cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Shackleton–Rowett-ekspedisjonen
Personell
Av nykommerne var den newzealandfødte Royal Air Force-piloten Roderick Carr hyret inn for å operere ekspedisjonens fly, en Avro Baby modifisert til sjøfly med en 80-hesters motor. Han hadde møtt Shackleton i Nord-Russland, og hadde nylig tjenestegjort som stabssjef i Litauens flyvåpen. Flyet ble imidlertid ikke benyttet i løpet av ekspedisjonen på grunn av noen deler som manglet, og Carr ble derfor satt til å hjelpe til med det vitenskapelige arbeidet. I den vitenskapelige staben inngikk den australske biologen Hubert Wilkins, som hadde erfaring fra Arktis, og den kanadiske geologen George Vibert Douglas, som opprinnelig hadde meldt seg på den avlyste ekspedisjonen til Beauforthavet. De nye medlemmene som fanget størst offentlig oppmerksomhet var to medlemmer av guttespeiderbevegelsen, Norman Mooney og James Marr. Som et resultat av publisitet organisert av Daily Mail hadde disse to blitt valgt ut til å delta på ekspedisjonen blant omkring 1700 speidere som hadde søkt om å få være med. Mooney, som var fra Orknøyene, falt snart fra. Han forlot skipet i Madeira etter å ha slitt med kronisk sjøsyke. Marr, en 18-åring fra Aberdeen, forble med ekspedisjonen hele tiden, og Shackleton og Wild bifalt ham for måten han gjennomførte sine pålagte oppgaver.
Reisen sørover
«Quest» seilte fra London den 17. september 1921 etter å ha blitt inspisert av kong Georg V. Store folkemasser samlet seg langs elvebreddene og på broene for å overvære begivenheten. Marr skrev i sin dagbok at det virket som om «hele London deltok i en sammensvergelse for å gi oss et oppmuntrende farvel».
Shackletons opprinnelige plan var å seile ned til Cape Town og avlegge de viktigste søratlantiske øyene besøk på veien. Fra Cape Town skulle «Quest» sette kurs mot Enderby Land-kysten av det antarktiske kontinentet. Der skulle de, straks fartøyet var i isen, utforske kystlinjen i retning Coats Land i Weddellhavet. Mot slutten av sommersesongen skulle skipet gå til Sør-Georgia og deretter returnere til Cape Town for å bli klargjort for en ny sesong i isen. Imidlertid førte skipets dårlige ytelse til at denne planen ikke lot seg gjennomføre. Alvorlige problemer med maskineriet gjorde det nødvendig med en ukes opphold i Lisboa og ytterligere stopp på Madeira og Kapp Verde-øyene. Disse forsinkelsene, kombinert med «Quest»s langsomme framdrift, førte til at Shackleton bestemte seg for å droppe de planlagte besøkene på de søratlantiske øyene og heller sette kursen mot Rio de Janeiro, der motoren kunne få en grundig overhaling. «Quest» ankom Rio den 22. november 1921.
Ekspedisjonen ble værende i Rio i fire uker for overhaling av motoren og utskifting av toppmasten som var blitt skadet. Dette medførte at det ikke lenger var hensiktsmessig å seile via Cape Town, og Shackleton bestemte i stedet at skipet skulle seile direkte til hvalfangststasjonen Grytviken på Sør-Georgia. Utstyr og forsyninger som hadde blitt sendt til Cape Town måtte avskrives, men Shackleton håpet åpenbart på at erstatninger kunne skaffes tilveie på Sør-Georgia. Han var diffus angående hvilken retning ekspedisjon skulle ta etter Sør-Georgia; Macklin skrev i sin dagbok at «sjefen sier ... helt oppriktig at han ikke vet hva han vil gjøre etter S. Georgia».
Shackletons død
Den 17. desember, dagen før «Quest» skulle seile fra Rio, ble Shackleton syk – han kan ha hatt et hjerteinfarkt. Macklin ble tilkalt, men Shackleton nektet å bli undersøkt og erklærte seg selv «bedre» neste morgen. Under den påfølgende reisen til Sør-Georgia var han ifølge sine medpassasjerer uvanlig stillferdig og likegyldig. Han begynte også å drikke champagne hver morgen «for å dempe smertene», noe som stred mot hans normale regel om ikke å tillate alkohol til sjøs. Et kraftig uvær ødela for den planlagte julefeiringen, og et nytt problem med fyrkjelen reduserte framdriften og førte til ekstra belastning for Shackleton. Nyttårsdagen hadde uværet gitt seg: «Stille og rolig etter stormen – året har startet vennlig for oss», skrev Shackleton i sin dagbok. Den 4. januar 1922 fikk de Sør-Georgia i syne, og sent på morgenen ankret «Quest» opp i Grytviken.
Etter å ha besøkt landstasjonen vendte Shackleton tilbake til skipet, tilsynelatende uthvilt. Han fortalte Frank Wild at de skulle gjennomføre den utsatte julefeiringen dagen etter før han trakk seg tilbake til lugaren sin for å føre dagbok. «Lukten av død hval gjennomsyrer alt», skrev han. «Det er et rart og besynderlig sted... En herlig kveld. I den tiltagende skumringen så jeg en ensom stjerne kretse, som en edelsten over bukta». Senere falt han i søvn og ble overhørt snorkende av McIlroy som nettopp hadde avsluttet vakten sin. Kort etter klokka to natt til 5. januar ble Macklin, som hadde tatt over vakten, tilkalt til Shackletons lugar. Ifølge Macklins dagbok hadde han funnet Shackleton klagende over ryggsmerter og kraftige ansiktssmerter, og han hadde bedt om å få smertestillende medikamenter. I løpet av en kort diskusjon fortalte Macklin sin sjef at han hadde overanstrengt seg og var nødt for å leve et mer normalt liv. Macklin beretter at Shackleton uttalte: «Du ønsker alltid at jeg skal oppgi ting, hva er det jeg burde oppgi?» Macklin repliserte «hovedsakelig alkohol, Sjef, jeg tror ikke den gjør deg godt». Umiddelbart etterpå hadde Shackleton «et veldig kraftig anfall, hvorpå han døde».
