cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Porsche 910
Den viktigste forskjellen fra 906 var bruken av 13-tommers dekk, som i Formel 1, samt én enkelt, senterplassert hjulbolt fremfor fem bolter. Dette gjorde bilen lite brukbar for gatebruk, men sparte tid under depotstopp. 910 var også både kortere og lettere enn 906. Den ble første gang brukt i løp i 1966, da den deltok i et bakkeløp fra Sierre til Crans-Montana i Sveits.
Bilen var utstyrt med enten en 2,0-liters sekssylindret boksermotor med 200 hestekrefter, eller en åttesylindret boksermotor med 270 hestekrefter. Bilen ble kun brukt i omkring et år av fabrikken selv, og gjorde det godt. Den største rivalene var Ferrari Dino 206P, som ikke var like rask som 910, men bilen var ikke rask nok på de hurtigste banene, hvor den ble slått av kraftigere biler som Ford GT40 og Ferraris prototypemodeller. På mer svingete baner, som Targa Florio, gjorde bilen det bedre, og tok både 1., 2. og 3.-plass i 1967.
I bakkeløp fortsatte karrieren til den korte, lette åpne 910 Bergspyder-utgaven med åttesylindret motor, og den vant det europeiske mesterskapet både i 1967 og 1968.
Thorvaldsenmedaljen
Thorvaldsenmedaljen (dansk: Thorvaldsen Medaillen, opprinnelig kalt Udstillingsmedaillen) er en dansk hedersbevisning som tildeles av Det Kongelige Akademi for de Skønne Kunster. Medaljen deles fremdeles ut som Det Kongelige Danske Kunstakademis høyeste utmerkelse ved akademiets årsfest på Charlottenborg ved innstifteren, Frederik Vs, fødselsdag den 31. mars.
Medaljens forside viser et portrett av billedhuggeren Bertel Thorvaldsen i profil. Rundt hodet er det en bord med fremstilling av Thorvaldsens Alexanderfrise (Alexanders inntog i Babylon). Baksiden er en symbolsk fremstilling av Thorvaldsens verkers hjemkomst til Danmark.
Medaljen ble innstiftet av kong Christian VIII i 1837 og er utført av Christen Christensen. Det var meningen at Thorvaldsen selv skulle ha det første eksemplaret ved hjemkomsten fra Roma i 1838. Imidlertid oppsto det problemer med de stemplene hvor medaljen skulle preges og først i 1842 kunne medaljen presenteres.
Ifølge det første reglement fra 1838 skulle medaljen tildeles for «de heldigste Arbeider, der aarligen offentligen udstilles i Akademiet».
Javier Saviola
Javier Pedro Saviola Fernández (født 11. desember 1981 i Buenos Aires) er en argentinsk fotballspiller (angriper) som for øyeblikket er klubbløs.
Han er kjent for sin hurtighet og evne til å score mål fra nesten alle posisjoner. Han spiller som oftest spiss på Benfica, men han er også en god kantspiller på høyre. Han spiller også for, og er den yngste spilleren til å bli utnevnt som en av de 125 beste fotballspillerne gjennom tidene på Pelés FIFA 100-liste.
Fra 2001 spilte han for FC Barcelona. I 2004 ble han lånt ut til AS Monaco og i 2005 ble han lånt ut til Sevilla FC. Han ble signert av Real Madrid på free transfer den 13. juli 2007 med utløp i 2011.
River Plate
Med tilnavnet "El conejo" (kaninen), fikk Saviola sin debut for River Plate i en alder av 16 år, og utviklet seg til å bli en effektiv målscorer for klubben. Han hjalp River til mesterskapet Apertura i 1999 og Clausura i 2000, og vant i 1999 prisen for beste søramerikanske spiller. Han var da 18 år gammel, og ble sett på som en fenomenal fotballspiller med stor fremtid.
FC Barcelona
I 2001 flyttet Saviola til utlandet for å spille for FC Barcelona som kjøpte ham fra River Plate for 195 millioner kroner. Han fikk spansk statsborgerskap kort tid etter, og ble dermed ikke rammet av den spanske ligaens lov om maksimalt antall på ikke-EU-borgere i hver klubb. Under trener Louis van Gaal scoret han 17 mål i sin første sesong, og endte som tredje beste målscorer i ligaen.
Real Madrid
Den 10. juli 2007, da kontrakten med Barcelona var utløpt, signerte Saviola på en treårig avtale med Real Madrid. Selv med en økonomisk lukrativ kontrakt, hadde han en vanskelig tid i Real. Han ble i hovedsak begrenset til cupkamper og sporadiske opptredener (hovedsakelig som innbytter) i ligaen og Mesterligaen. Ankomsten av Klaas-Jan Huntelaar begrenset mulighetene hans enda mer, og Saviola avsluttet sin karriere i Real Madrid med totalt fem mål på 28 kamper.
Olympiakos
25. juli 2013 skrev Saviola under på en toårskontrakt med det greske laget Olympiakos
Hellas Verona
2. september 2014 gikk han til den italienske klubben Hellas Verona i Serie A.
Tilbake til River Plate
30 juni 2015 annonserte River Plate på sine hjemmesider at Saviola returnerte til moderklubben.
Landslagskarriere
Saviola spilte i 2001 i U20-VM, som ble arrangert i Argentina. Han ble toppscorer og kåret til turneringens beste spiller, etter at Argentina vant turneringen. Med 11 mål på syv kamper, ble han den mest-scorende i U20-VMs historie. Hans klassiske opptreden resulterte i mange tilbud fra europeiske klubber, men overraskende nok mistet han plassen sin i Argentinas landslagstropp til VM i 2002 til fordel for veteranen Claudio Caniggia.
To år senere spilte Saviola i OL i 2004 og vant OL-gull. Under landslagstrener Marcelo Bielsa, fikk Saviola lite spilletid for Argentina. Bielsa ble erstattet i 2004 av Saviolas tidligere trener på ungdomsnivå, José Pekerman, som ga ham mer spilletid på A-laget.
Saviola ble innkalt for å representere Argentina i fotball-VM i 2006. Luciano Figueroa og vingen Luciano Galletti var også med i kampen om en plass på laget, men Saviolas utmerkede form i Sevilla sikret ham plass i troppen. Han gjorde sin egen tilstedeværelse kjent i turneringen, da han scoret et mål mot Elfenbenskysten i Argentinas åpningskamp, og hadde to målgivende i Argentinas 6-0 seier mot Serbia og Montenegro.
