cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Idkerberget
Idkerberget er et tettsted i Borlänge kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 290 innbyggere.
Her ligger Idkerbergets kapell, bygd i 1904, og restene av en gruve, nedlagt 28. februar 1977.
Idkerbergets gruve
Gruvedriften begynte tidlig på 1900-tallet, og det ble oppført to gruvetårn i betong i 1952 og 1954. I 1908 lå produksjonen av jernmalm på mellom 50 000 og 100 000 tonn. Malmen ble fra 1902 til 1912 fraktet med taubane til Ulfshyttan, men 1. oktober 1912 åpnet man jernbanen Rämshyttan-Idkerbergets. Gruven ble kjent i hele Sverige i forbindelse med det store raset om morgenen 16. mars 1961. I tillegg til at det lagde et stort hull i bakken, tok raset med seg en garasje, ni biler og en lekeplass. 70 personer ble evakuert, 26 personer ble hjemløse, men ingen kom fysisk til skade.
Turkvizyon-2015 (Kirgisistan)
Blant flere hundre søkere ble åtte deltakere tatt ut til å delta i den nasjonale finalen. Resultatet ble avgjort ved en kombinasjon av SMS-stemmer og en jury som besto av Nurdin Torobekov fra KTRK, vokalisten Ajzjan Gazijeva, programlederen Saltanat Samatova, folkets artist Gulnur Satylganova og Duet Non Stop (Maksat Sadyrbekov og Cholpon Talipbekova), som representerte Kirgisistan i Tyrkvisjonens sangkonkurranse 2014.
Asiamesterskapet i bryting
Asiamesterskapet i bryting ble arrangert første gang i 1979 i India, og arrangeres hvert år.
Beda Collett
Beata «Beda» Wilhelmina Collett (født Kihlbom 27. mai 1837 i Mariestad i Sverige, død 24. juli 1922 i Kristiania ) var en norsk-svensk forfatter, journalist og filantrop.
Charles Lefebvre-Desnouettes
Revolusjonskrigene
Charles Lefebvre-Desnouettes sluttet seg til arméen i 1792 og tjenestegjorde i nordarméen, Sambre og Meuse-arméen og Rhin og Moselle-arméen i ulike felttog under den franske revolusjonen. Seks år etter han begynte tjenesten ble han utnevnt til kaptein og aide-de-camp for general Napoléon Bonaparte. Under slaget ved Marengo i juni 1800 utmerket han seg og fikk ytterligere avansement.
Afrikamesterskapet i basketball for kvinner 1981
Afrikamesterskapet i basketball for kvinner 1981 ble arrangert i Dakar i Senegal i 1981.
Charles Lefebvre-Desnouettes
Karrière under Keiserriket
Under det franske keiserdømmets krig mot den tredje koalisjonen, utmerket Lefebvre-Desnouettes seg i slaget om Elchingen 14. oktober 1805. Senere samme år ble han forfremmet til oberst etter slaget ved Austerlitz. Han deltok også i felttogene mot Preussen i den den fjerde koalisjonskrigen i årene 1806-1807. Han ble utnevnt til brigadegeneral i september 1806 og generalmajor (fransk: Général de Division) i november 1807. I mars 1808 ble han utnevnt til greve av det franske keiserdømmet.
Beda Collett
Familie
Beda Collett var datter av kjøpmann Nils Elias Kihlbom og Beata Holmin. Hun ble første gang gift med provinsiallege Carl Henrik Sandelin (d. 1871), og fikk i dette ekteskapet datteren Ellen Beata Elisabeth Sandelin (1862-1907), som hadde legepraksis i Stockholm. Hun ble annen gang gift 26. januar 1879 med postmester og fogd William Collett (1840-1915) av slekten Collett.
Afrikamesterskapet i basketball for kvinner 1981
Referanser
1981 FIBA Africa Championship for Women
Charles Lefebvre-Desnouettes
Karrière under Keiserriket
Under den spanske selvstendighetskrigen ble Charles Lefebvre-Desnouettes sendt til Spania og ledet den første, mislykkede, beleiringen av Zaragoza sommeren 1808. Deretter hadde han kommando over IV. korps under flere trefninger. Den 29. desember 1808 ble han under slaget ved Benavente tatt til fange av generalløytnant Henry Paget (senere Lord Uxbridge).
Benguela-jernbanen
Benguele-jernbanen (Benguela railway) eller (portugisisk Caminho de Ferro de Benguela (CFB)) er en jernbanelinje er en jernbane som knytter kystbyen Lobito i Angola med Luau, helt øst i landet. Ved Luau er det forbindelser videre med Katanga Railway og mot Kobberbeltet i Zambia og Den demokratiske republikken Kongo. Jernbanen er kappsporet, 1067 mm, som er den mest brukte sporbredden i store deler av det sørlige Afrika.