Dødsattesten, som var signert av Macklin, oppgir dødsårsaken til å være «arteriearterom av kransarteriene og hjertesvikt» – det vil si hjerteinfarkt. Senere på morgenen overbrakte Wild, som nå hadde overtatt kommandoen, nyheten til en sjokkert besetning og kunngjorde samtidig at ekspedisjonen ville holde fram. Liket ble brakt i land for balsamering før det skulle transporteres tilbake til England. Den 19. januar fulgte Leonard Hussey Shackletons lik om bord i et dampskip til Montevideo, men ved ankomst der mottok han en melding fra Lady Shackleton der hun ba om at liket ble gravlagt på Sør-Georgia. Liket ble sendt tilbake sammen med Hussey på et britisk dampskip. Den 5. mars ble Shackleton gravlagt på den norske kirkegården i Grytviken. I mellomtiden hadde «Quest» seilt, så Hussey var den eneste av Shackletons venner som var til stede. Et simpelt kors markerte graven fram til det ble erstattet av en høy granittstøtte seks år senere.
Reisen til isen
Som leder måtte Wild først avgjøre hvor ekspedisjonen skulle ta veien. Kerr rapporterte at problemene med fyrkjelen var håndterbare, og etter å ha etterfylt med det som var tilgjengelig av proviant og utstyr på Sør-Georgia, bestemte Wild at de i all hovedsak skulle fortsette etter Shackletons opprinnelige plan. Han ville føre skipet østover til Bouvetøya og deretter fortsette enda lenger øst, før de vendte sørover for å møte isen nærmest mulig Enderby Land hvor undersøkelsene av kysten ville begynne. Ekspedisjonen skulle også undersøke en «fantomøy» i munningen av Weddellhavet som hadde blitt rapportert av James Clark Ross i 1842, men ikke observert senere. I siste omgang ville imidlertid framdriften avhenge av vær, isforhold og skipets evne.
«Quest» seilte fra Sør-Georgia den 18. januar med kurs for Sør-Sandwichøyene i sørøst. Det var kraftige dønninger, slik at det tunglastede fartøyet ofte fikk bølger over relingen og dekket fylt med vann. Wild skrev at «Quest» rullet som en tømmerstokk, lakk og krevde jevnlig pumping, forbrukte mye kull og var treg. Alle disse faktorene ledet ham i slutten av januar til å endre planene. Bouvetøya ble ofret til fordel for en sørligere kurs som brakte dem til kanten av pakkisen den 4. februar.
«Nå kan lille «Quest» virkelig vise hva hun duger til», skrev Wild da fartøyet beveget seg inn i den løse pakkisen. Han bemerket at «Quest» var det minste skipet som noensinne hadde forsøkt å trenge gjennom den tunge, antarktiske isen og spekulerte på andres skjebne. «Vil vi unnslippe, eller vil «Quest» slutte seg til skipene i Davy Jones' skap?» I løpet av dagene som fulgte trengte de stadig lenger sørover, og isen begynte å tykne med den fallende temperaturen. Den 12. februar oppnådde de sin sørligste breddegrad ved 69°17'S, og også østligste lengdegrad ved 17°9'Ø, vesentlig før Enderby Land. Etter å ha vurdert tilstanden til sjøisen, valgte Wild en rask tilbaketrekning mot nord og vest i frykt for å bli innefrosset. Han håpet fremdeles at de skulle kunne forsere den tykke isen og om mulig trenge gjennom til det skjulte landet bakenfor. Den 18. februar vendte han skipet sørover igjen for et nytt forsøk, men heller ikke denne gangen lyktes det å forsere isen. Den 24. februar, etter at en rekke forsøk hadde mislyktes, satte Wild kursen vestover på tvers av Weddellhavets utløp. Fartøyet skulle forsøke å nå Elefantøya på Sør-Shetlandsøyene før ekspedisjonen måtte returnere til Sør-Georgia før vinteren.
Mesteparten av det lange strekket over Weddellhavet foregikk uten spesielle hendelser. Ifølge Macklin kom ikke Wild og Worsley særlig godt overens, og det var en del misnøye blant besetningen som Wild, ifølge sin egen beretning, håndterte ved å true med «den mest drastiske behandling». Den 12. mars nådde de 64°11'S, 46°4'V, området der Ross i 1842 hadde registrert å ha observert land, men fikk ikke noe land i syne. En dybdemåling viste 2 300 favner (4 200 meter) som indikerte liten sannsynlighet for at de var i nærheten av land. Mellom 15. og 21. mars var «Quest» innefrosset i isen, og knappheten på kull ble en stor bekymring. Da skipet kom seg løs, satte Wild kursen direkte mot Elefantøya. Der håpet han at kullageret kunne bli supplert med spekk fra elefantsel. Den 25. mars fikk de øya i syne. Wild ønsket om mulig å avlegge Cape Wild et besøk, stedet der Endurance-ekspedisjonen hadde vært strandet, men dårlig vær forhindret dette. De observerte stedet gjennom kikkert og gjenkjente ut de gamle landemerkene, før de gikk i land på vestkysten for å fange elefantsel. De lyktes med å skaffe nok spekk til å spe på kullet slik at de var i stand til å ankomme Sør-Georgia 6. april etter fordelaktige vindforhold.
Hjemreise
«Quest» ble liggende på Sør-Georgia i én måned. Shackletons gamle venner reiste en minnevarde for sin tidligere leder på en odde ved innseilingen til Grytviken. «Quest» avgikk omsider for Sør-Amerika den 8. mai. Det første anløpet var imidlertid Tristan da Cunha, en avsidesliggende, bebodd øy i Sør-Atlanteren sørvest for Cape Town. Etter en strevsom kryssing av «the roaring forties», ankom «Quest» øya den 20. mai.
I løpet av et fem dager langt opphold gjennomførte ekspedisjonen korte ilandstigninger for å samle vitenskapelige prøver på de små øyene Inaccessible Island, 32 kilometer sørvest for Tristan, og Nightingale Island. Wilds inntrykk etter oppholdet på Tristan var ikke utelukkende positive. Han merket seg den forferdelige skitten og fattigdommen, og skrev om befolkningen: «De er uvitende, nesten fullstendig isolert fra resten av verden, og har fryktelig begrensede fremtidsutsikter». «Quest» seilte videre til Gough Island, 320 kilometer lenger øst. Her ble det samlet inn flere geologiske og botaniske prøver. De ankom Cape Town 18. juni, der en entusiastisk folkemengde hilste dem velkommen. Den sørafrikanske statsministeren, Jan Smuts, holdt en offisiell mottakelse for dem, og de ble hedret i middager og lunsjer av lokale organisasjoner.
De ble også møtt av Rowetts agent, som ga dem beskjed om å vende hjem til England. Wild skrev: «Jeg ville ha likt én sesong til i Enderby-kvadranten... mye kan nok bli utrettet ved å la Cape Town være utgangspunkt og reise avsted tidlig i sesongen». Den 19. juli forlot de imidlertid Cape Town og seilte nordover. Deres siste anløp var på St. Helena, Ascension og São Vicente. Den 16. september, ett år etter avreisen, ankom de Plymouth havn.