Fonografisk effekt
Fonografiske effekter er hvordan nye lydproduksjonsteknologier kan forandre eller skape nye musikalske praksiser. Det er ingen tvil om at teknologien har gitt oss muligheter til å oppdage musikk fra alle verdenshjørner, og vi blir eksponert for musikk i mye større grad enn hva tilfellet hadde vært uten for eksempel mp3, fildeling og internett. Men hvilken innvirkning hadde teknologien på måten musikere og komponister utøvde faget sitt i starten av det forrige århundret? Dette er et sammensatt problem som krever at man kjenner til denne teknologiens utvikling og menneskers tilpasning til den også før overgangen fra akustisk til elektrisk innspilling rundt 1925.
Historisk utvikling
En fonograf er en maskin for opptak og avspilling av lyd som ble oppfunnet av Thomas Edison i 1877. Teknologien slo ikke skikkelig igjennom før rundt 1910, og da formelig eksploderte det. Statlig forskning viste i 1914 at det foregikk en høyere produksjon av fonografer enn av piano, mens i 1925 viste en undersøkelse utført i 36 byer i Midtvesten-området i USA, at det var flere familier som eide en fonograf enn familier som eide et piano. Å høre musikk på andre måter enn å gå på konsert var revolusjonerende og alle ville etter hvert ta del i denne nyvinningen. Det var ikke bare publikum som ville benytte det nye mediet. Mange komponister (men langt fra alle) så dette som en mulighet til å spre musikken sin til publikum på en mer effektiv måte. I 1925 skrev Igor Stravinskij sin Sérénade en LA pour Piano spesielt med tanke på fonograf-innspilling. Problemet på den tiden var at platene sjelden hadde større kapasitet enn ca. tre minutter per side, og Stravinskij tok derfor høyde for det da han komponerte serenaden. Stravinskij var langt fra den eneste som tilpasset stykkene sine kravene for innspilling. Den forandringen som fremkom i Stravinskijs komposisjoner da han skrev dem spesielt for innspilling, er et eksempel på en fonografisk effekt; tidsbegrensningen på platen ”tvang” Stravinskij til å gjøre verket kortere for å få plass til alt på en side. Da kapasiteten til platene etter hvert ble økt, økte ikke lengden på låtene som ble innspilt i takt med denne utviklingen, og dagens tre minutters poplåter kan sees på som en overlevning fra denne tiden, og er derfor en fonografisk effekt i seg selv.
Selve komposisjonen var langt fra det eneste som ble kortet ned på grunn av teknologien. På samme måte kuttet man ned på pauser i klassisk musikk. Fiolinistene brukte veldig ofte å løfte buene etter de hadde spilt en tone eller akkord og en påfølgende pause på et par sekunder virket dramatisk på det visuelle i konsertsammenheng. I innspillingssammenheng ga det ikke mening å gjøre det samme i og med at det visuelle uteblir, og samtidig sparte de inn et par sekunder her og der. Fra fonografens inntreden og utover det 19. århundre har de klassiske innspillingene fått et betydelig stødigere tempo og færre markerte temposvingninger. Et viktig poeng Katz tar opp er at livemusikk er noe flyktig, og et musikkstykke vil aldri kunne fremføres 100 % likt to ganger. En plateinnspilling vil fange en av disse fremføringene, og når man lytter til innspillingen flere ganger vil det høres akkurat likt ut hver gang.
Det er tydelig at folk tidlig forsto fonografens betydning for spredning av musikk. Jazz er en av sjangrene som gjennomgikk en enorm utvikling på grunn av dette. Katz forteller om Bud Freeman som husket at ”… i ungdomstida lærte jeg mer om jazz bare ved å lytte til plater, enn jeg gjorde ved å gå på klubber’”. Ved å lytte til plater kunne man også lytte til musikere fra andre byer, hvor de hadde en annen tilnærming til sjangeren enn i hjembyen din. Dermed fikk man en mer allsidig og variert innflytelse, enn hva tilfellet hadde vært om den eneste måten å bli eksponert for musikk på hadde vært konserter. Dette er nok et eksempel på en fonografisk effekt.
Ettersom fonografens popularitet økte betraktelig i årene 1912 – 1925 ble det stadig viktigere å få innspillingene til å høres så autentiske ut som mulig, men dynamikken var naturlig nok et problem når et helt orkester skulle tas opp igjennom et stålhorn. Vokalisten måtte ofte regulere hvor langt unna han/hun måtte være fra hornet mens han/hun sang for å få best mulig dynamikk inn på opptaket. I tillegg til at dette var en veldig tungtvint variant av dagens mikrofonteknikk (hvor du trekker mikrofonen lengre fra munnen når du skal ”ta i” enn når du synger rolige partier) måtte de ta hensyn til de andre musikerne også, slik at de ikke druknet under dominans av vokalen under innspillingen.
Akustiske innspillinger krevde ikke bare at vokalisten tilpasset seg opptaksmulighetene, men også at musikerne gjorde endringer i forhold til hvordan de ville ha spilt på konsert. Ikke alle typer instrumenter kom like tydelig fram på plate som live. Der kontrabass ble erstattet med tuba i klassisk musikk på plate, utviklet jazzbassister slap-teknikk for å oppnå en høyere lyd som ville høres på opptaket. Slap-teknikk er en teknikk hvor bassisten formelig trekker i strengene med fingrene, og trekker så kraftig at strengen treffer fingerbrettet og gir fra seg en kraftig perkussiv lyd. Dette var å foretrekke fremfor å bruke bue, som ikke ga noen fremtredende lyd. Katz forteller også om hvordan fiolinister brukte vibrato for å nå frem på både akustiske og elektriske innspillinger. Han sier at ”… i akustiske innspillinger måtte fiolinistene finne en måte å projisere lyden inn i hornet, uten å spille høyere, […] og ved elektronisk innspilling […] trengte de en måte å [skjule stygge lyder]. Vibrato hjalp fiolinistene med å løse begge problemene”. Dette hjalp nok også til å skjule sure toner, noe som var lurt da det ikke var like enkelt å ta opptaket på nytt den gang som det er i dag. Om Katz har helt rett i teorien sin her er vanskelig å si, men han fremstiller gode og troverdige argumenter for sitt syn.
Elektriske innspillinger
Rundt 1925 kom muligheten med elektrisk innspilling, noe som ga flere muligheter i form av for eksempel opptak av piano og fullt trommesett uten at man trengte å gjøre store modifikasjoner, og samtidig forsvant også bassistenes slap-teknikk. Likevel var det fortsatt ikke like enkelt å gjøre opptak som å spille konsert (lydmessig sett). De tidlige mikrofonene hadde sine nykker og Duke Ellingtons ”Mood Indigo” (1930) er et godt eksempel på dette. Her oppdaget bandet at mikrofonen ga resonans i form av en tone som hørtes på opptaket. De klarte ikke å fjerne den, så løsningen ble til slutt å transponere om låta til en toneart som harmonerte med resonansen.