Beda Collett
Liv og virke
Beda Collett arbeidet i yngre dager med journalistikk, først i svenske, og senere i norske aviser. Hun utga også fortellinger og småskrifter.
Benguela-jernbanen
Historie
Banen følger i grove trekk den gamle rute mellom det gamle handelssenteret Benguela og Bié-platået. I 1899 tok den portugisiske regjering initiativet til å bygge banen for bedre forbindelsene til det sentralangolske platået og de rike mineralforekomster i den daværende fristaten Kongo. Sir Robert Williams fikk den 28. november 1902, konsesjon til å drive banen i 99 år. Selskapet hans Benguela Railway Company begynte å bygge banen 1. mars 1903. Messrs Pauling & Co. og Messrs Griffiths & Co. ble tildelt kontrakter for å bygge deler av banen. Da første verdenskrig brøt ut i 1914, var 500 kilometer blitt bygget. Byggearbeidene ble satt på vent fram til 1920. I 1929 sto banen ferdig helt til Luau, på grensen til Belgisk Kongo. Banens primære oppgave var eksport av mineraler, spesielt kobber. Innenlandstrafikken var av sekundær betydning Banen korresponderte med passasjerbåter til Europa. Dette var den korteste ruta for europeere som arbeidet i kobberbeltet i Katanga og Kitwe i Zambia. Navnet Benguela Railway ble noen ganger løslig knyttet til hele Lubumbashi–Lobito strekningen, heller enn Luau–Lobito som den strengt tatt vedkommer.
Beda Collett
Liv og virke
Fra 1890-årene engasjerte Collett seg i de samfunnsmessige anliggender i Larvik. Hun var i mange år leder for Larviks sanitetsforening, og beskjeftiget seg med de lokale sanitetsforholdene, og især tuberkulosesaken. Hun var ildsjelen bak Tuberkulosehjemmet i byen, et hjem som ble innviet på Colletts 79-årsdag, 27. mai 1917.
Benguela-jernbanen
Banens storhetstid
I sin storhetstid var Benguela-jernbanen den korteste rute til å transportere mineralrikdommer fra Congo til Europa. Banen viste seg meget vellykket og lønnsom, spesielt på 1970-tallet etter at Zambias grense mot Sør-Afrika ble stengt av apartheidregimet i sør. Banen nådde sitt topp-punkt i 1973 da den transporterte 3,3 million tonn gods og genererte fraktinntekter på 30 million dollar og hadde 14 000 ansatte. Frem til tidlig på 1970-tallet ble banen kjørt utelukkende med damplokomotiver, oljefyrt fra kysten til Cubal og så ved-fyrt videre. Veden kom fra eukalyptustrær fra banens egne plantasjer. Damplokomotivene ble erstattet med diesellokomotiver så sent som i 1987.
Grevskapet Werdenfels
Grevskapet Werdensfels i det nåværende Werdenfelser Land var et grevskap som var en besittelse under Fyrstbispedømmet Freising fra 1294 til 1803. Området ble i 1806 innlemmet i kongeriket Bayern og utgjør idag den sørlige delen av Landkreis Garmisch-Partenkirchen i Oberbayern.
Charles Lefebvre-Desnouettes
Karrière under Keiserriket
I over to år var general Charles Lefebvre-Desnouettes krigsfange i England, men levde i frihet i Cheltenham. I 1811 brøt han vilkårene for frigangen og opinionen i Storbritannia ble svært over at han rømte tilbake til Frankrike. Han deltok så i keiser Napoléons invasjon av Russland i 1812 og ledet der keisergardens kavaleri. Under det franske keiserdømmets krig mot den sjette koalisjonen i 1813 og 1814 utmerket general Charles Lefebvre-Desnouettes og hans menn seg i de fleste av de store slagene, særlig slaget om Brienne 29. januar 1814 (hvor han ble såret), La Rothière, Montmirail, Vauchamps og det avgjørende franske nederlag i slaget ved Arcis-sur-Aube 20. og 21. mars 1814.
Benguela-jernbanen
Banens storhetstid
Kort tid etter at Angola ble løsrevet fra Portugal i 1975, og etter at den angolanske borgerkrigen brøt ut, ble banen sterkt skadet og etter hvert ubrukbar. Jernbaneverkstedet i Huambo ble ødelagt. Ballastvogner måtte kobles foran lokomotivene for å detonere miner. I 1992 var bare 340 km av banen i kjørbar stand. og da konsesjonen løp ut i 2001 var bare 34 km langs kysten fra Benguela til Lobito kjørbar.
Charles Lefebvre-Desnouettes
Karrière under Keiserriket
Ved Napoléons flukt fra Elba i mars 1815 sluttet Durutte seg igjen til Napoléon under de hundre dagene. Han ble utnevnt til kommandant over keisergardens lette kavaleridivisjon som han ledet under slaget ved Quatre Bras. I det påfølgende avgjørende slaget ved Waterloo ble han såret.