Vurdering
Ifølge Wild ble ekspedisjonen avsluttet i stillhet, men hans biograf Leif Mills skriver om entusiastiske menneskemengder i Plymouthsundet. I avslutningen av sin beretning uttrykker Wild et håp om at kunnskapen de brakte med seg hjem kan «vise seg å være til hjelp for å løse de store, naturvitenskapelige oppgavene som fremdeles omgir oss». Disse resultatene ble oppsummert i fem korte vedlegg i Wilds bok. Sammendragene gjenspeilet innsatsen den vitenskapelige staben hadde lagt ned i å samle prøver alle steder de hadde anløpt, og det geologiske arbeidet og kartleggingen Carr og Douglas hadde gjennomført på Sør-Georgia før reisen videre sørover. Omsider ble noen få vitenskapelige artikler omkring materialet utgitt, men det var ifølge Leif Mills lite å vise fram etter ett års arbeid.
På den tekniske siden var det en stor skuffelse at det ikke ble mulig å få flyet på vingene. Shackleton hadde hatt store forhåpninger om at han kunne bli en foregangsmann når det gjaldt denne formen for transport i antarktiske farvann, og han hadde diskutert dette temaet med det britiske Air Ministry. Ifølge Fishers beretning hadde viktige flydeler blitt sendt til Cape Town, men ikke blitt avhentet. Den 220 volts langtrekkende trådløse telegrafen fungerte ikke tilfredsstillende og ble oppgitt tidlig. Det mindre 110-volts utstyret hadde bare en rekkevidde på 400 kilometer. I løpet av oppholdet på Tristan da Cunha forsøkte Wild å installere en ny, trådløs telegraf med hjelp fra en lokal misjonær, men dette var heller ikke vellykket.
Enden på den heroiske tidsalder
En stillstand i antarktisutforskningen fulgte i kjølvannet av Quest-ekspedisjonen; det ble ikke gjennomført noen betydningsfulle ekspedisjoner til regionen før sju år senere. De påfølgende ekspedisjonene var av en annen karakter enn sine forløpere, og tilhørte den mekaniske tidsalder som etterfulgte den heroiske tidsalder.
Som en avslutning på sin beretning om Quest-ekspdisjonen skrev Wild følgende om Antarktis: «Jeg tror at mitt arbeid her er avsluttet». Han vendte aldri tilbake og avsluttet sin karriere som i likhet med Shackletons sammenfalt med den heroiske tidsalderen. Ingen av veteranene fra «Endurance» vendte senere tilbake til Antarktis, men Frank Worsley gjennomførte en reise til Arktis i 1925. Av det resterende mannskapet på «Quest», ble den australske naturforskeren Hubert Wilkins en pionerflyger i både Arktis og Antarktis. I 1928 fløy han fra Point Barrow i Alaska til Svalbard. Han gjennomførte også flere mislykkede forsøk i 1930-årene sammen med amerikaneren Lincoln Ellsworth på å fly til Sørpolen. James Marr, guttespeideren, ble også en antarktisk stamgjest etter å ha utdannet seg til marinebiolog, og deltok på en rekke australske ekspedisjoner på slutten av 1920-tallet og begynnelsen av 1930-tallet. Roderick Carr, den frustrerte piloten, ble en flymarskalk i Royal Air Force.
Chris Jongewaard
Chris Jongewaard (født 18. juli 1979) er en australsk terrengsyklist.
Sarah Murphy
Sarah Murphy (født 16. februar 1988 i Banff i Alberta) er en newzealandsk skiskytter. Hun har newzealandsk mor og canadisk far, og har vokst opp i Canmore i Alberta og Nelson på New Zealand.
Murphy representerte New Zealand under Vinter-OL 2010, der hun kom på 82.-plass i både sprinten og 15 km. Hun var med dette New Zealands første olympiske utøver i skiskyting.
OL-resultater
Vancouver 2010
Hans Keiter
Hans Keiter (født 22. mars 1910, død 8. september 2005) var en tysk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1936 i Berlin.
Historisk oversikt over studenttillitsvalgte ved Universitetet i Oslo
Dette er en oversikt over sentrale studentrepresentanter ved Universitetet i Oslo. Oversikten strekker seg tilbake til 1907, da Studentenes Fellesutvalg ble opprettet som følge av kongelig resolusjon av 25.4.1907.
Ledere og nestledere Velferdstinget i Oslo (2005-2010) og Velferdstinget i Oslo og Akershus (2011-d.d.)
{|
Ledere Studentparlamentet i Oslo 1993-2004
Studentparlamentet erstattet Studentrådet, Studenttinget og NSU Oslo.
Hans Keiter
Keiter ble olympisk mester i håndball under OL 1936 i Berlin. Han var med på det tyske laget som vant håndballturneringen. Det var første gang håndball var olympisk sport. Seks lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 6. til 14. august. Tyskland vant alle sine fem kamper, i finalerunden beseiret de Ungarn med 19–6, Sveits med 16–6 og Østerrike med 10–6. Keiter spilte to kamper i OL-turneringen.
Historisk oversikt over studenttillitsvalgte ved Universitetet i Oslo
Ledere NSU Oslo -1992
{|
Ledere Studentrådet ved Universitetet i Oslo, 1977-1992
Studentrådet erstattet Studentenes Fellesråd 1957-1976.
Studentenes Fellesutvalg (1907H-1957V)
''Opprettet ved kgl. Res. 25.4.1907.''
Studentrepresentanter i universitetets øverste organ
Det akademiske kollegium (latin Collegium academicum) var fra 1813 til 2003 det øverste organet ved Universitetet i Oslo. Det ble omdannet til Universitetsstyret i begynnelsen av 2003.
Studentrepresentanter i Universitetsstyret
Siden 1990 har det sittet to studentrepresentanter i universitetets øverste organ. Disse to representantene sitter også som representanter i arbeidsutvalger i Studentparlamentet. Ufullstendig liste
Wulong
I 1999 hadde fylket et folketall på 395,596 innbyggere, og 400,000 i 2004.
Napperødtjern naturreservat
Napperødtjern naturreservat er et naturreservat som har en særegen kombinasjon av myr og sumpskog.
Wulong
Samferdsel
Her vi finner vi den enorme Bengshui-demningen med installert 1.750 MW vannkrafteffekt. I fylket ligger ellers Jiangkou-demningen med vannkraftverk på 300 MW, drevet av energiselkapet China Datang Corporation.
