cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Samuel Laing
Heimskringla
Hans viktigste bidrag var oversettelsen av Heimskringla, eller Sagaene om de norske kongene som den islandske forfatteren Snorre Sturlason skrev på 1200-tallet. Med 17 sagaer om tapre dåder og høystemte replikker ble boken en ekstrem suksess i det viktorianske Storbritannia og hans oversettelse blir fortsatt verdsatt. Laings utgivelse var den første i Storbritannia og hans oversettelse, med unntak av Bibelen og verkene til William Shakespeare, har vært den boken som har vært lengst i kontinuerlig trykk. Etter at den kom ut første gang i 1844 har den kommet ut i stadig nye opplag helt inntil 1990-tallet.
Laings beundring for Norge og nordmenn fikk et utslag i Heimskringlas lange forord hvor han går til rette med oppfatningen av vikingene som utelukkende voldsmenn og verstinger, og betraktet isteden vikingene som en konflikt mellom det kristne Sør-Europa og det hedenske Nord-Europa. I Norden mente Laing at han fant en rik kultur i et desentralisert samfunn, velorganisert med en høyt utviklet teknologi og estetikk som ble sammenfattet i vikingskipet. Spesielt den personlige friheten i Norden var større enn den gamle innenfor Romerrikets grenser.
Forordet har blitt oversatt på nytt av Edvard Eikill og utgitt på norsk i 2005 under tittelen Vikingene – bedre enn sitt rykte. Boken har også en biografisk skisse av Laing.
Laings selvbiografi kom ut på engelsk for første gang i 2000, The Autobiography of Samuel Laing of Papdale, 1780-1868, bearbeidet av R.P. Fereday ettersom manuskriptet fra Laings side opprinnelig var kun ment for familiens øyne, og ikke offentligheten.
Donald Regan
Donald Thomas Regan (født 21. desember 1918 i Cambridge, død 10. juni 2003 i Williamsburg) var en amerikansk politiker som blant annet innehadde vervene som landets 66. finansminister i perioden 1981 til 1985 og som stabssjef i Det hvite hus i perioden 1985 til 1987 under president Ronald Reagan.
Oppvekst og karriere
Regan ble født i Cambridge i Massachusetts som katolikk av irsk herkomst. Han avla sin grunneksamen i engelsk ved Harvard University i 1940 og avbrøt den videre utdannelsen ved Harvard Law School for å delta aktivt i andre verdenskrig i United States Marine Corps. Her tjenestegjorde han i Stillehavet og deltok i fem større slag, deriblant slaget om Guadalcanal og slaget om Okinawa. Ett år etter krigens slutt ble Regan ansatt hos investeringsbanken Merrill Lynch, hvor han til slutt avanserte til administrerende direktør, et verv han hadde i perioden 1971 til 1980.
Han var også nestleder for New York Stock Exchange i perioden 1973–1975 og en av de første direktørene for Securities Investment Protection Corporation. Regan talte for børsintroduksjonen av meglerfirmaer, noe som han mente ville være et viktig steg i moderniseringen av Wall Street. Merrill Lynch ble introdusert på børsen den 23. juni 1971 etter eksempel av firmaet Donaldson, Lufkin & Jenrette.
Politisk karriere
Donald Regan ble utpekt som syndebukk for skandalen, og det spøkefulle uttrykket «Reagan had Regan» spredte seg i Washington. Som stabssjef hadde han stor innflytelse på hverdagspolitikken i Det hvite hus, blant annet på grunn av presidentens sykdom. Hans etterfølger Howard Baker påstod senere at Regan holdt på å kunne bli «statsminister» som følge av dette.
Etter pensjoneringen i 1987 levde han et stille liv borte fra offentligheten sammen med ektefellen Ann Buchanan Regan, som han var gift med i over 60 år. Han tilbrakte mye tid i sitt atelier hvor han malte landskapsbilder, hvorav enkelte har blitt solgt for store summer og henger på kunstmuseum. Donald Regan avled ved døden i 2003 på grunn av Alzheimers sykdom 84 år gammel, på et sykehus nær sitt hjem i Williamsburg i Virginia.
Palu (Elazığ)
Palu er en by med 18 922 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Elazığ. Den ligger nord for Arıcak og Alacakaya, sør for Kovancılar, øst for Elazığ, og vest for Bingöl og Genç.
Senkakuøyene
Øygruppen består av fem holmer og tre øde klipper, og har et samlet landareal på 6,16 km². Arealet til den største holmen er på 4,38 km². Til tross for den begrensede størrelsen har øyene seilt opp som et av de større stridsspørsmålene mellom Folkerepublikken Kina og Japan. Denne konflikten tilspisset seg i september 2012, og førte til store antijapanske protester i Kina. Havområdet rundt øyene er rikt på fisk, og man tror det kan finnes naturgass under sjøbunnen.
Historie
Øyene er nevnt i kinesiske kilder fra 1400-tallet. De ble da omtalt som Diaoyu i bøker som Reise i medvind (1403) og Rapport fra den keiserlige utsendings ferd til Ryukyu  (1534). På de keiserlige kinesiske kartene fra Ming-dynastiet ble det kinesiske navnet for øygruppen, Diaoyu, og det japanske navnet for hovedøya, Uotsuri, brukt; begge betyr «fiske».
Den første beskrivelsen av øyene som ble utgitt i Europa, var i en bok importert av Isaac Titsingh i 1796. I hans lille bibliotek med japanske bøker fantes blant annet En illustrert beskrivelse av tre land av Hayashi Shihei. Denne teksten, som ble gitt ut i Japan i 1785, beskrev kongedømmet Ryukyu. I 1832 støttet Royal Asiatic Society en posthum utgivelse av Titsinghs franske oversettelse.
Den første omtale av øyene på engelsk kom i 1848, da Edward Belcher utga en reisebeskrivelse av en tur med HMS «Sammarang». Kommandør Belcher kommenterte at «navnene i denne regionen har blitt tatt med uten nøye vurdering.» Belcher rapporterte om ankring ved Pinnacle Island i mars 1845.
I 1870–80-årene ble det engelske navnet Pinnacle Islands (tårnøyene) brukt om skjærene som er i tilknytning til den største øya Uotsuri-jima/Diaoyu Dao (ble da kalt Hoa-pin-su, 和平屿, «fredsøya»); Kuba-jima/Huangwei Yu (da kalt Ti-a-usu); og Taishō-jima/Chiwei Yu. Senere ble Pinnacle Islands brukt som navn på hele øygruppen.
Øyene ble formelt annektert av Japan 14. januar 1895.