Later career
For å ha deltatt i Napoléons forsøk på å gjenerobre makten i Frankrike ble han av det nye styret dømt til døden, men han flyktet til USA og tilbrakte årene fra 1817 med jordbruk i den mislykkede «vin og oliven-kolonien». Hans hyppige appeller til kong Ludvig XVIII av Frankrike om amnesti ble til sist innvilget. Underveis tilbake til Frankrike på skipet «Albion» sank det ved kysten av Irland den 22. mai 1822 og alle ombord omkom.
Benguela-jernbanen
Eierskap og rehabilitering
Etter at borgerkrigen i Angola var over i 2002, ble gjenoppbygging av banen satt i gang. I 2015 var banen ferdig rehabilitert av det kinesiske entreprenørselskapet, China Railway Construction Corporation og hadde kostet 1,83 milliarder dollar.
Charles Lefebvre-Desnouettes
Later career
På Triumfbuen er han innskrevet som LEFÈBVRE-DESNte på den 31. kolonnen.
Hans enke fikk reist en obelisk til hans og de andre omkomes minne, kjent som sukkertoppen (fransk: Pain de Sucre), grunnet formen og hypping maling i hvitt. Monumentet står ved kysten i Sainte-Adresse, nå en forstad til den franske havnebyen Le Havre, på 1800-tallet ble den også brukt som navigasjonsmerke for sjømenn på vei mot havnen.
Afrikamesterskapet i basketball for kvinner 1983
Afrikamesterskapet i basketball for kvinner 1983 ble arrangert i Luanda i Angola i 1983.
Referanser
1983 FIBA Africa Championship for Women
Fylkesvei 7826
Fylkesvei 7826 går mellom Elvskiftnes og Undset i Målselv kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 175 (Troms).
Florida Citrus Bowl Stadium
Florida Citrus Bowl Stadium er en sportsarena beliggende i Orlando i USA, som for det meste blir brukt som arena for amerikansk fotball og fotball. Arenaen ble brukt som en av fotballstadionene under fotballturneringen under Sommer-OL 1996.
Liv etter OL
Etter OL er stadionet blitt brukt som hjemmebane til fotballklubben Orlando City SC og de amerikanske fotballklubbene San Antonio Wings og Orange/Newark Tornadoes.
Copa América 1997
Copa América 1997 var den 38. Copa América-turneringen som ble avholdt. Den ble spilt i Bolivia i tidsrommet 11. juni – 29. juni, og arrangert av CONMEBOL. Vinneren av Copa América 1997 ble. Det er ingen kvalifisering for sluttspillet i denne turneringen. Alle ti landene fra Sør-Amerika deltar, i tillegg til to inviterte lag ( og ).
Galten handelssted
Galten handelssted ligger på yttersiden av Sørøya i Finnmark. I 1840 ble Galten kjøpt av handelsmann Frederik Nannestad Wingaard Bull på Hasvik som igjen solgte til den svenske prestesønnen Hans Carl Norberg. Han fikk bevilling til å drive gjestgiveri på Galten i 1843 mot en årlig avgift på 6 spesidaler. Norberg fikk bygget opp Galten og solgte stedet i 1845 til firmaet Aagaard & Søn for 1500 spesidaler. Selv hadde han betalt 50 spesidaler da han kjøpte stedet. Aagaard & Søn drev også handelsstedet Bøle på Sørøya.
Copa América 1997
Gruppespill
De lagene som endte på første- og andreplass avanserte direkte til kvartfinalen. I tillegg avanserte de to beste lagene som endte på tredjeplass i sin gruppe.
Galten handelssted
August Ferdinand Schumacher ble ansatt som faktor i 1848. I 1863 kjøpte han 1/3 av Galten og Bøle, og fra 1872 overtok han også resten med tilliggende herligheter. Sammen med sin kone Christine Elisabeth Hald fra handelsstedet Sopnes fortsatte han utbyggingen med mange nye hus, og rorbuer til 550 mann. Matvarene ble for det meste kjøpt fra Hammerfest. Større partier av mel, salt og lignende kom fra Bergen, og dit solgte de også rundfisken. Men det ble også drevet russehandel, og det kunne ligge opptil 20 skuter i Galten. Ved folketellingen i 1865 bodde det 10 personer på handelsstedet og i tillegg 3 losjerende fiskere.
Copa América 1997
Gruppespill
Alle tidspunkter som er oppgitt er lokale tider.