Grammophonmusik
En egen sjanger som oppsto i kjølvannet av overgangen fra akustisk til elektrisk innspilling var Grammophonmusik. Den kanskje fremste pådriveren for denne sjangeren var tyskeren Paul Hindemith. Hindemith lagde blant annet musikk hvor han sang akkorder (treklanger) med sin egen stemme samtidig. Dette klarte han ved å spille inn sin egen stemme en gang for så å spille det av i for eksempel lavere eller høyere hastighet mens han gjorde et nytt opptak av denne avspillingen. Ved å endre hastigheten på innspillingen endret han også pitch (eller tonehøyden) på den aktuelle tonen. Med det utstyret som var tilgjengelig på den tiden måtte dette ha vært forferdelig tidkrevende og det måtte ikke minst ha krevd en enorm presisjon for å få det så nøyaktig at treklangene skulle harmonere. Han manipulerte også andre instrument med hastighetsforandringer. Det hadde vært spekulert i om det var mulig å lage musikk ved å manipulere og trikse med innspillingen allerede tidlig på 1900-tallet, men ingen reelle forsøk ble gjort før Hindemith og Ernst Toch fremførte sine verk på Neue Musik Berlin i 1930. Det var i og for seg en kortvarig levealder for denne sjangeren, for et par år senere var den ikke et tema av interesse innen musikkverdenen lenger.
Det står ganske klart at teknologien har skapt nye musikalske praksiser. Hvorfor det har blitt slik er vanskelig å si, men det kan godt være at komponister og artister så nytteverdien av å gjøre opptak av musikken sin, både økonomisk og for PR. Kanskje det derfor var viktigere for dem å spille inn musikken på teknologiens prinsipper i stedet for å vente til teknologien ble utviklet slik at den også tok hensyn til musikerne. Man ser klart at overgangen til elektriske innspillinger gjorde noen ting enklere for musikerne. Ved hjelp av mikrofoner slapp man å modifisere trommesett eller slå ekstra hardt på bass strengene for å høres. Sånn sett hadde kanskje teknologien etterkommet musikernes ønsker til en viss grad, men Duke Ellingtons ”Mood Indigo” er et prakteksempel på en fonografisk effekt etter overgangen til elektrisk innspilling. Riktignok hadde Ellingtons band en fordel av å kunne benytte seg av mikrofon i stedet for det svære hornet, men når mikrofonen la sitt ”uønskede” preg på låta, ”tvang” det Ellington til å transponere om hele låta for å få det til å høres bra ut. Overgangen til elektriske innspillinger markerer også en klar utvikling av teknologien. Inntreden av mikrofoner gjorde det som sagt lettere for musikerne i studio, men det gjorde også at folk som Hindemith og Toch lettere kunne utforske alternative muligheter med en maskin som i utgangspunktet kun var tiltenkt å gjengi live musikk. Tidlige eksperiment med ny teknologi, og ikke minst utvikling av den, har banet vei for nye eksperimenter, ny teknologi og nye sjangrer for musikk og lyd i dagens samfunn.
Hulda Johansen
Hulda Marie Kristine Johansen (født 13. oktober 1918, død 28. desember 1985) var en norsk sanger i taternes (romanifolkets) sangtradisjon. Hun var bosatt i Fetsund utenfor Lillestrøm. Hun var eldste i en søskenflokk på totalt åtte barn.
René Schöfisch
René Schöfisch (født 3. februar 1962 i Øst-Berlin) er en østtysk tidlgere skøyteløper som deltok i de olympiske vinterleker 1984 i Sarajevo i daværende Jugoslavia. Han har også konkurrert på rulleskøyter.
Schöfisch vant to olympiske bronsemedaljer under vinter-OL 1984 i Sarajevo. Han kom på andreplass både på 5,000 meter og 10,000 meter skøyter. På 5,000 meter bak Igor Malkov fra Sovjetunionen og svenske Tomas Gustafson og på den doble distansen bak de samme, men nå med svensken først.
2-krone
2 krone mynten er en dansk mynt i sirkulasjon. Den har en verdi på 2 danske kroner.
Kilder
Nationalbanken.dk
Grensetraktaten av 1751
Grensetraktaten av 1751 også kalt Strømstadtraktaten, inngått mellom Danmark-Norge og Sverige fastla riksgrensen mellom Norge og Sverige (med Finland) fra Kornsjø i Østfold til Nesseby i Finnmark. I og med denne traktaten ble det fastslått hvordan Norge og Sverige skulle fordele det omstridte samiskbosatte området fra Femunden og nordover.
I den anledning ble det laget en særskilt del av traktaten, «Lappekodisillen», for å verne samiske rettigheter og fastsette statenes plikter. Grensen fra 1751 er fortsatt gyldig, og Lappekodicillen på visse områder fortsatt rettskraftig.
Beskrivelse
Etter omfattende utredninger, for det meste under ledelse av Peter Schnitler, ble grensetraktaten undertegnet under Fredrik V. Det er et dokument basert på rekognoseringer, kartleggingsarbeid, målinger, funderinger og forhandlinger. Traktaten som består av 8 artikler og 2 vedlegg (kodisiller) og har dannet grunnlag for senere grenseoppganger helt til våre dager.
Fjellbygdene Idre og Særna hadde i praksis tilhørt Sverige etter okkupasjonen av den svenske presten Daniel Buskovius i 1644, men dette var likevel ikke traktatfestet ved Freden i Brømsebro. Når det gjaldt tilhørigheten til Lierne var dette ganske åpent. Den bofaste delen av befolkningen var i hovedsak av svensk opphav, men deres kirke Sørli hørte til det norske bispedømmet, og derfor ble denne "bulken" på riksgrensen til. Basert på traktaten ble varder utplassert langs hele strekningen fra Kornsjø til Nesseby og de fleste står fortsatt i dag.
Eksterne lenker
Utvalg fra grensearkiv ca. 1750 i Riksarkivet.
22. serierunde i 2. divisjon avdeling 4 2009
'''22. serierunde i 2. divisjon avdeling 4 2009''' startet 26. september og ble avsluttet med tre kamper 28. september.
Mercedes Bresso
Mercedes Bresso (født 12. juli 1944 i Sanremo, Imperia) er en italiensk politiker og siden 2005 president for regionen Piemonte. Hun er medlem av Venstredemokratene (Democratici di Sinistra).