Fra rundt 1900 etablerte den japanske forretningsmannen Koga Tatsushirō et foredlingsanlegg for sarda på øyene med 200 arbeidere. Denne virksomheten ble lagt ned i 1940, og øyene har siden vært ubebodde. I 1970-årene solgte Koga Tatsushirōs etterkommere Zenji og Hanako Tatsushirō de fire øyene til Kurihara-familien fra prefekturet Saitama. Under forutsetningen at Kuriharafamilien ikke skulle selge øyene videre med mindre det var til den japanske stat, eller offentlige organisasjoner.
Kunioki Kurihara eier Uotsuri, Kita-Kojima og Minami-Kojima. Kuniokis søster eier Kuba.
Fra 1945 til 1972
Ryukyuøyene er øygruppen som strekker seg i en bue fra Kyushu, den sørligste av de store japanske øyene, til Taiwan. Den største øya er Okinawa. Etter slaget om Okinawa i juni 1945 ble Ryukyuøyene okkupert og styrt av det amerikanske forsvaret. Etter San Francisco-traktaten i 1952 fikk området lokal politisk makt, men var egentlig fortsatt okkupert og ble styrt av USAs sivile administrasjon av Ryukyuøyene. I 1972 ble Senkakuøyene overført til japansk kontroll som en del av tilbakeleveringen av Okinawa, og øyene ble en del av prefekturet Okinawa.
I 1971 erklærte også myndighetene til Republikken og Folkerepublikken Kina at øyene tilhørte dem.
Etter 1972
Etter at styret ble overført til de japanske myndighetene, ble øyene lagt under administrasjonen til kommunen Ishigaki på Okinawa. De sentrale japanske myndighetene har imidlertid nektet Ishigaki å undersøke eller utvikle øyene. I 1979 ble øyene besøkt av en offisiell delegasjon på vegne av den japanske regjeringen. Delegasjonen besto av 50 vitenskapsfolk, offentlige tjenestemenn, og Hiroyuki Kurihara, en av eierne. Delegasjonen bodde på Uotsuri i rundt fire uker og undersøkte det lokale økosystemet, hvor de fant muldvarper og sauer, og studerte det maritime livet, for å se om øyene kunne befolkes av mennesker.
I årene fra 2002 til 2012 betalte det japanske innenriks- og kommunikasjonsdepartementet Kurihara-familien en leie på 25 millioner yen årlig for å leie Uotsuri, Minami-Kojima og Kita-Kojima. Det japanske forsvarsdepartementet leier øya Kuba for et ukjent beløp. Kuba blir brukt av det amerikanske forsvaret som øvelsesområde for bombing fra fly. De japanske sentrale myndighetene eier Taisho-øya.
Tilspissing fra 2012
Fredag 14. september 2012 sendte Folkerepublikken Kina seks militære patruljebåter inn i det japanske territorialfarvannet ved øyene for å hevde sin suverenitet. Dette kom etter at den japanske regjeringen hadde bestemt seg for å kjøpe tre av øyene av den japanske familien Kurihara for rundt 150 millioner kroner, noe kineserne så på som en «sniknasjonalisering» av øyene. De kinesiske fartøyene trakk seg unna da Japan sendte inn sin kystvakt. Dette utløste omfattende anti-japanske opptøyer i Kina gjennom den følgende helgen, hvor både den japanske ambassaden i Beijing og japanske fabrikker og butikker ble angrepet blant annet med steinkasting. Dette var de mest omfattende demonstrasjonene i Kina på mange år.
Den amerikanske forsvarsminister Leon Panetta var på en lenge planlagt reise i området og han ba partene om å besinne seg. USA er traktatforpliktet overfor Japan til å støtte landet militært om det blir angrepet, men amerikanerne har ikke offisielt uttalt om de anser disse øyene som japansk territorium. Amerikansk militær innblanding regnes som lite sannsynlig.
19. september 2012 ble det meldt om omfattende hackerangrep mot nettsidene til sentrale japanske samfunnsaktører, som forsvars-, informasjons- og innenriksdepartementet, banker, høyesterett, teknologiinstituttet og store næringslivsbedrifter. Ifølge japansk politi kom disse angrepene fra Kina. Det ble fra kinesisk hold også truet med handelskrig, og den politiske konfrontasjonen førte til at børsen i Tokyo falt betraktelig.
Suverenitetsstrid
Både Japan, Folkerepublikken og Republikken Kina gjør krav på Senkaku/Diaoyu-øyene. Øyenes betydning for landene ligger i historiske forhold, militærstrategiske interesser og i at området rundt øyene er viktig for skipsfart, har rike fiskeressurser og antatte oljeforekomster. Kina har trolig funnet naturressurser i det de har døpt Chunxiaofeltet, som ligger bare fire kilometer inn på den kinesiske siden av den japanske midtlinjen. Tvisten om øyene er en havrettskonflikt (økonomisk sone). Senkaku/Diaoyu-øyenes status vil trolig avgjøre hvor stor del av olje- og gassfeltene lenger nord som tilfaller Kina og Japan.
Folkerepublikken Kinas påstand
«Okinawarenna beviser at Kinas og Japans kontinentalsokler ikke henger sammen, at renna fungerer som en grense mellom disse og at den ikke bør ignoreres...» De viser til Havrettskonvensjonen hvor kyststater har rettigheter over sin kontinentalsokkel selv om den strekker seg mer enn 200 nautiske mil fra kysten og beregning av avstandene fra kysten skal ikke inkludere klipper der det ikke er mulig for mennesker å bo eller drive næringsvirksomhet. Derfor går den kinesiske grenselinjen der Okinawarenna begynner. Med disse argumentene er det ikke nødvendig for Kina å hevde suverenitet over Senkaku/Diaoyu-øyene. De kommer likevel innenfor Kinas «grenser».
Japans påstand
Etter havrettskonvensjonen kan Japan opprette en økonomisk sone ut til 200 nautiske mil fra kysten av Senkaku/Diaoyu- og Ryukyuøyene. Avstanden er for kort til dette, derfor argumenterer de for midtlinjen. Suverenitet over Senkaku/Diaoyu-øyene gir Japan et mye større sjøområde. Japan tolker Okinawarenna som at «renna bare er en tilfeldig fordypning i en kontinuerlig kontinentalgrense mellom de to landene... og renna bør ignoreres...»
Navnebruk
Hovedøya heter Uotsuri-jima på japansk og Diaoyu Dao på kinesisk, begge navnene betyr Fiskeøya. Senkaku shoto er en japansk oversettelse av Pinnacle Islands («Sen» betyr spiss eller kvass; «kaku», tårn og «shoto», øyene; «Tårnspissøyene»), mens kineserne bruker Diaoyu Qundao for hele øygruppen.
Da øyene er administrert av Japan bruker de fleste «Senkaku». I nøytrale artikler bruker de ofte «Diaoyu/Senkaku».