Napperødtjern naturreservat
Omkring utløpsbekken fra Napperødtjernet er det en verdifull bestand av svartor. Øst for tjernet er det sumpskog. Svartorsumpskog er en sjelden naturtype.
Se også
Strandvika naturreservat i Sandefjord kommune.
Wouter Wippert
Wouter Wippert (født 14. august 1990) er en profesjonell nederlandsk landeveissyklist. Han sykler for Roompot-Nederlandse Loterij, og har vært profesjonell syklist siden 2012.
Alfie Haaland
Alfie Haaland (tidligere Alf-Inge Rasdal Håland; født 23. november 1972) er en norsk tidligere fotballspiller og far til Erling Braut Haaland. Han spilte 34 kamper for landslaget.
Haaland er sønn av Astor Håland og Tone Rasdal fra Voss. Astor Håland spilte selv fotball for Bryne og Rosseland BK. Alfie Haaland begynte fotballkarrieren i Bryne FK som sin far. Høsten 1993 signerte han for den engelske klubben Nottingham Forest. Han spilte senere for Leeds United FC og Manchester City FC.
I august 2011 signerte Håland kontrakt med Rosseland Ballklubb og spilte for klubben i to sesonger.
Vesna Milošević
Vesna Milošević (født 29. august 1955), jugoslavisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.
Milošević vant en olympisk sølvmedalje håndball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun var målvakt på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i håndballturneringen for damer bak Sovjetunionen. Det var seks lag som deltok og turneringen ble gjennomført med seriespill der alle lagene møttes en gang. Jugoslavia vant tre kamper og tapte en og spilte en uavgjort. Milošević spilte alle fem kampene i turneringen som målvakt.
Jack Churchill
Jack Malcolm Thorpe Fleming Churchill (født 16. september 1906 i Colombo i Ceylon, død 8. mars 1996 samme sted) også kjent som Kjempende Jack Churchill (Fighting Jack Churchill) og Gale Jack (Mad Jack), var en britisk offiser som kjempet i annen verdenskrig med langbue, piler og et skotsk sverd. Han var kjent for mottoet: «En hver offiser som går til kamp uten sitt sverd er ikke riktig bevæpnet.» Churchill er også den siste som er dokumentert for å ha drept med pil og bue da han i 1940 skjøt en tysk offiser i fransk landsby.
Piazza del Duomo
Piazza del Duomo, også kalt Piazza dei Miracoli, er et befestet område i hjertet av Pisa i Italia. Områdets mest kjente bygning er Det skjeve tårn. Området ble tatt inn på UNESCOs verdensarvliste i 1987.
Jack Churchill
Tidlig liv
Han ble født i Colombo av en far som arbeidet i Hongkong og fikk utdannelsen sin ved King William's College på øya Man.
I 1926 ble han uteksaminert fra Royal Military Academy Sandhurst. Han tjenestegjorde i Burma med Manchester Regiment. Han gikk ut av hæren i 1936 og jobbet som avisredaktør. Han brukte sine ferdigheter med bue og sekkepipe til å spille en liten rolle i filmen Tyven i Bagdad.
Annen verdenskrig
Etter at Polen ble invadert i 1939, gikk Churchill inn i hæren igjen. I mai 1940 angrep Churchill og Manchesterregimentet en tysk patrulje nær L'Epinette i Frankrike. Churchill ga ordren om å angripe med å drepe en tysk sersjant med en pil. Han er den eneste kjente britiske soldaten fra annen verdenskrig som har drept en fiende med en langbue. Etter at han kjempet ved Dunkerque, meldte han seg frivillig til de Kommandoavdelingene.
Churchill var nestkommanderende i 3. Commando i Måløyraidet, et angrep mot en tysk garnison ved Vågsøy i Norge den 26. desember 1941 («Operasjon bueskyting». Da rampene falt ved den første landingen hoppet Churchill frem fra sin posisjon og spilte en tone på sekkepipen, før han kastet granater og løp inn til kamp i havnen. For sin innsats ved Dunkerque og Vagsøy ble Churchill tildelt Military Cross med barre.
I 1944 ledet han kommandosoldatene i Jugoslavia, hvor de ga bistand til Josip Broz Titos partisaner fra øya Vis i Adriaterhavet. I mai ble han beordret til å angripe øya Brač som var besatt av tyske soldater. Han organiserte en hær på 1,500 partisaner, 43. kommando og en tropp fra 40. kommando til angrepet. Landingen ble møtt uten motstand, men da de oppdaget den tyske posisjonen som skjøt mot dem, bestemte partisanene at de skulle utsette angrepet til neste dag. Churchill signaliserte resten av kommandosoldatene til kamp med sekkepipen sin. Etter at de hadde blitt beskutt på av et RAF Spitfire-fly, bestemte Churchill seg for at de skulle trekke seg tilbake og angripe igjen neste dag. Neste dag så ble et flankeangrep utført av 43. kommando mens Churchill ledet soldater fra 40. kommando. Partisanene ble igjen ved landingsstedet. Bare Churchill og seks andre kom fram til målet. En granatkaster drepte eller skadet alle andre enn Churchill, som spilte «Will Ye No Come Back Again» på sekkepipen sin da de tyske soldatene angrep. Han ble slått ut av granater og tatt til fange. Han ble flydd til Berlin for å bli avhørt og ble overført til Sachsenhausen konsentrasjonsleir.
I september 1944 rømte Churchill og en offiser fra Royal Air Force (RAF) med å krype under en vaier og igjennom en forlatt renne og prøvde så å gå til den Østersjøkysten. De ble tatt til fange igjen ved kystbyen Rostock, bare noen kilometer fra havet. Mot slutten av april 1945 ble Churchill og 140 andre fanger overført til en konsentrasjonsleir i Tirol, bevoktet av SS-soldater. En delegasjon av fanger fortalte til en tysk offiser at de fryktet for at de skulle bli henrettet. En enhet fra hæren ledet av kaptein Wichard von Alvensleben gikk inn for å beskytte fangene. Med færre soldater bestemte SS-soldatene seg for å dra, og lot fangene bli igjen. Fangene ble sluppet fri og resten av de tyske styrkene trakk seg tilbake. Churchill gikk 150 kilometer til Verona i Italia hvor han møtte en amerikansk panserstyrke.
Raffaello Giannoni
Raffaello Giannoni (født 1881) var en italiensk turner. Han representerte klubben Francesco Ferruccio Pistoia.
Jack Churchill
Annen verdenskrig
Siden stillehavskrigen fortsatt pågikk, ble Churchill sent til Burma, der den største kampen mot Japan ble utkjempet. Da Churchill kom til India var Hiroshima og Nagasaki allerede bombet med atombomber og krigen var over. Det blir sagt at Churchill var så skuffet over at krigen var over, at han sa: «Hvis det ikke var for de jævla yankeene, kunne vi ha holdt på med krigen i 10 år til!»