Hun tok doktorgraden i 1969 og ble i 1973 professor ved den polytekniske høyskolen i Torino. Hun ble innvalgt i det europeiske parlamentet i 2004.
Manuel Dias (1574–1659)
Manuel Dias den yngre eller 陽瑪諾 Yang Ma'nuo (født 1574 i Castelo Branco i Portugal, død 4. mars 1659 i Hangzhou i Kina) var katolsk kinamisjonær tilhørende jesuittordenen.
Liv og virke
Han trådte inn i novisiatet i 1592 og ble i 1601 sendt til Goa der han fullførte presteutdannelsen.
Virke i Kina
Macao: Han dro til Macao i 1605 der han i seks år underviste i teologi ved St. Pauls universitetskollegium.
Shaozhou og Nanxiong: I 1611 dro han med pater Gaspar Ferreira til pater Matteo Riccis kirke i Shaozhou 韶州. I 1612 ble misjonærene jaget fra Shaozhou og deres residens rasert. Ferreira og Dias dro da til Nanxiong 南雄 ved Guangdongs nordgrense og etablerte en ny misjonsstasjon der. I 1614 måtte Dias reise til hver eneste misjon for å varsle om et (midlertidig) forbud om å undervise i matematikk og naturvitenskaper; man måtte konsentrere seg om evangeliet. I 1615 utgav han Tianwen lüe 天問略, en traktat om ptolemeisk astronomi.
Arkitekturåret 1517
Arkitekturåret 1517 er en oversikt over blant annet byggeprosjekter av arkitektonisk betydning som kan knyttes til dette året, samt over personer som ble født eller døde i 1517 og som hadde en arkitektonisk betydning.
Manuel Dias (1574–1659)
Virke i Kina
I 1617 måtte han på grunn av Shen Ques forfølgelser forlate Nanxiong og dra tilbake til Macao.
Beijing: I 1621 kunne han reise til Beijing der han residerte blant annet i Paul Xu Guangqis og andre ledende konvertitters hjem mens han besøkte de kristne i hovedstaden.
I 1622 ble han bedt om å bistå keiserhoffet teknisk på det militære område, blant annet med militære reformer og oppbyggingen av artilleri. Nicolò Longobardo og Dias måtte trass i sine protester om at de var kommet i fred og for å tjene Tianzhu 天主 (Himmelens Herre, Gud) måtte bistå krigsministeriet. Flere kanoner ble sendt fra Macao, men under en øvelse eksploderte en av dem og drepte flere kinesiske soldater og deres portugisiske instruktører. Dermed fikk misjonens store fiende Shen Que påskudd til å utvise de to fra Beijing.
Nanjing: I 1623 var i Dias og Longobardo i dekning hos Li Zhizao 李之藻, og konstruerte en jordklode basert på geografiske nyvinninger etter Ricci laget sine kart. Denne globusen var den første i sitt slag i Orienten siden en modell som ble sendt storkhanen Khubilai (Qubilai) i 1267 av Maragha.
Viseprovinsial
Dias ble utnevnt til viseprovinsial for jesuittene i Kina, og hadde dette embedet i to perioder (1626-1636, og 1645-1654). Han kom da i klammerier med fransiskanermisjonæren Antonio Caballero 利安當 (1602–1669).
I 1623 ble han utvist fra Nanjing og kom deretter i vanskeligheter igjen i Songjiang 松江 og måtte dra derfra også. På råd fra Xu Guangqi i Shanghai dro han ikke tilbake til Songjiang, men flyttet til Hangzhou. Der bygde han i 1627 en kirke med finansiell støtte fra Yang Tingyun, og opprettet også et seminar. Senere misjonerte han også i Ningbo, Nanchang (1634) og Fuzhou (1638), og derfra dro han etter at det var blitt utstedt en arrestordre mot ham tilbake til Ningbo.
I 1640 utgav han Qingshi jin shu 輕世金書, en ufullstendig oversettelse av De imitatione Christi i to bind, og i 1642 Shengjing zhijie 聖經直解, med forklaringer av evangelietekstene for søn- og helligdager. I 1644 utgav han Jingjiao beiquan 京教碑詮 i Hangzhou, som omhandlet Xi'anstelen fra 781.
I 1648 var han i Yanpingfu 延平府 (Fujian) og dro senere tilbake til Hangzhou. Der døde han, og ble begravet utenfor bymurene i Dafangjing 大方井, der også pater Lazzaro Cattaneo og andre jesuitter var gravlagt.
Fylkesvei 2416
Fylkesvei 2416 går mellom Snertin i Nordre Land og Nykirke i Gjøvik.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 162 (Oppland).
Elding
Elding (født 8. mai 1983, død 4. september 2008 ) var en svart norsk kaldblodshingst etter Rappfot og Elnett. Han satte rekorden sin, en kilometertid på 23,6ak, i 1992, og han har til sammen løpt inn 1,497,920 norske kroner. Løpskarrieren strakk seg fra 1986 til 1996. Han var mye brukt i kaldblodsavlen og er blant annet far til Spikeld, Moe Odin, Jentami og Lykke Gutten, samt minst 1,155 andre hester.
Ledvice kullkraftverk
Ledvice kullkraftverk er et kullkraftverk i Tsjekkia. Det har en installert produksjonskapasitet på 320 MW, fordelt på 5 turbiner. Dette er et av landets større kraftverk målt etter effekt. Anlegget ble påbegynt omkring 1960 og stod ferdig i 1966. Brenselkilden er brunkull. Operatør er det tsjekkiske energiselskapet CEZ as.
De totale CO2-utslippene i 2008 var ca. 2 361 000 tonn, mens det samme årets kvote som var 2,075 mill tonn.
Puntarenas (provins)
Puntarenas er en provins i Costa Rica. Den ligger vest i landet, langs stillehavskysten, og grenser til Panama og provinsene Guanacaste, Alajuela, San José og Limón. Provinsens administrasjonssentrum er byen Puntarenas. Provinsen har et areal på 11 266 km² og et innbyggertall på 410 929 (2011).
Provinsen Alajuela er delt inn i 11 kantoner.
Max Weinhold
Max Weinhold (født 30. april 1982 i München) er en tysk profesjonell landhockeyspiller som representerte Tyskland under Sommer-OL 2008 i Beijing, Kina. Her tok han gull for det tyske landslaget i landhockey etter å ha slått Spania i finalen med 1-0.
Tyskland tok dermed sitt fjerde OL-gull i landhockey (det forrige i Sommer-OL 2004), og sin syvende landhockeymedalje gjennom tidene.