Geografi
Øygruppen består av fem ubebodde holmer og tre øde klipper.
Disse småøyene i Østkinahavet ligger rundt 120 nautiske mil nordøst for Taiwan, 200 nautiske mil øst for det kinesiske fastlandet og 200 nautiske mil sørvest for den japanske øyen Okinawa.
I stigende rekkefølge etter geografisk avstand ligger øyene slik:
Det omkringliggende havet på kontinentalsokkelen er rundt 100–150 meter dypt bortsett fra i Okinawarenna i sør som har en stor seksjon som er 1,000 dyp, og med dybde helt ned til 2,716 metter. Backarkdepresjonen gjør det vanskelig å beskrive området.
Flora og fauna
Diaoyu Dao/Uotsuri Jima, den største av øyene, har det største antallet endemiske arter, blant annet senkakumuldvarpen (Mogera uchidai) og Okinawa-kuro-oo-ari-mauren. Senkakumuldvarpen er en truet art, og den er under press fra geiter som ble satt ut i 1978.
Det er sett albatross på øyene. På Namxiao Dao/Minami Kojima fins en av de få hekkeplassene til den sjeldne gulhodealbatrossen (Phoebastria albatrus).
Naturressurser
En av grunnene til at disse tilsynelatende uviktige øyene er blitt et viktig diplomatisk tvistespørsmål, er at det formodes at det kan finnes naturgass under sjøbunnen lenger nord. Dette er i områder der Japan og Kina har overlappende interesser og krav, og øygruppens tilhørighet kan i alle fall i en viss grad påvirke hvilket land disse potensielle ressursene til slutt tilfaller. Det finnes også rike fiskeressurser i området.
Lion (film)
Lion er en australsk-amerikansk-britisk dramafilm fra 2016, regissert av Garth Davis. Filmen er basert på dokumentarboken A Long Way Home av Saroo Brierley. Dev Patel, Rooney Mara, David Wenham og Nicole Kidman spiller hovedrollene. Filmen hadde verdenspremière under Toronto internasjonale filmfestival i september 2016. Den hadde kinopremière i USA 25. november 2016 og i Norge 6. januar 2017.
Lion har fått god kritikk av anmeldere. Filmen ble nominert til fire Golden Globes under den 74. Golden Globe-utdelingen: beste dramafilm, beste mannlige birolle (Patel), beste kvinnelige birolle (Kidman) og beste originalmusikk (Volker Bertelmann og Dustin O'Halloran).
Handling
Saroo Brierley (Dev Patel) ble fraskilt fra familien da han var 5 år gammel. Han forsøker å finne dem igjen på Google Earth.
Fylkesvei 421 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 421 i de følgende fylkene:
Miksebord
Miksebord eller miksepult er et apparat laget for å kunne stille inn blandingsforhold mellom flere elektriske signaler, kalt inngangskanaler.
De har oftest som oppgave å skape et ønsket lydbilde ved musikkproduksjon. Miksebord blir også brukt til kontroll av videosignaler til film og fjernsyn. Miksebord kalles også apparater som styrer scenebelysning, gjerne synkront til lyd- og videosignaler. Resultatet er for lyd ett eller flere stereosignal(er) og for video et bilde. Hver enkelt inngangskanal er monauralt for lyd og for video kan det være et ur, senderlogo eller undertitler som inngangssignaler i tillegg til hovedbildet. Lydmiksere har også lydstyrkeindikatorer for hver inngangskanal og for utgangskanaler. Pulten har en mikrofon som kan brukes til kommunikasjon med musikere (talkback). Et miksebord for en stor konsert kan ha 48 kanaler. Et miksebord for et profesjonelt innspillingsstudio kan ha så mange som 96 kanaler.
For fleksibilitet har hver inngangskanal i en pult for lyd et utvalg individuelle innstillingsmuligheter, som kildevalg, tonekontroller (equalizere), kompressor (som eksempelvis kan forsterke de svake delene av et signal uten å forsterke de sterke delene), ekko- og romklangs-funksjoner, støykontroll (noise gate, som automatisk sperrer kanaler med for lite lyd i), panorering (venstre-høyreplassering av kanalen i lydbildet), mute (sperring) og styring (routing) av utgangssignalet til forskjellige enheter, som monitorhøyttalere eller undergrupper.
De to hovedoppgavene for en lydmikser er produksjon og postproduksjon. Produksjon foregår ved opptak og ved musikkfremføring. Opptak som ikke er live kan gjøres på forskjellige tidspunkter for individuelle kunstnere, og lagres oftest i mange kanaler, altså før nedmiksing. Ved postproduksjon blir forhandene mangespors opptak behandlet og blandet sammen for å gi den endelige utgaven (versjonen) av et verk før utgivelse. Senere kan andre operatører danne andre utgaver av verket, basert på de samme originalopptakene, som blir lagret. Ved postproduksjon er inngangssignalene således alltid konserver (flerspors analoge eller digitale opptak), men dette kan fravikes etter behov, for eksempel ved å skifte ut solisten.
Teknisk utvikling
Miksepulter utviklet seg ikke primært for musikkbruk for konserter, men heller innen vitenskap, konserter og kringkasting. Rørteknologien lot ikke enkelt plass til mange kanaler, så flerkanals bord utviklet seg primært med transistorteknologien.
Bordene fikk ikke bare flere kanaler, men også flere kontroll- eller innstillings-muligheter etter som tiden gikk. Digitalteknikken ble først brukt til å lese av innstillingene og lagre dem for senere referanse. Etter disse data kunne pulten settes opp manuelt slik den var på en gitt dag engang. Det kom etter hvert til at digitaldelen registrerte alle innstillinger mens produksjonen fant sted. Slik kunne en pult inklusive musikkinnhold settes tilbake til en gitt tid og ny miksing kunne begynne derfra. Faderne, som styrer lydmengden fra hver kanal, ble motordrevne for å kunne sette dem korrekt og klare til bruk.
Etter hvert ble det vanlig å digitalisere lyden slik at bare mikrofonforsterkere og høyttalerdrivere (effektforsterkere, sluttrinn) var analoge. Alt der imellom ble værende som computerdata. Digitalteknikken frembrakte digitale pendanter til tradisjonelle analoge funksjoner; såkalte DSP-er (Digital Signal Processors) kan programmeres til å utføre det meste, også til funksjoner som analoge kretser ikke er i stand til å utføre.