Raffaello Giannoni
Han deltok i «Ekstralekene» 1906 i Athen, og var der med på det italienske laget som vant bronse i lagkonkurransen. Norge vant denne konkurransen, foran Danmark.
Jack Churchill
Senere liv
I 1946 skulle 20th Century Fox lage Ivanhoe med Churchills gamle rokompanjong Robert Taylor. Studioet ansatte Churchill til å spille en bueskytter som skjøt ned fra murene av Warwick Castle.
Etter at den annen verdenskrig var slutt hadde Churchill kvalifisert seg som fallskjermhopper, og ble overført til Seaforth Highlanders, og endte senere opp i Palestina som nestkommanderende for 1. bataljon, Highlanders lette infanteri. Våren 1948, rett før det britiske Palestinamandatet var over, kom Churchill og 12 andre soldater i ny strid. De prøvde å gi bistand til Hadassahs medisinkonvoien som ble angrepet av hundrevis av arabere i Konvoimassakren. Under massakren koordinerte han evakueringen av 700 jødiske leger, studenter og pasienter fra Hadassah-sykehuset i Det hebraiske universitetet i Jerusalem på Scopusfjellet i Jerusalem.
Han gikk av med pensjon fra hæren i 1959 og døde i Surrey i 1996.
Familie
Churchill giftet seg med Rosamound Margaret Denny den 8. mars 1941 og fikk to barn. Malcolm John Leslie Churchill, født 11. november 1942 og Rodney Alistair Gladstone Churchill, født 4. juli 1947.
Ottar Engtrø
Ottar Engtrø (født 13. februar 1943 i Melhus) er en norsk låtskriver. Han har skrevet teksten til «Vise til våren» på Vamps album Månemannen fra 2002.
Biografi
Han utdannet seg til fengselsbetjent og arbeidet mange år innen fengselsvesenet, blant annet i Ungdomsfengselet i Oslo. Siden tok han lærerskolen og ble etter hvert opplæringsleder for de ansatte i Vestre Fengselsdistrikt, som strekker seg fra Molde til Kristiansand. Siden bosatte han seg på Undheim og ble lærer på Nærbø.
Ottar Engtrø har alltid likt å skrive viser og dikt, men det meste har havnet i skrivebordskuffen, han har aldri gitt ut noen diktsamling. Etter å ha skrevet mye i ungdomstiden, hadde han en lang pause der han ikke skrev noe, men etter hvert tok han opp igjen skrivingen. Etter en kontakt med Øyvind Staveland i Vamp ble det til at han sendte noen dikt til ham, og Staveland satte melodi til «Vise til våren».
Luis María Linde
Luis María Linde de Castro  (født 1945 i Madrid) er en spansk økonom som var sentralbanksjef for Spanias bank fra juni 2012 til juni 2018.
Utdanning og yrkeskarriere
Linde er utdannet (Graduate) innen sosialøkonomi ved Universidad de Madrid.
I 1983 begynte han ved den spanske sentralbanken, som undergeneraldirektør i utlandsavdelingen (Departamento de Extranjero), før han i 1987 ble generaldirektør for internasjonale affærer. Fra 1987 til 1993 var han også sentralbankens representant i EUs sentralbankkomité (Committee of Alternates of the Governors), og han var også direktør for Official Credit Institute fra 1989 til 1992. Han var sentralbankens representant i European Monetary Institute (forløperen til Den europeiske sentralbank fra 1994 til 1998, og videre i Den europeiske sentralbank fram til 2000.
Han forlot sentralbanken i 2005, for å jobbe for Den interamerikanske utviklingsbanken i Washington. Der jobbet han fram til 2008, og var tilbake i sentralbanken igjen fra 2009, som rådgiver for ledergruppen for internasjonale saker (General International Affairs). I 2012 ble han forfremmet til sentralbanksjef, og overtok da etter Miguel Ángel Fernández Ordóñez. I juni 2018 overtok Pablo Hernández de Cos stillingen som sentralbanksjef.
Zorica Vojinović
Zorica Vojinović (født 27. juni 1958), jugoslavisk håndballspiller som deltok i de olympiske leker 1980 i Moskva.
Vojinović vant en olympisk sølvmedalje håndball under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Hun spilte på det jugoslaviske laget som kom på andreplass i håndballturneringen for damer bak Sovjetunionen. Det var seks lag som deltok og turneringen ble gjennomført med seriespill der alle lagene møttes en gang. Jugoslavia vant tre kamper og tapte en og spilte en uavgjort. Vojinović spilte alle fem kampene i turneringen og scoret to mål.
Skarsfjord
Skarsfjord er ei bygd i Tromsø kommune i Troms. Den ligger på Ringvassøya, på nordsida av Skarsfjorden, ved innløpet til bukta Nordkjosen, lengst nord og innerst i fjorden. Skarsfjord grunnkrets hadde kun 1 innbygger i 2015.
Skarsfjord har veiforbindelse gjennom Fv66, som ender ved Skarsfjord kraftverk i Nordkjosen, 3 km øst for bygda, og som er knyttet til bygda via kommunal vei det siste stykket.
Vitenskapsåret 1411
Vitenskapsåret 1411 er en oversikt over hendelser, prisvinnere, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1411.
Christoph Soukup
Christoph Soukup (født 11. oktober 1980) er en østerriksk terrengsyklist.
Menyllus
Menyllus er en slekt av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Nokså store, avlange, brunspraglete trebukker, dekkvingene oftest med tegninger. Antennene er nokså kraftige og vanligvis omtrent så lange som kroppen. Pronotum har omtrent rette sider uten tenner. Dekkvingene er litt avsmalnende bakover.
Levevis
Disse billene har larver som lever i død ved.
Vitenskapsåret 1425
Vitenskapsåret 1425 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde personer med tilknytning til vitenskap i 1425.
Menyllus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia.
Systematisk inndeling
Artene blir ofte plassert i den store slekten Rhytiphora.
Rhopaletes
Rhopaletes er en slekt av biller som hører til familien kortvinger.