Galten handelssted
Da hvalfangsten begynte for alvor i Finnmark, undersøkte Svend Foyn muligheten for stasjon på Galten. Valget falt i stedet på Bøle som han kjøpte i 1882. I 1882 ble Galten rammet av den kraftige orkanen, og et pakkhus med hele vinterforsyningen av mat og andre varer blåste på sjøen. Det ble bygd skolehus i 1883. Skolen ble nedlagt i 1918 da det ble internat i Dønnesfjord. I 1888 ble det bygget kirke med 150 sitteplasser. Schumacher drev Galten til 1893 og overdro da handelsstedet til sin sønn Didrich Schumacher (sen.) som i 1923 overdro det til sin sønn Didrich Schumacher (jr.).
Copa América 1997
Beste tredjeplass i gruppespillet
{| cellpadding=0 cellspacing=0 width=100%
(beste 3.-plass) og (nest beste 3.-plass) kvalifiserte seg til kvartfinalen.
Galten handelssted
Stedet ble brent 14. november 1944, og ble ikke gjenoppbygd. Kirken ble flyttet til Dønnesfjord i 1951 og innviet der året etter.
Fuglefjellet Storgalten ble fredet som naturreservat 28. januar 1983.
Copa América 1997
Kvartfinaler
21. juni 1997
22. juni 1997
Semi-finals
25. juni 1997
26. juni 1997
Bronsefinale
26. juni 1997
Finale
29. juni 1997
Målscorere
6 mål
5 mål
3 Mål
2 mål
1 mål
Selvmål
Statistikk
P=poeng, K=kamper, V=vunnet, U=uavgjort, T=Tap, MF/MM=Mål for/mot, +/-=målforskjell, % av MP=prosent av mulige poeng.
Mora (Säter kommune)
Mora er et tettsted i Säter kommune i Dalarnas län i landskapet Dalarna i Sverige. Det ligger cirka ti kilometer nordvest for Säter. I 2010 hadde tettstedet 817 innbyggere.
Motreformasjon og religionskrig (1556–1648)
Den påfølgende motreformasjonen skjedde delvis fordi Karl V ble erstattet av respektive Ferdinand I av Det tysk-romerske rike og Filipp II av Spania. Selv om Ferdinand I var langt mer samarbeidsvillig overfor protestanter i begynnelsen, støttet han motreformasjonen sterkt. Filipp II av Spania var sterkt katolsk og lite begeistret for protestantisme. I mesteparten av denne perioden var også Nederland og Spania i en langvarig krig der kommersielle og protestantiske Nederland kjempet mot konservative og katolske Spania.
I denne perioden ble de italienske byene langt på vei tilsidesatt innen handel. Portugal, Frankrike, Spania, England og Nederland ble de nye sjømaktene. Landene, med delvis unntak av Nederland, førte en aggressiv og sterkt proteksjonistisk handelspolitikk kjent som merkantilismen. I korte trekk gikk tankegangen ut på at noen få selskap skulle få enerett innen handel av visse varer eller i visse områder. Disse skulle selge mest mulig til andre land for å få mest mulig gull og sølv tilbake. I denne perioden og senere ble flere kriger kjempet om kontroll av handel og produksjon av verdifulle varer. Utvinningen av varer førte til et økende behov for slaver, noe som startet trekanthandel mellom Europa, Afrika og Amerika.
Øst-Europa var delt mellom en rekke religiøse bevegelser. I sør var det muslimer og ortodokse kristne, mens katolikker dominerte i nord. Enkelte lommer med protestanter eksisterte også. Mens adelen mistet stadig mer makt i vest, var den fortsatt svært mektig i øst. Det store riket Polen-Litauen dukket opp i øst i 1569, og strakk seg fra Østersjøen og nesten helt til Svartehavet. Den polske delen var sterkt dominert av mektige adelsmenn, mens den litauiske var mer toppstyrt. Russland ble også en stormakt på denne tiden. Ungarn hadde relativt nylig, det vil si i 1526, havnet inn under Habsburg-dynastiet, Europas klart mektigste familie.
Bakgrunn
Europa i tidlig moderne tid var et kontinent i forandring og med motsetninger. Kirken var splittet i tre store grupper, den ortodokse, den katolske og den nye, protestantiske. Økonomien var preget av en gradvis og stadig sterkere overgang til pengeøkonomi og kunsten avbildet både religiøse kristne og mytologiske greske figurer.
Religiøs uro
Allerede på 1300-tallet hadde den katolske kirken blitt upopulær i en periode kjent som Det vestlige skisma. Mens folk sultet, var kirkens menn kledd overdådig. I tillegg kjempet kongen av Frankrike og Paven i Roma om kontroll over kirken. Paven hadde flyttet Pavestatens sete til Avignon, mens Roma svarte med ikke å anerkjenne paven i Avignon. I enkelte tilfeller hadde man to og til og med tre paver. Mange følte seg fremmedgjort av en kirke som ikke lenger talte deres språk. Kritkere som John Wyclif og særlig Jan Hus ble problematiske for kirken. Da Hus ble brent på bålet, førte det til at Böhmen gjorde opprør mot kirken og lyktes i å få en rekke innrømmelser.