Med disse kretsene bortfalt nesten hele miksepulten som en fysisk gjenstand. Den lever videre som bilder av en interaktiv pult på skjermer. Her kan en klikke seg frem til enhver kanal og ethvert effektapparat den har, og finne et vell av innstillingsmuligheter som ikke var mulig på et analogt bord, samt presis timing av alle hendelser, samt nesten-gratis lagring av alle signaler. Slik sett er miksepulten blitt redusert til et rack med A/D-konvertere for inngangene, noen få D/A-konvertere for stereoutganger og et computer-program for resten. Programmet betjener minst to monitorer; én for miksen på en tidsakse, og én for å styre miksepulten på alle nivåer.
Selv om programmer og den enda nødvendige hardwaren ikke er helt billige, er utgiftene for den ikke-akustiske delen av et studio blitt vesentlig redusert som følge av digitalteknikken. Også multikanals båndopptakere og deres pleie faller bort, som alle analoge effektapparatene som nå er blitt til programsnutter. Disse igjen har forskjellige egenskaper alt etter tilbyder. Programdelene installeres og kopler seg digitalt til en inngang og utgang i hovedprogrammet som en PLUG-IN-modul.
Deloitte
Deloitte Touche Tohmatsu Limited (forkortet DTTL eller Deloitte) er en av verdens største leverandører av profesjonelle tjenester innen revisjon, rådgivning og advokattjenester, med 244 400 ansatte i over 150 land. Selskapet ble grunnlagt i 1845 og er registrert i Storbritannia. Hovedkontoret ligger i New York i USA.
Innen revisjonsbransjen omtaler man gjerne Deloitte sammen med PricewaterhouseCoopers, EY og KPMG som de fire store («The Big Four»).
Historie
William Welch Deloitte er en av opphavsmennene til revisoryrket. Han var sønnesønn til den franske greve de Loitte, som flyttet til England da den franske revolusjonen brøt ut i 1789. Deloitte skapte seg et navn takket være sitt engasjement innen en bransje som var moderne på midten av 1800-tallet, jernbaneindustrien. Han flyttet til USA i 1893 og åpnet flere nye kontorer der. Den amerikanske grenen av Deloitte slo seg sammen med Haskins & Sells i 1924. Da George Touche i 1883 ble autorisert revisor i Edinburgh og forlot Skottland for å søke lykken i England fantes det ingen «e» i slutten på etternavnet. For at navnet ikke skulle uttales som det engelske ordet «touch» endret han etternavnet til Touche. Han dannet i 1898 firmaet George A. Touche & Co. Et år senere startet han  firmaet Touche, Niven & Company i New York. Firmaet åpnet kontorer over hele USA og Canada og fikk allerede etter kort tid en rekke viktige klienter. Touche gjorde også politisk karriere. Han ble parlamentsleder i 1910 og ble adlet sju år senere.
Deloitte Norge
Deloitte Norge har over 1300 ansatte fordelt på 20 kontorer, som jobber med rådgivning innenfor forretningsområdene revisjon, skatt og avgift (Deloitte Advokatfirma), konsulenttjenester, risiko og finansrådgivning. Hovedkontoret ligger i Bjørvika i Oslo.
Grunnlaget for Deloitte i Norge, slik vi kjenner firmaet i dag, er blitt lagt gjennom integrasjon av flere revisjons- og rådgivingsfirmaer, primært i løpet av 1980-tallet. Historien går helt tilbake til 1916, da ett av disse firmaene, Bergens Revisjonsinstitutt, ble etablert. Deloitte i Norge har vært medlem av den internasjonale organisasjonen Deloitte Touche Tohmatsu siden 1967. Hvert medlemsfirma er en juridisk separat og uavhengig enhet.
I 2007 ble Deloitte rangert av BusinessWeek som den beste plassen å starte karrieren.
Ankenes kirke
Ankenes kirke er en åttekantet kirke fra 1842 i Narvik kommune, Nordland fylke. Kirken hører til Ankenes sogn i Ofoten prosti
Byggverket er i tømmer og har 290 plasser.
Adkomst til stedet er via E6.
Delegat
En delegat er en person som er valgt for å representere en gruppe av medlemmer i en organisasjon (oftest en lokalavdeling i en landsomfattende organisasjon) på et møte på et høyere nivå i organisasjonen. Noen eksempler på dette kan for eksempel være om den amerikanske revolusjon var og alle de tretten koloniene måtte sende en representant hver.
Делегат (программирование)
Bugge og damene
Bugge og damene er et norsk underholdningsprogram som gikk på NRK2 i 1997. Programmet ble ledet av Lill-Marit Bugge som hadde møter ukjente kvinner som hun mente fortjente en plass i TV-ruta. Hun blandet humor og alvor i sitt forsøk på å portrettere de hverdagskvinnene som var gjester.
Med seg i programmet hadde hun også sin mor, Tove Bugge, og tre bikkjer. Programmet gikk på søndager.
Yì (konfucianisme)
Yì er et viktig begrep innen konfucianismen. Det betyr rettskaffenhet, og innebærer rettferdig og passende oppførsel. Yì er ett av de to grunnleggende elementene i konfuciansk lære fra opprinnelsen av. Det andre er rén eller jén (menneskelighet, godhet, innlevende velvilje overfor andre).
På Konfucius' tid
Yì innebærer at man skal alltid handle rett og riktig, og slik som det som er passende ut fra situasjonen, uten makel og ved å oppriktig holde fast ved det ansvar man har overfor andre. Det situasjonsbestemte kan eksemplifiseres ved et sitat fra Samtaler, som er én av de konfucianske klassikere:
Yì ligger forut for Konfucius (551–497 f.Kr.) i tid, men det var Konfucius' virke og undervisning som satte et skarpere fokus på prinsippet. Da ble yì en av de fem forordninger, de fem konfucianske dygder som også skulle ligge til grunn og gjennomsyre for det gode statsstyre: rén (menneskelighet) yì, (rettskaffenhet), lǐ (ritual/anbragthet), zhī (visdom) og xīn'' (troskap).
Filosofene i hundreårene etter Konfucius
Den konfucianske filosofen Mengzi (372–289 f.Kr.) lærte at verdiene rén, yì, lǐ og zhī ikke blir innpodet i mennesket utenfra; det besitter allerede deres begynnelse (duān) fra fødselen av.
Neokonfucianismen
Den tidlige neokonfucianeren Zhou Dunyi (1017–73) modifiserte yìs plass i verdisystemet. Han fremmet forståelsen av mennesket som universets høyeste vesen, og at det i seg selv var i besittelse av intelligens og bevissthet til å forstå de universelle prinsipper. De problemer som oppstod på den menneskelige arena kunne, likesom de gamle vise etter Zhous utlegning forklarte det, løses ved rett anvendelse av verdene zhōng (middelveien), chéng (oppriktighet), rén og yì.