Agersø
Agersø er en dansk øy mellom Storebælt og Smålandshavet. Øya har et areal på 6,84 km² og 245 beboere (2006). Ferjen til Agersø går fra ferjeleiet Stigsnæs på det vestlige Sjælland. Øya er en del av Slagelse kommune, og er eget kirkesogn: Agersø Sogn. Agersø kirke er anneks til Omø kirke, kirkene har felles prest.
Ohm
Ohm er en måleenhet for elektrisk resistans, som har symbolet R. Ohm er en avledet SI-enhet, og betegnes ofte med symbolet Ω.
Agersø
Eneste by er Agersø.
Ohm
Enheten ohm er avledet fra to andre størrelser:
Sammenhengen er gitt av
Enheten ohm har fått navn etter den tyske fysikeren Georg Simon Ohm, som oppdaget at forholdet mellom spenning og strøm i metalliske ledere er en konstant for konstant temperatur (Ohms lov).
Impedans er en utvidelse av begrepet resistans og kan kalles vekselstrømsmotstand. En impedans er sammensatt av en resistans og en reaktans. Reaktansen kan være negativ eller positiv, og kalles da henholdsvis kapasitans og induktans, som igjen er virkningene av henholdsvis en kondensator (kapasitet) eller en spole (induktivitet).
Resistans, impedans, reaktans, kapasitans og induktans benevnes alle med enheten ohm eller Ω.
Vefsn folkehøgskole
Skolens målsetning er å være en oase for egenutvikling, faglig fordypning og rom til å tenke over hva man vil bruke resten av livet sitt på. Den tilbyr et spennende og utfordrende miljø, der man hele tiden er på vei mot nye opplevelser og nye mål. Vefsn Folkehøgskole fokuserer på en bærekraftig utvikling i ord og handling. Vefsn Folkehøgskole Toppen skal være et trygt sted for alle.
Skolen ligger sentralt ved E6 i Mosjøen. Det er god buss-, tog- og flyforbindelse. Vefsn folkehøgskole har en tosidig profil og følgende linjer: E-sport, Friluftsliv LETT, Fjellsport og Kajakk New Zealand, Idrett ALT, Fotball, Skuespiller - film og teater, Nettserie og Film, Sceneproduksjon, Laptopmusiker og Band. Skolen har et bredt spekter valgfag. Noen valgfag går gjennom et semester og avslutter for eksempel til jul. Storvalgfag går gjennom hele året og krever noen flere timer.
Erling Kittelsen
Erling Kittelsen (født 10. april 1946 i Vennesla i Vest-Agder) er en norsk forfatter, lyriker og dramatiker.
Han er magister (mag.art.) i religionshistorie fra Universitetet i Bergen (UiB) (1974).
Erling Kittelsen debuterte med diktsamlingen Ville fugler i 1970 og har utgitt dikt, fabler, et par romaner, gjendiktninger og dramatikk. Han har fått mange litterære priser og utmerkelser. Hans seneste diktsamling, Diktet løper som en by, utkom i 2010, og i 2013 kom romanen Jeg, Jako. Kittelsen er kalt motstandsdikter, at han kommer med nødvendig motkraft til vår økonomiserte kultur. Samtidig finner han innganger til mytologi og urgammel erfaring som bærer og viderefører vår menneskelighet. Det mørkeste sted er der det skjer, midt i verden, sier han. Han peker på det som kan bli framtidas kollektive bilder, det som binder folkeslagene sammen.
Han har vært en pionér når det gjelder samarbeid med eksilpoeter og har gjendiktet deres lyrikk til norsk. I tillegg har han gjendiktet sammen med språkeksperter, latvisk folkediktning og klassiske tekster fra persisk, sumerisk og koreansk. Sentralt i forfatterskapet står hans litterære dialoger med egne gjendiktninger av norrøn poesi.
Hans Hvide Bang
Hans Thomas Hvide Bang (født 1922, død 13. februar 1999) var en norsk fotograf og filmskaper.
Bang var på flere områder en pioner innen norsk naturfilm. Omkring 1950 overvintret han på Grønland med et enkelt filmkamera av «opptrekkstypen». Den gang var overvintringen i seg selv et vågestykke, der man var avhengig av hva man kunne oppnå med rifla i ødemarka for å sikre forsyninger, og av værgudene og isforholdene for å bli hentet hjem av fangstskute neste sommer. Deler av filmen fra oppholdet ble vist på fjernsyn, da NRK mange år senere portretterte Bang.
Han filmet mye for Per Høst, og gjorde blant annet vesentlige deler av opptakene til filmen Same Jakki (1957). Som stillfotograf dokumenterte han samisk liv og levesett på 1950-tallet.
Da Helge Ingstad dro på sin første Vinlandsferd til New Foundland var Bang fotograf. Han hadde også oppdrag for NRKs naturredaksjon og for BBC.
Bang arbeidet for Redningsselskapet, og laget film om deres virksomhet. Et av hans stillbilder, en redningsskøyte i storm, er blant Norges mest publiserte bilder. Han var medlem av foreningen Norske Naturfotografer og tilknyttet bildebyrået Samfoto.
Hans far het Thorleif, og hans yngre bror het Ingebreth.
Servus (hilsen)
Servus (slovakisk servus, kroatisk serbus eller servus, ungarsk szervusz, polsk serwus, bairisk servus, rumensk servus, slovensk serbus eller servus, tsjekkisk servus, ukrainsk Сервус) er en tradisjonell, uformell hilsen i store deler av Sentral- og Øst-Europa. Den kommer fra det latinske uttrykket servus [sum], det vil si «[Jeg er] slave» eller «tjener», og betyr i kortform «jeg er din tjener» eller «til tjeneste».
Hilsenen brukes tradisjonelt i det sørlige Tyskland (deler av Saarland, Rheinland-Pfalz, Baden-Württemberg, Bayern, Hessen, Franken, Vogtland), Østerrike, Polen, Tsjekkia, Slovakia, Slovenia, Kroatia, Ungarn, Romania, Ukraina og det nordlige Italia.
Servus kan brukes som hilsen både når man møter noen og når man tar avskjed med noen.
Uttrykket brukes særlig blant venner og folk som kjenner hverandre såpass godt at de er dus. Hilsenen brukes også i høye sosiale lag, f.eks. tradisjonelt blant adelen i Gammel-Østerrike, Bøhmen og Bayern.
I mange områder i Sør-Tyskland, Østerrike og det nordligste Italia, f.eks. i Syd-Tirol, er servus et av de vanligste hilseordene, og blir også brukt av unge. I andre områder kan hilsenen regnes som arkaisk.