Utseende
Disse billene er små (2 – 5 millimeter), vanligvis slanke og oftest mer eller mindre brunlige til brunsvarte på farge. Kroppen er vanligvis fint hårete. Hodet er mer eller mindre rundt med små fasettøyne, antennene, som sitter festet mellom fasettøynene, er vanligvis ganske lange og ofte fortykkede mot spissen. Kroppen er oftest tett og fint punktert, beina er slanke. Føttene er tynne med fire eller fem ledd, tallet på ledd varierer ofte mellom for-, mellom- og bakbeina og er nyttige karakterer når man skal bestemme disse billene. Mange av artene ligner hverandre sterkt og man må ofte dissekere ut kjønnsorganene for å bestemme dem. Trolig er i alle fall de fleste Athetini rovdyr, siden de er så tallrike er de trolig viktige komponenter i økosystemene der de lever.
Levevis
Disse små billene kan finnes nær sagt over alt på landjorden, og er særlig tallrike i strø og kompost, men de enkelte artene har ofte mer spesifikke krav. En del arter lever knyttet til maur (såkalte myrmekofiler), men det er ikke så utbredt som hos mange andre grupper av Aleocharinae. Noen arter finnes gjerne i fuglereir, andre er knytett til åtsler. De fleste av artene flyr godt og kan noen ganger påtreffes svermende.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Europa og Asia.
Gerdt Henrik Meyer Bruun
Gerdt Henrik Meyer Bruun (født 1873, død 1945) var fabrikkeier og politiker for partiet Høyre.
Pall Mall
Pall Mall kan være:
Gerdt Henrik Meyer Bruun
Han eide Villa Solhaug i Leaparken på Minde fram til skipsreder Erik Grant Lea overtok eiendommen i 1915. Bruun var handelsminister i årene 1920-1921. I 1922 fikk han oppført Storhaugen i Kirkeveien 62 på Paradis etter arkitekt Ole Landmarks tegninger.
Hot Pockets
Hot Pockets er frosne empanadas for oppvarming i mikrobølgeovn. De er laget med én eller flere typer ost, kjøtt eller grønnsaker. Hot Pockets ble lansert av Chef America Inc., men har siden 2002 blitt produsert av Nestlé.
Lifetime
Lifetime Television eller Lifetime TV er en amerikansk TV-kanal med filmer, situasjonskomedier og dramaserier. Kanalen eies av A&E Television Networks. Kanalen fokuserer først og fremst på sine kvinnelige seere, og har nesten utelukkende TV-serier med kvinner i hovedrollene. Kanalen er i tøff konkurranse med to andre kanaler, Oxygen og WE tv, som også er tilpasset kvinnelige seere. Den ble lansert 1. februar 1984.
Azeglio Innocenti
Azeglio Innocenti (1886–1960) var en italiensk turner. Han representerte klubben Francesco Ferruccio Pistoia.
Han deltok i «Ekstralekene» 1906 i Athen, og var der med på det italienske laget som vant bronse i lagkonkurransen. Norge vant denne konkurransen, foran Danmark.
Bredde
Bredde, som i breddegrad, kan også brukes for beskrive hvor langt et sted ligger nord eller syd for ekvator.
Liste over skoler i Bodø
Liste over skoler i Bodø gir en oversikt over alle skolene, både grunnskoler, videregående skoler, høyere utdanningsskoler og andre undervisningstilbud, i Bodø kommune.
Colin Ross
Colin Ross (født 3. mai 1983) er en irsk terrengsyklist.
Lingtai
Lingtai (kinesisk: 灵台县; pinyin:  Língtái Xiàn) er et fylke i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina. Det ligger innen byprefekturet Pingliang.
I 1999 hadde fylket et folketall på 226,576 innbyggere.
Venera 1
Venera 1 var den første interplanetariske romsonden og hadde som mål å nå planeten Venus. Den ble skutt opp 12. januar 1961 av Sovjetunionen og passerte Venus 19. mai samme år. Venera 1 var det andre oppdraget i Venera-programmet.
Venera 1 var en viktig milepæl i hvordan romsonder ble designet. Under det meste av flyvningen var spinnet stabilisert. Dette var den første romsonden som gjorde korrigeringer i flytiden ved å gå inn i en 3-aksel stabilisering, fiksert mot solen og stjernen Canopus. Om den hadde nådd Venus hadde den gått inn i en annen type stabilisering, med fiksering mot solen og jorden og for første gang brukt en parabolantenne for å sende data.
Instrumenter
Venera 1 hadde en masse på 643,5 kg og bestod av en sylinderformet kropp, ca. 2 meter lang, 1 meter i diameter og en halvkule på toppen. Det interne trykket var 1,2 amtosfærer av tørt nitrogen og interne vifter opprettholdt en jevn distribusjon av varme.
To solpaneler sørget for å lade batteriene. En to meter parabolantenne var designet for å sende data fra Venus til jorden på 922,8 MHz. En annen 2,4 meter lang antenne ble brukt for å overføre data mens farkosten fremdeles var nær jorden.
Høylandet skole
Høylandet barne- og ungdomsskole er en skole som ligger i Høylandet kommune i Nord-Trøndelag. Skolen har 180 elever.
Knut Marius Djupvik
Knut Marius Djupvik (født 18. mars 1988) er en norsk musiker fra Tomrefjord i Møre og Romsdal, bosatt i Oslo. Han er vokalist i gruppene Red Hot og Soultrain. Djupvik vant sangkonkurransen The Voice på TV 2 i 2013 og senere sangkonkurransen Stjernekamp på NRK i 2020.
Biografi
Knut Marius Djupvik er fra Tomrefjord, og i 2012 fullførte han en mastergrad i rytmisk musikk ved Universitetet i Agder. Etter endt utdanning flyttet han til Oslo.
I 2013 ble Knut Marius Norgeskjent etter at han gikk av med seieren i The Voice – Norges beste stemme. I 2014 slapp han EP'en SET med den tilhørende singelen «Easy», og i november 2016 kom singelen «Satisfy You» som har titusenvis av avspillinger i Norge, Sverige og USA. Knut Marius har siden fylt rollen som Judas i Jesus Christ Superstar to ganger og vært med i ABBA-showet «Thank You for the Music». Knut Marius hadde også en av hovedrollene i Chess høsten 2018 som sjakkspilleren Freddie. I 2018, 2019 og 2020 var han på juleturné med Ole Edvard Antonsen. I tillegg reiser han rundt som soloartist med ulike orkestre, band og kor og figurerer som frontmann i 11-mannsbandet RED HOT. Red Hot spiller for det meste egenskrevet musikk innenfor blues/rock/jazz/soul–sjangrene og har hatt fast plass på Moldejazz siden 2008.
Singler
RED HOT
Chongxin
Chongxin (kinesisk: 崇信县; pinyin:  Chóngxìn Xiàn) er et fylke i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina. Det ligger innen byprefekturet Pingliang.
I 1999 hadde fylket et folketall på 93,827 innbyggere.