Det skulle bli Zhu Xi som utviklet neokonfucianismen i sin mer varige form, og i hans syntese av tidligere nykonfucianere beskriver han de verdier som utgjør de grunnleggende i menneskenaturen:xīao (barnlig pietet), xīn (lojalitet), rén (menneskelighet), yì (rettskaffenhet), lǐ (anbragthet) og zhī (visdom).
Ormø–Færder landskapsvernområde
Ormø–Færder landskapsvernområde er et tidligere landskapsvernområde, opprettet av kongen i statsråd 30. juni 2006, som med visse justeringer ble omregulert til Færder nasjonalpark fra august 2013. Området omfattet store deler av skjærgården østligst i kommunene Nøtterøy og Tjøme. Arealet var 111 kvadratkilometer.
Landskapsvernområdet omfattet et stort antall større og mindre øyer, og dessuten sjøområdet mellom disse. Det gjelder Ormøy, Bjerkøy, Bolærne, Rauer, Roppestadholmen, Søndre Årø, Reiern, Leistein, Mostein, Burøy, Froungen, Ildverket, Busteinene, Sandø, Store Færder m.fl.
I forbindelse med opprettelsen av Ormø–Færder landskapsvernområde ble flere gamle naturvernfredninger i Tjøme opphevet.
Laotisk
Beskrivelse
Språket er i tai-gruppen av tai-kadai-språkene, samme gruppe som thai, shan, zhuang og buyei er i. Laotisk skrives med det laotiske alfabetet, som er nært beslektet med thai-skrift.
Laotisk er en utvikling fra taispråklige grupper i det som i dag der det sørlige Kina og nordligste Vietnam. På grunn av den hankinesiske ekspansjon som i sin tur var blitt aksuentuert av det mongolske press i de kinesiske kjerneområder, og på grunn av taigruppers søken etter områder som var bedre egnet for våtrisdyrking, trengte taifolk seg sør-, sørvest- og vestover nedover Mekongfloden, ned mot Malakkahalvøya og mot India. Muntlige fortellinger om folkeforflytningene er bevart i Khun Borom-legendene. De taitalende i det som nå er Laos fortrengte eller absorberte folkegrupper som brukte austroasiatiske og austronesiske språk.
Laotisk blir brukt av om lag 3 millioner mennesker i Laos, og av knapt 200 000 i Thailand og Kambodsja. 800 000 har laotisk som andrespråk. Bibelen ble oversatt til laotisk i 1932. Mellom en og to tredeler av folket i Laos kunne lese og skrive i 1991.
Dialekter
Språket i Vientiane er fra annen halvdel av 1900-tallet de facto blir standardspråk / prestisjedialekt.
I tillegg til de laotiske dialekter er det en antall nært beslektede språk (eller dialekter, avhengig av klassifiseringspreferanser) i området, som nyaw, phu thai, saek, lao wiang, tai dam og tai daeng. De taifolkene det dreier seg om klassifiseres av den laotiske regjering som Lao Loum (ລາວລຸ່ມ, láo lūm) eller lavlands-lao. Lao og thai er også like, med en god del av det grunnleggende vokabular felles. Men det er såpass mange forskjeller også blant viktige ord at den gjensidige forståelse er begrenset.
Halvard C. Hanssen
Halvard Conrad Hanssen (født 7. februar 1947 i Vegårshei) er en norsk journalist, kjent som petitjournalist i Dagbladet og kåsør i NRK Radio.
Fylkesvei 427
I Norge finnes Fylkesvei 427 i de følgende fylkene:
Fylkesvei 428
I Norge finnes fylkesvei 428 i de følgende fylkene:
Seychellene under Paralympiske sommerleker 1992
Seychellene sendte en tropp på to deltakere til Paralympiske sommerleker 1992 i Barcelona.
Dette var første ganga Seychellene deltok under ikke vunnet de paralympiske leker.
3. årtusen
3. årtusen er et millennium etter Kristi fødsel som startet 1. januar 2001 og vil ende 31. desember 3000 i den gregorianske kalender. Det er det tredje millenniet etter 1. årtusen og 2. årtusen.
Rahel Rebsamen
Rahel Rebsamen (født 8. april 1994) er en sveitsisk bobkjører.
Hun representerte Sveits under Vinter-OL 2018 i Pyeongchang, hvor hun ble nummer 9 i toer-bob.
Tara (Irland)
Tradisjonen identifiserer stedet for innvielse og setet for overkongene av Irland. Stedet opptrer også i irsk mytologi. Tara består av en rekke monumenter og jordarbeider, datert fra neolittisk tid (bondesteinalderen) til jernalderen, blant annet en ganggrav («Gislenes haug»), gravhauger, runde innhegninger, en stående stein (som antas å være Lia Fáil eller «Skjebnesteinen»), og en seremoniell gate. Det er også en kirke og kirkegård på åsen. Tara utgjør en del av et større eldgammelt landskap, og Tara i seg selv er et beskyttet nasjonalt monument under omsorg av Kontoret for offentlige arbeider, et byrå for den irske regjeringen.
Tara har vært åsted for to større slag. I slaget ved Tara i 980 beseiret den irske overkongen Máel Sechnaill en norrøn hær ledet av Olav Kvåran, konge i Dublin. I slaget ved Tara i 26. mai 1798 beseiret britiske styrker en irsk opprørshær som kjempet for irsk uavhengighet.
Etymologi
Navnet Tara er en anglifisering av det irske navnet Teamhair eller Cnoc na Teamhrach («Tara-åsen»). Det er også kjent som Teamhair na Rí («kongenes Tara'), og tidligere også Liathdruim («den grå åsryggen»). Den gammelirske formen er Temair. Det antas at dette kommer fra urkeltisk *Temris og betyr en «helligdom» eller et «hellig rom» avskåret for seremoni, beslektet med det greske temenos (τέμενος) og latinske templum. Et annet forslag er at det betyr «en høyde med utsikt».
Fortidsminner
Det finnes rester av rundt tjue fornminner er synlige ved Tara, og minst tre ganger så mange er funnet gjennom geofysiske undersøkelser og flyfoto.
Det eldste synlige monumentet er Dumha na nGiall («Gislenes haug»), en neolittisk ganggrav bygget rundt 3200 f.Kr. Den inneholder restene av hundrevis av mennesker, hvorav de fleste er kremerte bein. I neolittisk tid (yngre steinalder) var det fellesgraven til et enkelt samfunn i omtrent et århundre, samlet bortimot 300 begravelser. Nesten et årtusen senere, i bronsealderen, var det ytterligere 33 begravelser – først i inngangen til ganggraven og deretter i haugen rundt den.[8] I løpet av denne tiden ble bare enkelte personer med høy status gravlagt der. Først var det graven til ett samfunn, men senere kom flere samfunn sammen for å begrave sin elite der. I løpet av denne tiden var det kun bestemte enkeltindivider med høy status som ble gravlagt her. I begynnelsen var det en grav for et enkelt samfunn, men senere kom var det ulike samfunn som kom sammen for å gravlegge deres elite her. Den siste begravelsen som er påvist var en begravelse av en ung mann med høy status, utstyrt med et utsmykket halskjede og dolk.