Dette stanset ikke akkurat kritikken som ble dirigert mot kirken, og i 1517 brøt en tidligere munk, Martin Luther, helt med kirken. Han anklaget dem for korrupsjon, særlig ved salg av avlatsbrev, en betaling for å hindre folk i å lide for lenge etter døden. I tillegg mente han at tro var en privat affære mellom mennesket og Gud, og ikke en sosial affære kontrollert av kirken. Han gikk imot flere sakramenter, og mente at både munke- og nonneordner og sølibat burde avskaffes. Hans følgere, lutheranerne, reagerte til tider svært voldelig mot kirker og geistlige de mente hadde untyttet situasjonen sin grovt til sin fordel. De mente at staten skulle styre kirken, ikke en egen kirke langt unna uten forståelse for andre kulturer og tankesett.
England valgte en egen retning, der kongen, Henrik VIII, brøt med Roma etter å ha vært lojal svært lenge. Engelsk juss underkjente ekteskap med en mann og mannens brors enke, og dermed var ekteskapet med Katarina av Aragon ikke gyldig. Ekteskapet ble til gjennom pavens inngripen, og Henrik VIII ønsket å fjerne denne inngrepenen igjen. Paven nektet, og dermed brøt England med katolisismen og dannet sin egen religion mellom katolisisme og protestantisme, kalt den anglikanske kirke. I Frankrike hadde kongen for lenge siden fått kontroll over landets religion, og dermed var det ikke like presserende å kontrollere kirken. Danmark ble protestantisk i 1537, og dro høyst ufrivillige nordmenn med seg. I Sverige ble protestantismen ikke per se innført, da kong Gustav Vasa måtte balansere forskjellige interesser. Preussen ble protestantiske under Albrecht av Preussen i 1525. Polen forble en smeltedigel av religioner. Protestantismen ble forbudt i perioder, men i 1548 ble kalvinismen, en annen avart av protestantismen, populær. Ungarn rakk ikke å ta noen sterk side ettersom landet var igjennom en blodig og opprivende borgerkrig mellom 1526 og 1546.
Økonomi
Da Romerriket falt, forsvant også i stor grad myntøkonomien. Sølv hadde lenge vært en mangelvare, og på 500-tallet var mangelen prekær. Selv om man hadde en idé om mynter og myntsystemer, manglet den virkelige omsetningen. Sølv tok seg opp mot slutten av 900-tallet, og på 1100-tallet ble sølvmynter som grossi/gros/groschen/groat langt vanligere. Så vanlig ble det at man opplevde en mindre inflasjon i sølvmynter. Imidlertid var fraværet av gull prekært. Det franske ordet for penger, argent er det samme som for sølv. Gullmynter ble introdusert først i Firenze og i Genova på 1260-tallet, der respektive floriner og genoviner-mynter ble spredt langt utover bygrensene. I Venezia ble en ny gullmynt introdusert i 1284, en dukat. Denne skulle være «av den største mulige finhet, som florinen, bare bedre». Dukaten og florinen konkurrerte om å være den dominerende gullmynten de neste hundre årene. Gullmyntene ble kopiert med vekslende hell både i England og Frankrike, men det var de italienske myntene som forble standarden. Fordelen med gullmynter var at det krevdes mye mindre materiale for å gjennomføre store transaksjoner. Gull var mellom 14 og 15 ganger mer verdifullt enn sølv på denne tiden, og internasjonal handel ble mulig i større grad takket være disse myntene.
Grunnen til at Genova, Venezia og Firenze hadde disse fordelene, var en kombinasjon av flere årsaker. Dobbelt bokføring og bruk av desimaltall gjorde handelen mer effektiv. Direkte kontakt med muslimske handelsmenn som tilbød silke, krydder og andre eksotiske varer, gjorde at de hadde varer som det var stor etterspørsel etter. I tillegg ble overskudd investert tilbake i familiebedriften, noe som skapte forutsigbarhet og sikkerhet i bedriften og mulighet for mer ambisiøse prosjekter. I Firenze ble også et primitivt, så stadig mer sofistikert, banksystem opprettet. Flere banker var imidlertid langt mer seriøse, og det var ikke uvanlig på 1300-tallet at italienske banker og kjøpmenn hadde filialer i andre byer. På den måten kunne de låne ut til spanske, flamske og britiske innbyggere.
