente at parlamentets inngrep og endring av arverekkefølgen til de engelske og skotske tronene var ulovlige. Katolikkene håpet også på at et konge fra huset Stuart ville avslutte det protestantiske veldet og at Storbritannia igjen ville underordne seg paven og resten av det katolske Europa.
Emblemet til jakobittene var den hvite kokarde. Den hvite roses dag feires den 10. juni, årsdagen for fødselen til James Francis Edward Stuart, «den gamle pretendent», i 1688.
Andre arvinger
Siden Henriks død har ingen av de jakobittiske arvingene faktisk aktivt gjort krav på tronen. De er, med sine jakobittiske regentnavn:
Fylkesvei 7724
Fylkesvei 7724 går mellom Eggum og Bøstad i Vestvågøy kommune.
Jakobittene
Framtidige arvinger
Arvingen av Frans av Bayern er hans yngre bror
Fylkesvei 7724
Før 1. januar 2010 hadde veien betegnelsen fylkesvei 831.
Vår Frue kirke (Tromsø)
Vår Frue domkirke er den katolske domkirken i Tromsø, og sete for Tromsø katolske stift, det vil si verdens nordligste katolske bispedømme.
Bygningen
Den lille trekirken med ca. 150 sitteplasser ble oppført samme år som Tromsø Domkirke, byens lutherske domkirke, nemlig i 1861. Stilen er nygotisk, med tre små takryttere over fasaden og et større klokketårn over koret. Kirken står godt plassert på Erling Bangsunds plass, den øvre delen av torget, og er godt synlig også fra selve Stortorget. Den speiler seg i glassvinduene på Kulturhuset i Tromsø som ligger tvers overfor. Mens eksteriøret har omtrent den samme form som i 1861, har interiøret forandret seg en del gjennom tidene. Interiøret er i dag enkelt og holdt i lyse farger, noe som gjenspeiler ønsket fra avdøde biskop Gerhard Goebel.
Krig og bybrann
Vinteren 1944-45 var Tromsø domkirke brukt som husly for flyktninger fra Finnmark, og daværende sokneprest Johannes Wember lot derfor Den norske kirke holde gudstjeneste i Vår Frue. Under bybrannen 14. mai 1969, da Arbeiderforeningens hus (der Kulturhuset i Tromsø står nå) brant ned, ble Vår Frue skumlagt for å hindre spredning. Tross vannskader overlevde derfor kirken brannen.
Menighetshus og bispegård
Nedenfor ligger det katolske menighetshuset, hvor mye av menighetens sosiale liv pågår. Dette var frem til 1967 den katolske skolen i Tromsø. Enda lenger ned, ut mot Stortorget, ligger den katolske bispegården. I denne staselige empiregården fra 1832 overnattet pave Johannes Paul II under sitt besøk i Tromsø i juni 1989. To andre katolske institusjoner befinner seg for øvrig i Tromsø, nemlig St. Elisabethhjemmet, drevet av søstrene i St. Elisabeth-ordenen, og karmelklosteret «Totus Tuus». En katolsk gravlund befinner seg også på Tromsøya, nær Vervarslinga for Nord-Norge.
En internasjonal menighet
Ifølge statistikk på menighetens hjemmeside var det 1. januar 2006 496 katolikker i prestegjeldet, derav 398 i Tromsø. Disse fordelte seg på hele 45 ulike nasjonaliteter, av disse var nordmennene (190 personer), polakkene (56 personer), filippinerne [45 personer) og rwanderne (41 personer) de mest tallrike. Hele Nord- og Midttroms inngår i Vår Frue menighet. Messene avholdes på norsk, men med jevne mellomrom avholdes det også messe på polsk.
Duncker & Humblot
Duncker & Humblot er et tysk forlag i Berlin, grunnlagt i 1798, som hovedsakelig utgir akademisk litteratur. Forlaget utgav tidlig Goethe og E. T. A. Hoffmann. Det har også utgitt bl.a. Max Weber og Carl Schmitt.