Det er flere store runde innhegninger på bakken, som ble bygget i jernalderen. Den største og mest sentrale av disse er Ráth na Ríogh («Kongenes innhegning»), som måler 1000 meter i omkrets, 318 meter nord-sør og 264 meter øst-vest, med indre grøft og ytre jordvoll. Den er datert til 100-tallet f.Kr. og ble opprinnelig markert med en palisade eller plankegjerde. Menneskegraver og en høy konsentrasjon av heste- og hundebein ble funnet i haugen. Innenfor Ráth na Ríogh er «Gislenes haug» og to runde, dobbeltgrøftede innhegninger som sammen utgjør en åttekantet figur. Den ene er Teach Chormaic («Cormacs hus») og den andre er Forradh eller «Det kongelige sete», som inneholder eldre gravhauger. På toppen av Forradh er en stående stein, som antas å være ''Lia Fáil («Skjebnesteinen») der overkongene ble kronet. Ifølge legenden skulle steinen gi fra seg et brøl når den rettmessige kongen rørte ved den. Det er antatt at steinen opprinnelig lå ved siden av eller på toppen av Gisselhaugen.
Rett nord for Ráth na Ríogh ligger Ráth na Seanadh («Synodens Rath»), som ble bygget midt i den tidligere innhegningen. En rath er et irsk begrep for inngjerdet innhegning, her er det en rund innhegning med fire ringer med grøfter og voller, og inneholder eldre gravhauger. Den ble bygget om flere ganger og hadde en gang en stor tømmerbygning inni den, som lignet den ved Navan. Det ble bosatt mellom 100- og 300-tallet e.Kr., og importerte romerske gjenstander ble også funnet der. Tara ble betydelig ødelagt i årene 1899-1902 med de britiske myndighetenes velsignelse og til store protester fra irske nasjonaliser, av en gruppe britiske israelere som gravde på på bisarr vis og med tilfeldig vandalisme etter Paktens Ark fra Det gamle testamente.
De andre runde innhegningene er Ráth Laoghaire («Laoghaires borg», der den navngitte kongen sies å ha blitt gravlagt) ved den sørlige enden av åsen, og Claonfhearta («Skrånende graver») i den nordvestlige enden, og som omfattet Ráth Gráinne og Ráth Chaelchon. Claonfhearta er gravhauger med sirkulære grøfter rundt seg som ligger i en skråning.
I den nordlige enden av åsen ligger Teach Miodhchuarta eller «Festsalen». Dette var sannsynligvis den seremonielle gaten som førte til bakketoppen og ser ut til å ha vært et av de siste monumentene som ble bygget.
En halv mil sør for Taras åskam er en annen stor rund innhegning kjent som Rath Meave, som refererer til den legendariske kvinnen Medb eller eventuelt gudinnen Medb Lethderg.
Annaler
I Inisfallen-annalene (AI980.4) er det en beskrivelse av slaget ved Tara mellom Máel Sechnaill mac Domnaill og Olav Kvåran, på irsk omtalt som Amlaíb Cuarán.
Kirke
En kirke, kalt for Saint Patrick's, står på østsiden av bakketoppen.Ráth na Seanadh («Synodens Rath») har blitt delvis ødelagt av kirkegården. Den moderne kirken ble bygget i 1822–1823 på stedet til en tidligere.
Fårschpil
Fårschpil er et norsk musikkprogram for ungdom som gikk på NRK2 i 1996. Programmet ble sendt fra diskotek i Tromsø på fredager. I tillegg til musikk og dans ble det utført en del morsomme stunt.
Programmet gikk direkte fra et utested i Tromsø og var inspirert av lignende program på MTV.
Fylkesvei 430 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 430 i de følgende fylkene:
Qatna
Qatna (arabisk قطنا, moderne navn Tell el-Mishrife, arabisk المشرفة) er en oldtidsby og et arkeologisk sted i Wadi il-Aswad, et sideløp til Orontes, 18 km nordøst for of Homs i Syria. Området består av en høyde, en tell, på 1 km², noe som gjør den til en av de største byene fra bronsealderen i vestlige Syria. Høyden er lokalisert ved enden av en kalksteinplatå i Den syriske ørken mot det fruktbare Homs-sletten. Høyden er navngitt etter den tilstøtende moderne byen al-Mishirfeh.
Det arkeologiske området er i dag omgitt av en liten kristen landsby som bosatte seg på 1980-tallet. Per 2000 bor det rundt 2500 mennesker i Nye-Mishrife.
Historie
De eldste funn ved Qatna er datert til midten og slutten av 2000-tallet f.Kr., skjønt denne tidlige periode er ikke godt representert.
Funnet av en egyptisk sfinks fra 11. egyptiske dynasti tilhørende prinsesse Ita, datter av farao Amenemhet II (1875–1840 f.Kr.) viser tidlig egyptisk innflytelse, skjønt det er ikke klart på hvilken tid sfinksen kom til Qatna. Den ble funnet innenfor ruinene av et palass fra sen bronsealder.
Den første kongen av Qatna (Qatanum) er kjent ved navn fra Mari-arkivene og het Ishi-Adad («Haddad» eller «Adad er min støtte»), en amurru eller amoritt. Han var forbundsfelle av Sjamsi-Adad I fra nordlige Mesopotamia. Han ble etterfulgt av sin sønn Amut-pî-el som hadde vært guvernør av Nazala mens han var kronprins. Det var på samme tid som Hammurabi av Babylon (1792–1750 f.Kr.). Beltum, søster av Amut-pî-el, ble gift med Jasmaj-Addu av Mari. Kontaktene mellom Mari og Qatna definerte henne som hovedhustru av Jasmaj-Addu. Hennes mor kan ha vært Lammassi-Assur fra Assur eller Ekallatum. Zimri-Lim av Mari var gift med en annen prinsesse fra Qatna, Dam-hurasim. Etter at Hammurapi ødela byen Mari ble de skriftlige kildene om Qatna langt mer sparsommelige. Yamkhad (i dagens Aleppo) ble Qatnas mektigste naboby, datert fra kongedømmet il Jarim–Lim III, og Qatna ble midlertidig dominert av Yamkhad.