Hilsenen tilsvarer den utbredte svenske hilsenen tjänare eller tjenare, med kortformer som tjena og tja, som i likhet med servus har sin opprinnelse i en svært formell hilsen med betydningen «jeg er din tjener» og som har gått over til å bli en uformell hilsen.
Marcus Allbäck
Marcus Allbäck (født 5. juli 1973 i Göteborg) er en svensk tidligere fotballspiller og nåværende fotballtrener. Han er for øyeblikket assistenttrener for
Tidligere har han spilt for Örgryte IS, Lyngby i Danmark, SC Heerenveen i Nederland, AS Bari i Italia, Aston Villa i England og Hansa Rostock i Tyskland.
Khasan Israilov
Khasan Israilov (tsjetsjensk Исраил КIант Хьасан) født 1910, død 29. desember 1944, var en tsjetsjensk nasjonalist, geriljaleder, journalist og poet, som ledet et  tsjetsjensk og ingusjisk opprør mot Sovjetunionen fra 1940 til sin død i 1944.
Oppvekst
Khasan ble født i 1910 i landsbyen Nachkha i Galanchozh, Tsjetsjenia, som den yngste av seks brødre i en familie, med nedstamning fra det legendariske opprørslederen Imam Shamil. Han fullførte studier på en lokal islamsk skole før han sluttet seg til Komsomol, ungdomsbevegelsen i Sovjetunionens kommunistiske parti i 1919. Med eksamen fra et kommunistisk gymnasium i Rostov ved Don i 1929, gikk Khasan gradene i kommunistpartiet, og i 1933 ble han sendt til ''Communist University of the Toilers of the East' i Moskva, et opplæringssenter for kommunistiske rekrutter.
Som student skrev Khasan skuespill og dikt, og han var korrespondent for den Moskva-baserte avisen Krestianskaia Gazeta (Bøndenes avis). Hans krasse artikler angrep den sovjetiske politikken i Nord-Kaukasus, ettersom han følte at partiledelsen plyndret Tsjetsjenia. I 1931 ble Khasan arrestert og tiltalt for «kontrarevolusjonær motarbeidelse», og ble dømt til ti års fengsel etter at han hadde skrevet en lederartikkel hvor han beskyldte enkelte embetsmenn i partiet for «plyndring og korrupsjon». Etter to år ble han løslatt, politisk rehabilitert, og gitt tillatelse til å vende tilbake til universitetet etter at det ble avslørt politisk korrupsjon hos flere av partimedlemmene Khasan hadde rettet beskyldninger mot.
Tilbake i Moskva møtte Khasan andre tsjetsjenske og ingusjisk elever, blant disse Abdurakhman Avtorkhanov og hans eldre bror Hussein, og de kom til den overbevisning at en videreføring av sovjetisk politikk overfor det tsjetsjenske og ingusjiske folk, uunngåelig ville føre til politiske opptøyer. I 1935 havnet Khasan igjen i juridiske problemer da hans underskrift ble funnet på et studentopprop som var kritisk til sovjetisk politikk i Nord-Kaukasus, og han ble dømt til fem års tvangsarbeid i Sibir. Khasan ble løslatt tidlig i 1939 og han returnerte til Tsjetsjenia for å virke som skrankeadvokat i Shatoy.
Opprørsleder
Etter å ha hørt om Finland motstand mot sovjetisk aggresjon i 1940, brøt Khasan formelt med Sovjetunionen da han skrev et brev til det tsjetsjenske kommunistpartiets lederskap:
Wang Fu
Wang Fu (kinesisk: 王符, født ca 78 e.Kr. i fylket Zhenyuan i Gansu i Kina, død 163） var en konfuciansk filosof. Han er best kjent for teksten Qian fu lun som gikk inn for den konfucianske modell for styresett.
Khasan Israilov
Opprørsleder
I løpet av februar 1940 hadde Khasan og broren Hussein etablert en geriljabase i fjellene sørøst i Tsjetsjenia, hvor de jobbet med å organisere en fungerende geriljabevegelse, og forberede et væpnet opprør mot sovjeterne. Under navnet «Den provisoriske folkerevolusjonære staten Tsjetsjenia/Ingusjetia», sammenkalte brødrene til 41 møter sommeren 1941 for å rekruttere lokale støttespillere, og på ettersommeren samme år hadde de rekruttert over 5000 geriljasoldater og mer enn 25.000 sympatisører, organisert i fem militære distrikter, blant disse Groznyj, Gudermes og Malgobek.
Khasan hadde planlagt at opprøret skulle begynne 10. januar 1942, men på grunn av tysk innblanding i konflikten, kombinert med dårlig kommunikasjon mellom de mange hundre geriljaenhetene spredt over hele regionen, måtte planene omgjøres. Sovjetiske forsøk på å utradere geriljaen ble også lite effektive i det vanskelige fjellterrenget. Sovjetisk artilleri angrep flere ganger fjellområder som ble mistenkt å være skjulesteder for den tsjetsjenske geriljaen i 1942, men geriljaen unnslapp alle disse angrepene, nærmest uten tap.
Innen 28. januar 1942 hadde Khasan besluttet å utvide opprøret fra å omfatte tsjetsjenere og ingusjere til elleve av de dominerende etniske grupper i Kaukasus ved å danne alliansen Kaukasiske Brødres Forbund (OKPB). Målet var en pan-islamistisk væpnet kamp mot bolsjevismens barbari og russisk brutalitet. Khasan utviklet også en kampstrategi innad i geriljastyrken for å opprettholde orden og disiplin, lydende:
• Brutalt ta hevn over våre fiender for blod av våre innfødte brødre, de beste sønner av Kaukasus;
• Nådeløst utslette alle seksoty [hemmelige agenter], spioner og andre informanter av NKVD;
• Kategorisk forby [geriljaen] å tilbringe natten i hjem eller landsbyer uten sikring av pålitelige vakter.
Tyskerne gjorde anstrengelser for å oppnå en allianse med Khasan, men de oppdaget at han nektet å avgi kontroll over sin revolusjonære bevegelse til tyskerne, og hans vedvarende insistering på at tyskerne skulle anerkjenne tsjetsjensk uavhengighet, fikk mange tyskere til å regne Khasan som upålitelig, og hans planer urealistiske. Selv om tyskerne hadde vilje til å utføre hemmelige operasjoner i Tsjetsjenia – som sabotasje av oljefeltene i Groznyj – strandet forsøkene på en tysk-tsjetsjensk allianse.