Minus One, Memory of John Hesla
Minus One, Memory of John Hesla er en musikk-EP med Flax. EP-en ble utgitt i november 2015 og er til minne om John Hesla som døde av kreft høsten 2014.
Robert Frost
Robert Lee Frost (født 26. mars 1874 i San Francisco i California, død 29. januar 1963 i Boston i Massachusetts) var en amerikansk poet. Han ble tildelt Pulitzerprisen fire ganger, henholdsvis i 1924, 1931, 1937 og 1943.
Biografi
I 1894 solgte Frost sitt aller første dikt ''My Butterfly. An Elegy'' som ble publisert den 8. november 1894 i avisen New York Independent. Frost studerte ved Harvard University fra 1897 til 1899, men han forlot universitetet på grunn av sykdom. Kort tid før han døde, kjøpte bestefaren hans en gård i New Hampshire, der Frost og hans kone bodde og arbeidet i ni år, samtidig som Frost skrev mange av de diktene som senere skulle bli berømte. Frost vendte tilbake til yrket som engelsklærer ved New Hampshire Pinkerton Academy, hvor han arbeidet mellom 1906 og 1911, deretter var han ansatt ved New Hampshire Normal School (nå Plymouth State University) i Plymouth, New Hampshire. I 1912 seilte Frost sammen med sin familie til Storbritannia, og de slo seg ned i Beaconsfield, en liten by utenfor London. Hans første diktsamling, A Boy`s Will, ble publisert året etter.
Frosts privatliv var plaget av sorg og tap. I 1885 da Frost var 11 år gammel, døde faren av tuberkulose, og hans mor døde av kreft i 1900. I 1920 ble hans yngre søster innlagt ved et mentalsykehus, hvor hun døde ni år senere. Frosts datter, Irma, ble innlagt ved et mentalsykehus i 1947. Frosts kone, Elinor, hadde også opplevd anfall av depresjon. Frost og hans kone hadde seks barn sammen. Sønnen Elliot (1896-1904) døde av kolera, datteren Lesley Frost Ballantine (1899-1983), sønnen Carol (1902-1940) som begikk selvmord, datteren Irma (1903-1967); datteren Marjorie (1905-1934) som døde av barselfeber etter fødselen, og datteren Elinor Bettina som døde bare tre dager etter å ha blitt født i 1907. Bare to av barna levde lenger enn faren. Frosts kone, som hadde hjerteproblemer gjennom hele livet, ble diagnostisert med brystkreft i 1937, og døde av hjertesvikt i 1938.
I 1960 mottok Frost den høythengende sivile utmerkelsen Congressional Gold Medal I en alder av 86 år leste Frost sitt velkjente dikt The Gift Outright under innsettelsesseremonien til USAs president John F. Kennedy den 20. januar 1961. Frost døde i Boston litt over to år senere, den 29. januar 1963.
Lancastersundet
Lancastersundet (engelsk Lancaster Sound) er et sund som ligger i mellom Devonøya og Baffinøya i Nunavut, Canada. Sundet utgjør den østlige delen av Nordvestpassasjen. Øst for sundet ligger Baffinbukta, mot vest ligger Viscount Melvillesundet. Enda lengre mot vest vil en komme inn i McClurestredet før man kommer ut i Nordishavet.
Sundet er vanligvis islagt ni måneder i året. Det er også et variert dyreliv i sundet med store mengder istorsk, som igjen gir mat til andre dyr som isbjørn, sel, hvalross og flere fuglearter.
José Joaquín Puig de la Bellacasa
José Joaquín Puig de la Bellacasa y Urdampilleta (født 5. juni 1931 i Bilbao i Spania, død 20. april 2021 i Madrid ) var en spansk diplomat og offentlig tjenestemann.
Termitosyne
Utseende
Disse kortvingene har et svært særpreget utseende og ligner overflatisk sterkt på termittene de lever sammen med. Bakkroppen er kraftig oppsvulmet, mens pronotum og dekkvinger er reduserte. Dekkvingene har blitt skjøvet framover av den oppsvulmede bakkroppen slik at de nærmest står loddrett. Noen arter har også pølseaktige utvekster på bakkroppen som imiterer termittenes antenner og bein (disse billene kan etterligne termitter "bak-frem", slik at bakkroppen ligner termittens hode).
José Joaquín Puig de la Bellacasa
Liv og virke
Puig de la Bellacasa studerte ved Universidad Complutense de Madrid.
Han var undersekretær i utenriksdepartementet fra 1978 til 1980. Fra 1980 til 1983 var han Spanias ambassadør til Den hellige stol og til Malteserordenen, fra 1983 til 1990 til Storbritannia og fra 1991 til 1995 til Portugal.
Han ble gjort til generalsekretær for Casa de Su Majestad el Rey og innehadde denne stillingen til 1991.
Puig de la Bellacasa døde av covid-19 den 20. april 2021 i en alder av 89 år.
Termitosyne
Levevis
Disse billene lever sammen med termitter i familien Termitidae, underfamilien Nasutitermitinae i tuene deres, og er tett knyttet til disse. Det særpregede utseende betyr trolig at de blir godtatt av termittene, da de ligne på nymfestadiene til termittene.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika (Brasil).
Jan Schumacher
Jan Schumacher (født 24. juni 1947) er en norsk kirkehistoriker og førsteamanuensis ved Menighetsfakultetet.
Sulepta
Sulepta er en slekt av biller som hører til den store underfamilien småkortvinger (Aleocharinae) i familien kortvinger (Staphylinidae).
Utbredelse
Slekten er utbredt i India.
Jan Schumacher
Schumacher ble cand. theol. fra Menighetsfakultetet i 1972. Han ble lektor i kirkehistorie ved Menighetsfakultetet i 1978 og var førstelektor fra 1987.
Schumacher har vært formann i Kirkehistorisk Samfunn og leder for Norske kirkeakademiers fellesråd.
Chun Hing Chan
Chun Hing Chan (født 24. april 1981) er en terrengsyklist fra Hongkong.
Zhuanglang
Zhuanglang (kinesisk: 庄浪县; pinyin:  Zhuānglàng Xiàn) er et fylke i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina. Det ligger innen byprefekturet Pingliang.
I 1999 hadde fylket et folketall på 409,812 innbyggere.
Forbundsdagsvalget i Tyskland 1957
Forbundsdagsvalget i Tyskland 1957 fant sted 15. september det året. Valget omfattet bare Vest-Tyskland og ikke det daværende DDR. Valget omfattet også Saarland som tidligere på året ble overført fra Frankrike til Forbundsrepublikken.