Med utviklingen av Mitanniriket i nordlige Mesopotamia, ble Qatna underlagt dette, men byen lå i et omstridt område i grensetraktene mellom Mitanni og Egypt. Inskripsjonen på det såkalte Nin-Egal-tampelet (en del av det kongelige palass, rom C) viser at Mittanni var tilstede i Qatna. Krigstoktene til faraoene Amenhotep I (1515–1494 f.Kr.) og Thutmosis I (1494–1482 f.Kr.) i Syria kan ha nådd fram til Qatna, men det er ingen utvetydige bevis på det. På det syvende pylon Amontempelet i Karnak nevner Thutmosis III (1479–1425 f.Kr.) at han oppholdt seg i landet til Qatna i det 33. år av sitt kongedømme. Amenhotep II (1427–1401 f.Kr.) ble angrepet av Qatna mens han krysset elven Orontes, men han var seierrik og fikk krigsbytte, blant annet hvor utstyret til en stridsvogn fra Mitanniriket er nevnt i de egyptiske lister fra tiden av Ramses III (1180 f.Kr.). Tavler i kileskrift er avdekket under det kongelige palasset i Qatna og her nevnes en tidligere ukjent konge ved navn Idanda som styrte en gang rundt 1400 f.Kr.
I løpet av den syriske militærkampanje til den hettittiske kong Suppiluliuma I (1380–1340 f.Kr.), ba prins Akizzi av Qatna om hjelp fra farao Akhnaton, men uten at han fikk det. Qatna var en av byene i Syria som hettittene angrep og plyndret, og dets innbyggere ble ført bort som krigsfanger. Forespørselen er kjent fra at Akizzi skrev tre av amarnabrevene. I tekstene fra Emar beskrev hvordan Qatna ble angrepet av arameisktalende stammer i sen bronsealder, hvilket tilsier at byen må fortsatt ha eksistert på denne tiden, om enn redusert.
Høyden, tell, var bosatt også i tiden til det nybabylonske rike, en bit-hilani (oldtidspalass av særskilt arkitektur fra tidlig jernalder) har blitt utgravd, men byen forble ubetydelig ettersom nabobyen Emesa (dagens by Homs) hadde overtatt dens posisjon som handelsstasjon.
Historisk geografi og handel
På 1000-tallet f.Kr. utviklet handelsrutene som forbant Mesopotamia med Kypros, Kreta og Egypt. Qatna lå da nær enden av den veien som knyttet seg til midtre Eufratdalen, for eksempelvis Mari på vegen Palmyra (Tadmor) til Middelhavet. En annen rute begynte fra Yamkhad (Aleppo) og førte via Qatna til Egypt. Homsdalen utgjorde en forbindelse til Middelhavet i nærheten av havnen i Byblos og Tripolis, gikk mellom Libanon og Ansarifjellene (i dag An-Nusayriyah) i nordvestlige Syria. Qatna er nevnt i tinnhandelen som gikk fra Maria via Qatna til Middelhavet mens kobber fra Kypros gikk den andre vegen. Tekster i Mari nevner tekstiler, klær, en særskilt bue, smykker, trevarer, vin og stridsvogner med to hjul som handelsvarer som nådde Mari via Qatna og delvis gikk videre til Babylon. Nyere vitenskapelige undersøkelser har vist at en utskåret bissel med løvehode (ca 1340 f.Kr.) funnet ved Qatna var gjort av rav som var importert fra kysten ved Østersjøen. Denne type rav har også blitt funnet i region til den mykenske sivilisasjon for samme tidsepoke.
Funn
Levninger av palasset inneholdt importert keramikk fra Kypros som er datert til midtre bronsealder. Nye utgravninger har avdekket lokalt produsert keramikk fra gammelsyrisk (2000–1550 f.Kr.) og mellomsyrisk (1550–1200 f.Kr.) tid.
I 2002 ble det funnet en statue av basalt fra sen bronsealder (1600–1400 f.Kr.). Figuren var framstilt med en såkalt «syrisk frakk» med tykke kanter som er tolket som et tegn på kongeverdighet og kan således representere en navnløs konge fra Qatna.
Synlige levninger
Restene av bymurene er fortsatt bevart til en høyde av 20 meter i deler av den. Den består murstein av leire og biter av kalkstein som antagelig var dekket av stein. En kunstig vollgrav gikk foran muren. Forsvarsmuren omringet et kvadratisk område, noe som er ganske uvanlig for en bronsealderby. Det var fire porter på midten av hver av sidene. Portene hadde motstående en stor, horisontal kalkstein og svart basalt, fundamentet delvis hogd ut av fjellet. Inngangen var rundt fire meter bred og førte til et portkammer som var rundt åtte meter dyp.
Høyden ved midten av byen kan ha fungert som et akropolis. Det kongelige palasset var lokalisert på en annen høyde i den nordvestlige hjørnet i den øvre delen av byen. Det er en av de største bygningene av denne typen som er kjent så langt i bronsealderens Syria. Beklageligvis ble tallrike murvegger oversett i løpet av utgravningene på 1920-tallet og bare gravd vekk som uinteressant. Kun murene som står rett imot de store steinplatene eller avgrenset av det harde gulvoverflaten står igjen. Formgivningen av palasset i Qatna er ganske lik den som er Mari. Tallrike søyler av basalt er lik de i palasset i Yarim-Lim i Alalakh VII. De store dimensjoner for en del rom, det såkalte tronerommet måler 20 meter på tvers, kan indikere at takbjelker av seder ble benyttet for å bygge takene. Palasset er datert til gammelsyrisk tid og kan også ha vært selve boligen for kong Ishi-Addu. På den såkalte lille akropolis i nord for den sentrale jordhaugen ble det oppdaget et andre palass i 2002 som kan ha vært bolig for et annet medlem av den kongelige familien.
Fylkesvei 431 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 431 i de følgende fylkene:
Piz Palü
Piz Palü er et fjell i Bernina-Alpene i Sveits og Italia med en høyde på 3 901 meter over havet. Fjellet har tre topper på hovedryggen, som går fra øst til vest. Navnet Palü kommer fra det latinske palus som betyr sump og fjellet er trolig kalt opp etter Alpe Palü, en høytliggende eng rundt 4 km mot øst.
Man er usikker på når fjellet ble klatret for første gang, men den høyeste toppen ble trolig nådd for første gang i 1866 av K.E. Digby og guiden Peter Jenny.
De østligste toppen (3 882 moh.) ble klatret av Oswald Heer og P. og M. Flury, med guidene Johann Madutz og Gian Marchet Colani («Kongen av Bernina») 12. august 1835. Alle tre toppene ble først krysset av Wachler, Wallner, George, Hans Gross og Christian Gross den 22. juli 1868.