Selv om mynter og handel var sterkt voksende, var jordbruk den klart største næringen. I perioden fra midten av 1300-tallet, altså rett etter Svartedauden hadde folltallet gått opp til seks, det vil si at en typisk jordbruker fikk tilbake seks ganger det han sådde. Dette førte til økte inntekter både for adelen og for bøndene. I tillegg hadde mer moderne oppfinnelser gjort jobben mye mindre krevende. Jordbrukere hadde dermed mer overskudd både på tid og varer. Overskuddet kunne selges på markeder slik at bøndene kunne kjøpe varer i stedet for å lage dem selv. Dette skapte en etterspørsel etter nettopp disse varene, noe som var gode nyheter for håndverkere. Ettersom det var mange sølvmynter og mye overskuddsmat, utliknet langt på vei de to overskuddsfenomenene hverandre. Hadde man varer og ville ha penger, var det alltid noen som var i den motsatte situasjonen. Da mange adelige og kongelige forlangte at skatt skulle betales i mynter, og ikke naturalia, måtte selv de som ikke hadde behov for det, gå på markedet. Dette førte igjen til at mynter ble brukt også i hele befolkningen, ikke bare blant handelsmenn og folk i store byer.
Penger fikk også betydning på en annen måte. Mange jordbrukere fikk råd til å kjøpe egne landområder i stedet for å jobbe på områdene til en adelig. Dermed økte antall frie bønder. Adelige, som hadde vært avhengig av bøndenes tvangsarbeid for å få egen jord til å gå rundt, brukte i stedet lønnede løsarbeidere. Disse jobbet mer effektivt for å sikre seg å bli brukt igjen, så alle parter vant på endringen. Samtidig medførte det at flere områder, spesielt i vest, ble føydalismen kraftig redusert.
På fjortenhundretallet var altså økonomien slik at handel ble stadig sterkere, føydalisme stadig svakere, penger stadig vanligere og elementær regneskunnskap stadig viktigere. Bankvirksomheten spredte seg til resten av Europa, og i Frankrike og Det tysk-romerske rike ble det spesielt populært. Bankieren Jakob Fugger ble en av Europas rikeste og mektigste menn, med både keisere og paver som skyldnere.
Kunst og musikk
Renessansen var en eksplosjon innen kunst. Den ble av den kjente kunskritikeren Giorgio Vasari (1511–74) delt i tre: Den første perioden var sent 1200-tall, og var et brudd med middelalderens kinststil. Midtperioden var mesteparten av 1400-tallet, der realistisk malekunst tok over for idealiserte kropper. Den tredje perioden var der mestre som Leonardo da Vinci, Michelangelo og Rafael dominerte med kraftige statuer, livaktige portretter og kraftig bruk av farger.
Et av de mest karakteristiske trekkene innen renessansekunst var perspektiver, altså en så korrekt som mulig gjenskapelse av rom. Middelalderkunst hadde i liten grad tatt hensyn til dette, og det var ofte vanskelig å forstå avstand og dybde i et bilde. Arkitekten Filippo Brunelleschi tegnet flere romtegninger for å gi et inntrykk av hvordan hans dom i Firenze skulle se ut, og denne tegnestilen slo godt ann. Særlig Masaccio brukte Brunelleschis stil innen malerier. Senere malere som da Vinci og Rafael brukte denne stilen godt. I tillegg fokuserte renessanen på en mer nøyaktig gjengivelse av naturen, vekt på klassisk kunnskap - inkludert gresk mytologi og individualistisk fremstilling av mennesket med spesielle karaktertrekk.
Musikk var klart skilt mellom enkle sanger, ofte for lutt eller andre strengeinstrumenter og vokal, og større kirkeverk. Den flamske komponisten Guillaume Dufay var en av de viktigste komponistene av messer for kirken, men skrev også folkelige og livlige sanger. Josquin des Prez var, som Dufay, både flamsk og opptatt av kirkemusikk med vokal som fokus, da både messer og motetter. Likevel skapte des Prez en helt ny stil med flerstemmer og lange fraser. Denne stilen ble vanlig blant flamske, nordfranske og nederlandske komponister. Musikken skulle følge teksten og understreke den. Stykker ble vanligvis skrevet for fire stemmer, og en form for kontrapunkt, det vil si at melodier som i utgangspunktet ikke er like, likevel klinger godt sammen. Innen musikken ble ters og sekst vektlagt, og hver stemme skulle ha like stor verdi.
Musikken falt sammen med boktrykkerkunsten, slik at musikken kunne spres. Store komponister som Dufay, dez Prez, Giovanni Pierluigi da Palestrina, Tomás Luis de Victoria og Orlando di Lasso ble spilt i hele Europa. Italienske Palestrina og di Lasso og spanske de Victoria viste at søreuropeisk musikk kunne konkurrere med flamsk musikk. Dette kan delvis også skyldes at de mange italienske bystatene ble rike, og var like opptatt av gode hoffmusikere som av hoffmalere. Den flamske komponisten Jacques Arcadelt var ansatt av den mektige Medici-familien i Firenze, des Prez for Sforza-familien i Milano og Jacob Obrecht jobbet i Ferrara.