Edifício Itália
Edifício Itália (Circolo Italiano) er en skyskraper i São Paulo, bygget fra 1960 til 1965. Den er med sine 168 meter den nest høyeste bygningen i Brasil, etter Mirante do Vale.
Hvidovre Hospital
Hvidovre Hospital er et sykehus i Region Hovedstaden i Danmark. Det ligger i den østlige del av Hvidovre, tett ved Holbækmotorvejen og Avedøre Havnevej. Sykehuset er bygget i årene 1968-1979 og ble offisielt innviet 26. mars 1976. Arkitekturen utmerker seg fordi det er bygget lavt – de fire hovedbygningene er kun i tre etasjer, men bygningene brer seg til gjengjeld over 300 000 m².
Vermunden
Ved nordbredden av vannet ligger Åsnes Finnskog kirke. Like ved kirken er det kafe som serverer mat med lokalt og tradisjonsrikt preg.
I mange år er det brøytet flystripe, Vermundsjøen isflyplass, på isen like ved kirken, og hver vår arrangeres fly-in gudstjeneste som er godt besøkt.
Hvidovre Hospital
Hvidovre Hospital er et av Danmarks største sykehus med over 40 000 pasienter innlagt hvert år. Det har 35 avdelinger, blant annet Danmarks største fødeavdeling med over 5 500 fødsler i året.
En avdeling av sykehusapoteket, Region Hovedstadens Apotek, er beliggende på Hvidovre Hospital. Sykehusapoteket leverer blant annet medisin og farmasøytiske tjenester til Hvidovre Hospital.
Slettningen
Slettningen er et vann i Vang kommune i Innlandet. Den ligger i Lærdalselvas nedbørfelt og har utløp mot sør gjennom Slettningelva, som munner ut i Sula, ei av Lærdalselvas tilløpselver, ved Sankt Thomaskirken på Filefjell.
Mongolia under Sommer-OL 1972
Mongolia under Sommer-OL 1972. Femti sportsutøvere fra Mongolia deltok i sju sporter under Sommer-OL 1972 i München. Det var tredje gangen som Mongolia deltok i et sommer-OL. De kom på delt 33.-plass med en sølvmedalje.
Hesperidene
Hesperidene (gresk: Ἑσπερίδες, hesperídes) er i henhold til gresk mytologi nymfer for kvelden og solnedgangens gylne lys. De er søstre, og blir i noen beretninger omtalt som døtre av nattens gudinne Nyx og tussmørkets gud Erebos, mens andre overleveringer oppgir titanen Atlas som faren, og de ble da henvist til som atlantidene (Ἀτλαντίδων). De ble også omtalt som «kveldens døtre» eller «nymfene fra vest». Antallet på hesperidene har variert, fra tre, til fire og opp til sju søstre.
Etymologi
Navnet betyr «avkommet til Hesperos» (kvelden). Hesperos (eller vesper på latin) er opprinnelsen til navnet Hesperos, kveldsstjernen, det vil si planeten Venus, ordet har en felles rot med det germanske ordet vest.
Kveldens nymfer
Vanligvis var de kun tre hesperider, som med andre greske triader (de tre kharitere og moirere). I henhold til Evelyn Harrison, «Ettersom hesperidere i seg selv var kun symboler på gavene de legemliggjorde, kan de ikke være skuespillere i et menneskelig drama. Deres abstrakte, ombyttende navn er et synonym av deres upersonlighet.»
De er tidvis framstilt som kveldsdøtrene til Natten (Nyx), enten alene, eller med Tussmørket (Erebos), i samsvar med måten Eos i det ytterste øst, i Kolkis, er datteren til titanen Hyperion. Hesperiderne er listet som døtrene til Atlas og Hesperis («Kveld»), eller av Forkys og Keto, eller av Zevs og Themis. I en annen kilde er nymfene sagt å være døtrene til Hesperos.