Fjellet har blitt noe kjent gjennom filmen Die wieße Hölle vom Piz Palü (De hvite helvete på Pitz Palü) fra 1929 som ble regissert av Arnold Franck og Georg Wilhelm Pabst med en ung Leni Riefenstahl i hovedrollen.
Basilica Minor
Basilica Minor, det vil si Mindre basilika er en tittel innen den katolske kirke som gis som æresbetegelse til visse kirkebygninger som av historiske eller andre grunner nyter en særlig status. Disse kirker er ofte eksempte, det vil si unntatt, fra deler av den ordinære kirkelige jurisdiksjon.
Pavelige mindre basilikaer
De pavelige mindre basilikaer er tre til antallet: San Lorenzo fuori le Mura (Roma), Sankt-Frans-basilikaen (Assisi) og Santa Maria degli Angeli (Assisi).
Mindre basilikaer
Blant de mindre basilikaer kan nevnes Sacré-Cœur i Paris og Sagrada Família i Barcelona.
Vasshårfamilien
Vasshårfamilien (Callitrichaceae) er en plantefamilie som etter nyere systematikk inkluderes i den utvidede kjempefamilien (Plantaginaceae). Et annet norsk navn på familien er vannstjernefamilien. Familien omfatter bare éi slekt, vasshårslekta (Callitriche).
Piz Platta
Piz Platta er med sine 3 392 m den høyeste fjelltoppen i Oberhalbsteinfjellene i den sveitsiske kantonen Graubünden. Fjellet ligger vest for Marmorera og øst for Val di Lei.
Nikolaj Arcel
Nikolaj Arcel (født 25. august 1972) er en dansk manusforfatter og filmregissør.
Arcel er utdannet ved Den Danske Filmskole. Han slo gjennom som regissør for filmen Kongekabalen (2004). I 2007 regisserte han De fortaptes sjelers øy, som han også skrev sammen med sin skrivepartner gjennom flere filmer, Rasmus Heisterberg. Paret har også skrevet manus til blant annet Menn som hater kvinner (2009) og En kongelig affære hvorav sistnevnte i februar 2012 mottok en sølvbjørn under Berlinalen i Berlin for beste manuskript.
Fylkesvei 435 (andre betydninger)
I Norge finnes fylkesvei 435 i de følgende fylkene:
Romain Gary
Romain Gary (dåpsnavn Romain Kacew; født 8. mai 1914, død 2. desember 1980) var en fransk forfatter, filmregissør, pilot under andre verdenskrig og diplomat av litauisk-jødisk opphav. Han var gift fra 1963 til 1970 med den amerikanske skuespilleren Jean Seberg. Han er den eneste forfatteren som har vunnet prisen Prix Goncourt to ganger (første gang under eget navn, andre gang under pseudonym).
Liv og virke
I både intervjuer og i egne bøker har han presentert ulike versjoner av sine foreldre, bakgrunn og oppvekst. Gary var sønn av pelshandleren Arie Leib Kacew og hans hustru. Faren forlot imidlertid kone og sønn for en annen kvinne. I 1928 flyttet Mina Kacew med sønnen til Frankrike, der hun forsørget dem som pensjonatvertinne i Nice. Gary studerte jus, først i Aix-en-Provence og deretter i Paris. Han lærte å fly i det franske flyvåpen i Salon-de-Provence og ved flybasen i Avord i nærheten av Bourges.
Som følge av Tysklands okkupasjon av Frankrike under den andre verdenskrig, flyktet Gary til England og under general Charles de Gaulle tjenestegjorde han med de frie franske styrker på det europeiske fastlandet og i Nord-Afrika. Som pilot deltok han i over 25 suksessfulle tokt. Det var på denne tiden at han endret sitt navn til Romain Gary. Han ble dekorert for mot i krigen, mottok flere medaljer, blant annet Compagnon de la Libération og utnevnt som kommandør av Æreslegionen, Légion d'honneur. I 1945 utga han sin første roman, Education européenne. Umiddelbart etter å ha fullført tjenestetiden i krigen, arbeidet han i det franske diplomatiet i Bulgaria og Sveits. I 1952 ble han generalkonsul i Los Angeles og i denne posisjonen ble kjent med Hollywood.
Litterær karriere
Gary kom til å bli en av Frankrikes mest populære og profilerte forfattere, skrev mer enn tretti romaner, essayer og memoarer, en del av disse ble utgitt under pseudonym.
Han er den eneste som har vunnet prisen Prix Goncourt to ganger. Denne prisen for franskspråklig litteratur belønner en forfatter kun én gang. Gary, som allerede hadde mottatt prisen i 1956 for Les racines du ciel, utga La vie devant soi under pseudonymet Émile Ajar i 1975. Priskomiteen belønnet prisen til forfatteren av denne boken uten å kjenne vedkommendes virkelige identitet. En tid med litterære intriger fulgte. En nevø av Gary, Paul Pavlowitch, poserte som forfatteren for en tid. Til sist avslørte han selv sannheten i sin posthume bok Vie et mort d'Émile Ajar. Det var ikke uvanlig for ham å skrive under et annet navn. Han benyttet også navnene Shatan Bogat, Rene Deville og Fosco Sinibaldi, foruten også sitt fødenavn Roman Kacew.
Privatliv
Garys første hustru var den britiske forfatteren, journalisten og redaktør av Vogue, Lesley Blanch, kjent blant annet som forfatter av romanen The Wilder Shores of Love (1954). De ble gift i 1944 og skilt i 1961. Fra 1962 til 1970 var han gift med den amerikanske skuespilleren Jean Seberg. Med henne fikk han en sønn, Alexandre Diego Gary. I henhold til sønnen var han en fjern far; «selv når han var tilstede var min far ikke der. Besatt av sitt arbeid, pleide han å hilse på meg, men han var selv et annet sted.»
Gary døde av et selvpåført skuddsår den 2. desember 1980 i Paris. Han etterlot et skriv hvor han spesifiserte at hans død ikke hadde noen tilknytning til Sebergs selvmord året før. Han spesifiserte samtidig at Émile Ajar var ham selv. Han ble kremert i kirkegården Père Lachaise og hans aske ble spredt over Middelhavet ved Roquebrune-Cap-Martin.
Personal Ancestral File
Det er gratis, og kan lastes ned fra FamilySearchs nettsider. Programmet har støtte for mange slektsrapporter, gedcom-eksport og -import, og det er intuitivt i bruk. Det finnes i flere språk, bl.a. engelsk og svensk, men er foreløpig (pr juli 2008) ikke kommet i norsk utgave.
Don’t Bore Us, Get to the Chorus!
'Don't Bore Us, Get to the Chorus! – Roxette's Greatest Hits' er et samlealbum av Roxette, utgitt i desember 1995.