I 1943, da tyskerne begynte å trekke seg tilbake på Østfronten, så geriljaen mye av sin styrke forsvinne etter at mange tidligere opprørere overga seg til russerne mot amnesti. 6. desember 1943 opphørte det tyske engasjementet i Tsjetsjenia etter at sovjetiske spioner hadde infiltrert og arrestert de gjenværende tyske agenter i Tsjetsjenia.
Stalin hadde innsett sårbarheten i Kaukasus og for de strategiske oljereservene i Tsjetsjenia, og ved slutten av 1943 la han planer om å deportere folket i Nord-Kaukasus som han anså som potensielle femtekolonnister. I et dekret fra øverste sovjet 7. mars 1944, med tittelen "Avvikling av tsjetsjensk-ingusjisk ASSR og administrativ reorganisering av territoriet", hevdet Stalin at folk i Nord-Kaukasus var ansvarlig for utstrakt samarbeid med tyskerne, til tross for det faktum at anslagsvis 157,000 tsjetsjenske og ingusjiske vernepliktige hadde kjempet i Den røde armé mot Tyskland, og mange hadde vært med like til frigjøringen av Berlin. På kvelden 23. februar 1944 iverksatte Lavrentij Berija personlig Operasjon Linse, tvungen deportasjon av tsjetsjenere og ingusjere til Sentral-Asia. Beria fortsatte med å gi en muntlig ordre om at alle tsjetsjenere eller ingusjere som ble vurdert som "ikke transportdyktige" burde likvideres på stedet, og under dette påskudd ble tusener systematisk henrettet. Ofre for tyfus, som hadde nådd epidemiske proporsjoner, ble straks henrettet, til like med gravide og eldre. Et eksempel på de russiske umenneskelighetene var Khaibakh-massakren i den tsjetsjenske landsbyen Khaibakh, der mer enn 700 tsjetsjenere ble innelåst i en stall og brent levende. Tsjetsjensk litteratur og manuskripter ble også brent av russerne, og mat-og vannforsyninger ble forgiftet for å eliminere alle som ble igjen.
Død
Enheter fra det sovjetiske hemmelige politi fortsatte jakten på restene av den tsjetsjenske geriljaen i Nord-Kaukasus helt frem til 1953.
Steinvikholm slott
Steinvikholm slott er en slottsfestning på Skatval i Stjørdal kommune i Trøndelag. Steinvikholm ligger i Åsenfjorden, en arm av Trondheimsfjorden. Slottet ble oppført av Norges siste katolske erkebiskop, Olav Engelbrektsson i Nidaros. På den tiden var slottet den sterkeste befestningen i landet, og det er det største byggverket oppført i norsk middelalder.
I forhold til øvrige festningsverk i inn- og utland var Steinvikholm meget moderne for sin tid, men militær teknologi og strategi i rask endring gjorde det raskt foreldet. Slottet har en nær rombisk grunnflate med runde tårn i de spisse hjørnene mot nordøst og sydvest.
Byggingen ble tidligst påbegynt sommeren 1524, og det hersker temmelig stor enighet om at slottet stod ferdig i 1532, altså etter om lag syv år, på rekordtid etter datidens målestokk. Slottet var både et forsvarsverk og fast bosted for erkebiskopen, og det fungerte som den katolske kirkens siste skanse i Norge før erkebiskopen ble tvunget i landflyktighet ved reformasjonen i 1537. I perioden 1532–1556 bodde også lensherren fast på Steinvikholm, og Trondhjems len bar da navnet Steinvikholm len. I 1542 ble slottet rammet av en brann, og det ble foretatt en del ombygginger. Under den nordiske syvårskrigen ble Steinvikholm beleiret og etter hvert oppgitt uten kamp. Lensherren hadde Steinvikholm som representasjonsbolig frem til 1575, da aktiviteten på slottet tilsynelatende opphørte for godt.
Slottet opplevde et betydelig forfall etter 1575, og både bygdefolket og byggherrer utenbygds benyttet det som et steinbrudd fra 1661. Historien om erkebiskopens byggverk ble etter hvert glemt, og de fleste forbireisende geografer og historikere fant ruinen uinteressant. I 1849 ble det imidlertid foretatt mindre arkeologiske utgravninger etter initiativ fra Fortidsminneforeningen, som i 1893 kjøpte slottsruinen og påbegynte en svært omfattende utgravning og rekonstruering frem mot år 1900. Derfor er slottsruinen, slik det fremstår i dag, i all hovedsak en rekonstruksjon fra årene 1893–1900. Det opprinnelige byggverket raget om lag tre ganger høyere enn denne. Fortidsminneforeningen i Trøndelag står som eier av ruinen.
Holmen
Steinvikholm ligger ved grenden Steinvik på Skatval. Holmens opprinnelige navn skal ha vært Steinn, så «holm» må ha blitt lagt til idet man glemte opphavet til navnet Steinvik. Holmen er Skatvals nest største øy, etter Saltøya, men festningen opptar omtrent halvparten av alt tilgjengelig landareal. Selve holmen er temmelig berglendt. En liten slette beliggende i retning mot landsiden er det, og i enden av denne, nordøst på selve holmen, ligger den tidligere husmannsplassen Slottet, som var bebodd fra 1800-tallet og frem til 1950-årene. Mot nord ligger det en brygge.
En bro over til holmen er åpen fra mai til oktober hvert år, mens man også kan komme seg over på et landfast eide, som forbinder holmen og fastlandet ved fjære sjø. På slottets storhetstid lå landet to meter lavere, noe som gjorde folk avhengig av enten bro eller båt, og som i sin tur også begrenset holmens størrelse betraktelig. Sletten nedenfor slottet oppstod ikke før på 1800-tallet. Man har imidlertid holdt muligheten åpen for at holmen kan ha vært landfast deler av døgnet allerede på erkebiskopens tid.
Holmen er også et yndet badested om sommeren, da særlig ved bryggen og den nevnte sletten. På landsiden er det en sandstrand, til forskjell fra de sedvanlige steinfjærene i distriktet.
Oppførelse
Byggingen av slottet ble tidligst påbegynt sommeren 1524, da erkebiskopen kom hjem fra sin reise til Roma, og i et brev fra biskop Hans Rev i Oslo til erkebiskopen datert til 20. oktober 1525, er byggearbeidet for første gang omtalt: «Item her effther skall aldrig fortrydes, att Steenvigsholm bliffuer fulwell befested oc end met thet snareste, hwo som bygger udj fred han er thes tryggere udj wfred.» Det primære byggematerialet var kleberstein, som ble fraktet til stedet med båt fra steinbrudd sør for Trondhjem, eksempelvis i Orkdal.