Religionskrig og -konflikt (1556–1648)
Religiøse temaer var mer enn rent filosofiske og inderlige spørsmål. Religionen påvirket samfunnet og menneskene i det. Dersom en by eller et rike forandret religion, kunne de ledende skikkelsene bli redusert til randfigurer i samfunnet, og nye mennesker ville få muligheten til å stige i anseelse. I tillegg var det på 1500-tallet snakk om folkebevegelser over landegrensene, der det tidligere var enkelte opprør eller bare i enkelte land.
Den andre bølgen av reformasjonen
Sverige hadde etter 1523 måttet bygge opp sitt eget land etter at de brøt med Danmark og Norge. Landet var i en økonomisk vanskelig situasjon, og kongen, Gustav Vasa, valgte overtalelse heller enn tvang. Sverige ble dermed ikke, som sine naboer, protestanter over natten. Faktisk tok det helt til 1571 at Sveruge fikk sin protestantiske bekjennelsestekst. Kort tid etter valgte Johan III av Sverige å bryte med det protestantiske og trekke Sverige tilbake til katolisismen. I 1592, da Johan III døde, ble Sverige for siste gang protestantisk ved Kirkemøtet i Uppsala.
Finland hadde en litt annen utvikling. Den katolske kirke var aldri spesielt sterk i Finland, men overskuddet av landejorden de eide (omtrent 10 %), gikk til veldedige formål. Derfor hadde finnene få problemer med katolisismen. Imidlertid gikk konverteringen til protestantisme relativt stille for seg. Dette skyldtes også at Filnands store reformator, Mikael Agricola, hadde oversatt Bibelen til finsk. Dette var med på å skape en stor entusiasme for språket og økte også lesekyndigheten i landet. Agricola har derfor hatt en sterk betydning for både språk og religion.
I 1520- og 30-årene hadde to sveitsiske reformatorer forandret det religiøse bildet. I Zürich startet Ulrich Zwingli en egen variant av protestantismen, langt på vei enig med Luthers fordømming av katolske ritualer. I Geneve startet Jean Calvin en tredje retning, ofte imellom Zwingli og Luther. Zwinglis og Calvins retninger er sammen kjent som «Den reformerte kirke»
Kalvinismen var ryggraden av den andre bølgen av reformasjon, mellom 1560 og 1609. Calvin hadde sett at Zwinglis og Luthers følgere hadde splittet hverandre, og han og hans følgere ønsket ikke å være kontroversielle. Problemet var at de ikke var godkjent som en religion ved Religionsfreden i Augsburg. Like fullt sendte Calvin og hans menn misjonærer fra Genève til hele Europa. Retningen slo spesielt godt an i Nederland og Skottland, i tillegg til at den hadde mange følgere i Frankrike, Tyskland, Sveits, England, Ungarn og Polen. Religionen var valgt som overbevisning, men den spilte også en politisk rolle. I Nederland markerte den et brudd med Spania, som de formelt var underlagt. Franske adelige valgte retningen som et mottrekk mot den mektige kongen og den like mektige paven. I Nederland ga kalvinismen en bred kirke for folk flest, og det forelå ingen kommersielle hindringer med hvem man kunne handle med. Ungarske adelige brukte også kalvinisme for å bryte med makten til kongen, den sterkt katolske Ferdinand I.
Katolsk reformasjon og motreformasjon
Fra 1546 frem til 1564 foregikk Konsilet i Trient. Det foregikk i tre etapper, fra 1545–47, 1551–52 og 1562–63. Ideen var i utgangspunktet et økumenisk konsil åpent for protestantene, og de dukket opp fra 1551–52. Imidlertid ble skillet mellom protestantene og katolikkene for stort, og etter religionsfreden i 1555 i Augsburg var det heller ingen hensikt for dem å fortsette å være med. Konsilet, spesielt i siste del, var godt kontrollert av paven med jesuittene. Italienske biskoper var også i klart flertall, og den franske kirke stilte ikke mannsterke ettersom de hadde en form for nasjonal kirke. Den eneste sterke katolske reoresentanten utover de italienske, godt kontrollert av paven, var den spanske, men de var i hovedsak enige med paven likevel.
Hensikten med konsilet, utover et tafatt forsøk på å få protestantene tilbake, var å være ettergivende i reformer i kirken, men dogmatikk innen dokrtinen. Det var viktigere å begrense tapene enn å ta tilbake tapte områder. Dette betydde i stor grad en streng gjennomføring av de lover og krav som lå på prestestanden; løfter, moral, oppførsel, påkledning og kyskhet. I tillegg ble det forlangt en presteskole i hvert bispesete slik at prester kunne læres opp godt i religionen. Salg av kirkelige posisjoner med fast inntekt ble også forbudt, og man kunne bare inneha en posisjon avgangen. Salg av sakramenter eller avlat ble forbudt. Selv om det var for sent, ville altså en rekke av Luther og Zwinglis krav ha blitt oppfylt førti år senere.