Resultatet av valget var at Konrad Adenauer ble sittende som kansler og leder for koalisjonsregjering bestående av CDU/CSU og Deutsche Partei (DP).
Berlin
Som følge av den tyske delingen etter den andre verdenskrigen, var Berlin ikke omfattet av Forbundsdagsvalgene i perioden fra 1949 til 1990. I stedet valgte Berlins parlament et antall utsendinger til Forbundsdagen. Utsendingene fra Berlin hadde talerett og kunne ta verv i Forbundsdagen, men hadde formelt begrenset stemmerett. Berlinrepresentantene avga likevel stemme og deres stemmegivning ble offentliggjort.
Resultater
Et antall medlemmer (7 CDU, 12 SPD, 2 FDP, 1 andre) indirekte valg av Berlins parlament er ikke inkludert nedenfor.
Bjarne Ulvestad
Bjarne Ulvestad (født 28. juni 1922 i Syvde på Sunnmøre, død 1. mars 2004) var en norsk germanist og professor i tysk ved Universitetet i Bergen.
Ulvestad ble student i 1943 og studerte filologi ved Universitetet i Oslo fra 1945 til 1947, ved Dartmouth College i USA fra 1947 til 1948, Universitetet i München 1952–1953. Han tok doktorgraden ved Universitetet i Wisconsin med en avhandling om Indirect Discourse in Modern German i 1954, og var ansatt ved Universitetet i California fra 1956 til 1957. Han var professor i tysk ved Universitetet i Bergen fra 1957 til 1992. Hovedfeltet hans var tysk syntaks. Han var også interessert i dialektologi, særlig sin egen dialekt, sunnmørsk.
Acmaeoderoides
Acmaeoderoides er en slekt av biller som hører til familien praktbiller (Buprestidae).
Ondskap
Ondskap er å ønske eller bevisst påføre andre motgang eller smerte, som i utsagnet: «det var gjort av ren ondskap» Ondskap er hensikten eller effekten av å gjøre skade eller ødeleggelse, vanligvis fra oppfatningen av bevisst overtredelse av en bestemt moralkode. Ondskap er vanligvis sett på som det motsatte av godhet. Det filosofiske spørsmål om hvorvidt moral er absolutt eller relativ, fører til spørsmål om ondskapens vesen (se Det ondes problem), med syn som faller i en av fire motstridende leire: moralsk absolutisme, amoralisme, relativ moralisme og moralsk universalisme. Ondskap er også forsøkt forklart innfor psykologi og religion.
Acmaeoderoides
Levevis
Disse billene lever i ørkenaktige områder. De voksne besøker gjerne blomster for å ete pollen.
Ondskap
Ond bøyes ond, verre, verst. Begrepet benyttes i visse faste uttrykk, særlig i Bibelen med henvisning til det onde – djevelen – som lokker til moralsk forkastelige handlinger. Ondskap er ofte et tema eller motiv innenfor kunst, litteratur og film.
Acmaeoderoides
Utbredelse
Slekten har en ganske begrenset utbredelse. Alle artene utenom én forekommer i California og Baja California, utenfor denne delstaten forekommer det bare to arter i Arizona og én (innført?) i Texas.
Jingchuan
Jingchuan (kinesisk: 泾川县; pinyin:  Jīngchuān Xiàn) er et fylke i provinsen Gansu i Folkerepublikken Kina. Det ligger innen byprefekturet Pingliang.
I 1999 hadde fylket et folketall på 328,985 innbyggere.
Kulturminner
De sørlige grotters huletempel (Nanshiku si 南石窟寺) og Wangmugong-grottene med Vestens kongemoders tempel (Wangmu gong shiku, 王母宫石窟) er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Samferdsel
Kinas riksvei 312 løper gjennom området. Den fører fra Shanghai og ender ipå grensen mot Kasakhstan, og passerer blant annet Suzhou, Nanjing, Hefei, Xinyang, Xi'an, Lanzhou, Jiayuguan og Ürümqi.
Carlos Ameghino
Carlos Ameghino (født 16. juni 1865 i Luján i provinsen Buenos Aires i Argentina, død 12. april 1936) var en argentinsk paleontolog og oppdager som ledsaget sin bror Florentino Ameghino over hele Buenos Aires-provinsen på leting etter fossiler.
Neshornfugl
Neshornfugl (Buceros rhinoceros) er en art i slekten Buceros, som teller fire arter (noen regner kun tre). Arten består som tre underarter. Slekten inngår i underfamilien av neshornfugler (Bucerotinae), som er én av to underfamilier i hornfuglfamilien (Bucerotidae). Arten er endemisk for Sørøst-Asia og listes som nær truet på IUCNs rødliste. Den står også oppført på CITES liste II, som omfatter arter der den internasjonale handelen må begrenses for å sikre artenes overlevelse.
Neshornfugl er synonym med typearten, og derav opphav til gruppenavnet for underfamilien; neshornfugler. Den er svært nært beslektet med storhornfugl (B. bicornis), som den også hybridiserer med, både vilt og i fangenskap.
Neshornfugl er erklært som delstatsfugl for delstaten Sarawak på Borneo (Malaysia). En stilisert neshornfugl, som med all tydelighet viser en fugl med ekstra kraftig rekurvet hjelm (forøverig et «varemerke» for underarten B. r. borneoensis), inngår som et primærelement i Sarawaks våpen.
Etymologi
Det vitenskapelige navnet på arten består av slektsnavnet Buceros og artsnavnet rhinoceros. Buceros betyr med horn som en okse og er videre forklart under beskrivelsen av slekten. Artesnavnet stammer fra gresk rhinokerōs (ῥινοκερως = neshorn) og er satt sammen av forstavelsen rhinos (ῥινος = nese) og endingen kerōs (κερως = horn). Man regner med at artsnavnet stammer fra en uidentifisert afrikansk fugl, kanskje en hornfugl av et slag, som ble notert ned av Hesychius en gang på 400-tallet.
Taksonomi
Det har blitt hevdet at Linnaeus beskrivelse stammer fra et eksemplar fra India, men det er feil. Den stammer derimot fra et eksemplar funnet i delstaten Malakka, i det vestre Malaysia.
Fugler fra Sumatra har blitt forsøkt skilt ut som en egen underart, under betegnelsen sumatranus og med basis i å være fysisk større, men de er umulig å skille fra nominatformen og blir derfor ikke anerkjent som en egen underart.
Inndeling
Inndelingen følger HBW Alive og er i henhold til Kemp (2016). Norske navn på artene følger Norsk navnekomité for fugl og er i henhold til Syvertsen et al. (2008). Ikke alle arter har blitt navngitt på norsk.