Brev datert til 1527 indikerer at slottet, på det tidspunktet, var stort sett ferdig, og det hersker stor enighet om at slottet var ferdig oppført i 1532, altså etter omtrent syv års bygging, noe som var rekordtid etter datidens målestokk, uten nåtidens redskaper og finansiering. Det sies at erkebiskopen brukte alle de syv årenes skatteinntekter til å finansiere byggingen.
Ingenting i erkebiskopens arkiv eller samtidige dokumenter understøtter antagelsen om at erkebiskopen hyret inn utenlandske fagfolk til byggingen. En særegen detalj ved det steinhuggerarbeidet som ble utført på Steinvikholm, er at man har funnet bumerker fra steinhuggere, hvilket ikke er funnet på noe byggverk etter reformasjonen. Det gjør Steinvikholm slott til det yngste byggverket i Norge med innrissede bumerker. Nettopp disse bumerkene gir svaret på hvem steinhuggerne var, nemlig norske steinhuggere fra lauget ved Nidarosdomen. Den aktede trondhjemsborger og laugsmester Peter Steinhugger, som ledet arbeidet ved Nidarosdomen under erkebiskop Erik Walkendorf, kan ha vært byggmester på Steinvikholm.
Motivasjon
Olav Engelbrektsson var en kontroversiell mann og endatil i konflikt med kong Frederik I av Danmark og Norge i flere viktige spørsmål. Stridens kjerne var overherredømmet over Danmark, Sverige og Norge. Olav Engelbrektssons forgjenger i embedet, Erik Walkendorf, måtte fratre som følge av disse rivningene. Den katolske kong Christian II av Danmark, Norge og Sverige, som erkebiskopen lovte troskap til, var blitt tvunget i landflyktighet i 1524. I kraft av embetet som erkebiskop var Olav Engelbrektsson også formann i det norske riksrådet. Hans iver for norsk selvstendighet ble underbygget gjennom allianser i riksrådet, ofte med dem som kjempet først og fremst for å øke egen makt og eiendom.
Hvorfor erkebiskopen ville bygge et slott med en så sterk befestning, er litt uklart, men det var urolige tider både i Norden og i kirken, og det kan late til at festningen skulle tjene som et tilfluktssted for erkebiskopen. Som festningsverk var ikke Erkebispegården optimal. I skriftlige kilder gav erkebiskopen aldri noen videre begrunnelse enn beskyttelse, hverken for oppførelsen eller for stedvalget. Jon Leirfall har foreslått at erkebiskopen også kunne ha ønsket en mer storslagen residens.
Lokaliseringen på Steinvikholm har antageligvis sin rot i flere forhold, men det er nærliggende på peke på mattilførselen fra de omkringliggende kirkegodsene Steinvik, Hammer og Fløan, nærheten til Erkebispegården, samt at holmen er såpass lett å forsvare at slottet rett etter oppførelsen måtte kunne regnes som uinntagelig. Før reformasjonen eide kirken og klostrene 86 % av all jord i Stjørdal, kronen og adelen eide 10 %, mens 4 % var selveiere. Mange har vist til militærstrategiske mangler ved Erkebispegården i Trondhjem, men synene på hvorvidt Steinvikholm oppfyller disse kravene, er svært sprikende. At erkebiskopen leide inn en flåte, tyder på at tilgangen til en isfri havn var viktig. Det er også delte meninger om utsynet over fjorden hadde betydning for stedvalget. Ut fra en religiøs overbevisning har Bodvar Schjelderup endog argumentert for at Steinvikholm måtte være et «utvalgt sted» på linje med Novgorod og Jerusalem, men ikke i en hierofanisk forstand.
Mulige forbilder
Det har vært påpekt at Olav Engelbrektsson besøkte paven i Roma og fikk møte militære rådgivere der, og at Leonardo da Vinci (død 1519) var en av pavens rådgivere i årene 1513–1516. Man har der senere funnet en tegning som viser samme type festning som på Steinvikholm, altså en nært kvadratisk festning med tårn i to motstående ender, som Leonardo da Vinci tegnet da han bodde i Milano 1483–1499. Olav Engelbrektsson møtte paven syv år etter at Leonardo da Vinci var hans rådgiver, og erkebiskopen kan således fått sett tegningen. Denne festningstypen var imidlertid alminnelig i Europa, og den hadde ved oppførelsen av Steinvikholm slott en flere hundre år gammel tradisjon bak seg. Av andre europeiske slott med samme planløsning kan nevnes Terpersie Castle i Aberdeenshire i Skottland og Château de Banne i Ardèche i Frankrike.
En mer nærliggende mulighet er at erkebiskopen, eller andre i hans krets, på en av sine reiser har sett Riga festning, som ble ombygd ti år før Steinvikholm slott, eventuelt andre tilsvarende europeiske anlegg. I norsk sammenheng er Steinvikholm enestående, men flere slott i Skåne, for eksempel Eriksholm slott, Torup slott og Vidskøvle slott, deler Steinvikholm slotts karakteristiske trekk. At mange av slottene i Skåne er oppført etter Steinvikholm, utelukker allikevel ikke muligheten for at de kan ha en felles inspirasjonskilde eller ha påvirket hverandre under planlegging og oppførelse. Fredrik B. Wallem har fremhevet Riga festning og ridderslottet i Rehden i dagens Polen som sannsynlige inspirasjonskilder. Wallem bemerket et iøynefallende stort samsvar mellom grunnplanene og romdisposisjonene på Steinvikholm, i Riga og i Rehden.
Utseende og bruk under erkebiskopen
Byggverket har blitt omtalt under varierende betegnelser: Henrik Mathiesen, Fredrik B. Wallem, Fritz C. Skaar, Dag Johnson og Wilhelm Swensen har kalt det et «slott», Jon Leirfall har kalt det en «borg», mens Guthorm Kavli har kalt det en «festning». Sæbjørg Walaker Nordeide har drøftet denne problemstillingen, men har også vist til at begrepsbruken kan være delvis kronologisk betinget. Den mest utbredte navneformen er «Steinvikholm slott». Ved en sidestilling av byggverkets funksjoner som befestning og residens kan man benytte det kombinerende begrepet «slottsfestning».
Slottet måler ca. 52,5 × 50 meter i ytre mål, hvilket tilsvarer en omkrets på 205 meter og en grunnflate på 2 625 kvadratmeter. Murene er 3,8–4,4 meter tykke, mens de to tårnene er henholdsvis 20 og 16 meter i diameter med henholdsvis 5,4 og 4,5 meter tykke murer. Borggården var forholdsvis liten med ca. 17 × 24 meter, eller ca. 400 kvadratmeter. Slottet hadde minst to etasjer, og i den nordvestre enden fant man også kjellere.