Navnene som ble gitt til dem, om enn aldri alle på en gang, det var enten tre, fire, eller sju hesperider. Apollonios Rhodios oppgir antallet tre med deres navn som Aigle, Erytheis og Hespere (eller Hespera). Hyginus i forordet til Fabulæ havngir dem som Aegle, Hesperie og *aerica. I en annen kilde er de navngitt som Ægle, Arethusa og Hesperethusa, de tre døtrene til Hesperos. Hesiod sier at disse «hesperider med klare stemmer», døtre av Natten, voktere av gulleplene bortenfor havet i den ytterste vestlige verden, oppgir antallet av dem til fire, og deres navn som Aigle (eller Aegle, «blendende lys»), Erytheia (eller Erytheis), Hesperia («solnedgangsglød»), hvis navn refererer til solnedgangens farge: rød, gul, eller gull, og til sist, Arethusa. I tillegg, Hesperia og Arethusa, den såkalte «okseøyde Hesperethusa».
Pseudo-Apollodorus har oppgitt antallet til fire: Aigle, Erytheia, Hesperia (eller Hesperie) og Arethusa, mens mens den senantikke forfatteren Fulgentius har navngitt dem som Aegle, Hesperie, Medusa og Arethusa. Imidlertid har historiografen Diodorus Siculus uttalt at de var sju i sitt antall, men uten noen informasjon om deres navn. Et antikk vasemaleri bevitner følgende navn som fire: Asterope, Krysothemis, Hygieia og Lipara; på en annen er det dog sju navn: Aiopis, Antheia, Donakis, Kalypso, Mermesa, Nelisa og Tara. En pyxis (type vase) har Hippolyte, Mapsaura, og Thetis. Petrus Apianus mente at de var sju hesperider, døtrene til Atlas og Hesperis, med følgende navn: Aegle, Erythea, Arethusa, Hestia, Hespera, Hesperusa og Hespereia.
De er tidvis omtalt kollektivt som de vestlige ungpiker, kveldens døtre, eller erythraiog solnedganggudinnene, betegnelser som alle er knyttet til deres tenkte lokalisering i det fjerne langt bort i vest et sted. Hesperis er passende personifiseringen av kvelden (slik Eos er det for gryningen) og kveldsstjernen er Hesperos. I tillegg til deres oppgave å passe hagen, har de stor glede i å synge. Evripides omtalte dem noe i retningen av «sangpikene» da de har makten til søt sang. Hesperidene kunne være hamadryader (nymfer knyttet til trær) og epimeliader (nymfer som beskytter epletrær), som antydet i et avsnitt hvor de forvandler seg til trær: «Hespere ble en poppel og Eretheis en alm, og Aegle et piletres hellige trestamme...» og i samme fortelling er de beskrevet figurativt eller litterært som å ha hvite armer og gylne hoder.
Hesperidenes hager
Hesperidene holder til i den vestligste del av verden, det vil antakelig si et sted ved atlanterhavskysten vest for Atlasfjellene i Nord-Afrika. Noen kilder omtaler øygruppen Hesperidene lengst vest i verden, og henviser muligens til Kanariøyene eller Kapp Verde-øyene. Her steller hesperidene med de sagnomsuste hagene sine, som egentlig er gudinnen Heras frukthager. I disse hagene vokser trær som ble drevet fram av grener som Hera fikk i bryllupsgave av Gaia da hun giftet seg med Zevs. Disse trærne bærer gyldne epler, som gir udødelighet og evig ungdom til den som spiser dem. Selv om Hesperidene fikk ansvaret for å stelle disse trærne, hendte de stjal av eplene og spiste dem selv. Hera hadde mistanke om dette, og satte derfor den hundrehodete, søvnløse dragen Ladon, til å vokte over gulleplene.
Herakles’ ellevte storverk var å stjele disse eplene og bringe dem til kong Eurysthevs. For i det hele tatt å finne stedet hvor Hesperidenes hager lå, måtte Herakles få hjelp av havguden Nereus og titanen Promethevs. I noen beretninger røvet Herakles eplene ved å drepe dragen Ladon, mens i andre historier får han Atlas til å stjele eplene for seg. Eplene ble senere bragt tilbake av Athene.