Samtidig gjorde ikke konsilet noen kompromisser hva gjaldt doktrine. Tvert imot ble en rekke doktriner definert med mindre tolkning eller handlingsrom. Avlat, helgener, transsubstansiasjon, de syv sakramenter og skjærsilden ble styrket ytterligere, mens den protestantiske doktrinen ble fordømt. Bøker ble forbudt, og Inkvisisjonen, både den spanske og de mindre vellykkede i Italia og Nederland, skapte frykt for å bli stemplet som en kjetter. Den katolske kirke gikk altså på offensiven.
Religiøs krig i Frankrike (1555-98)
Selv om Frankrike forble katolsk, hadde kalvinismen slått rot. Omtrent ti prosent av befolkningen på 20 millioner var hugenotter, altså kalvinister. Viktigere var det at omtrent halvparten av adelen var hugenotter, som ville unngå straff, deriblant flere i det mektige Huset Bourbon. Henrik II hadde utvist svært streng straff mot alle hugenotter i tredjestanden, ofte med brenning på bål som straff. Adelig beskyttelse ble etter hvert nødvendig for hugenottene i tredjestanden. Disse var imidlertid som oftest beleste, faglærte heller enn ufaglærte og i hovedsak bybeboere. Bibelstudier ble populært, og eliminerte dermed analfabeter. I tillegg holdt de gjerne til sør i landet, i mer tolerante regioner godt unna Paris.
Selv om Henrik II var en brutal anti-kalvinist, var han en dyktig konge, og han lyktes å holde de tre familiene Huset Montmorency, Huset Bourbon og Huset Guise i sjakk (kongen selv var Huset Valois). Da han døde under en turnering til ære for hans datters bryllup med Filip II av Spania, var det en dynastisk krise. Henriks eldste sønn var en sykelig og sløv tenåring ute av stand til å styre. Likevel ble han Frans II av Frankrike og giftet seg med Maria Stuart, da en Guise. Huset Guise var det eneste gjennomført katolske huset, og de brukte sin makt til videre å forfulge hugenotter med stor iver. Et mislykket kuppforsøk ble avslørt, og en av bourbonnerne skulle henrettes da kongen plutselig døde. Hans yngre bror ble da Karl IX av Frankrike. Han var bare ti år gammel, og hans mor, Katharina de' Medici, var regent med huset Bourbons støtte. De ville gi rettigheter til hugenottene igjen, noe som delvis fungerte, men etter hvert ble stemningen så dårlig mellom katolikker og hugenotter at det strakk ut i regelrett krig mellom 1562 og 1570. I løpet av denne tiden ble hertugen av Guise drept, og mistanken falt på admiral Coligny, en ledende hugenott.
Det forble en svært skjør fredstid frem til august 1572. Da skulle Karl IXs søster Margrete av Valois gifte seg Henrik av Navarra, som var en av de store mennene innen hugenott-bevegelsen. Moren, Katarina de Medici, ville helst finne fred mellom de to tungt stridende partene. Hun ville ikke gi for mye makt verken til Guise eller til hugenottene. Hugenottene ivret for å støtte Nederlandene i kamp mot Spania, mens katolikkene med Guise i spissen ville holde seg unna krigen. Coligny var nær kongefamilien og den unge kong Karl XI (han var da 22), og den nye hertugen av Guise, Henrik, foraktet Coligny, som ikke hadde blitt straffet for mordet på faren. Da et attentat på Coligny ble mislykket, lyktes det Henrik av Guise å overbevise kongefamilien at den eneste løsningen på den svært spente situasjonen var å utslette mesteparten av lederne for hugenottene, som var i Paris i anledning bryllupet. Det ble så gjort, men dette førte til et ikke planlagt opprør også i gatene, der katolikker drepte hugenoter en masse den 24. august, Bartolomeusnatten. Det utviklet seg til et blodbad. Henrik av Navarra og kona ble plassert i husarrest. Dette spredte seg utover Frankrike, og til sammen minst 5000 hugenotter ble drept, med tall opp mot 30 000 også rapportert.
Ikke overraskende tok hugenottene i resten av Frankrike opp våpnene. Nå hadde de også et annet våpen; naturrett. Når kongen hadde vist seg så klart som en tyrann som det han gjorde, måtte hugenottene avsette ham. Effektivt ble dermed Sør-Frankrike et eget land med hugenotter som tok avstand fra Karl IX. I 1574 døde imidlertid Karl IX av tuberkulose, og hans bror, Henrik tok over som Henrik III, først da etter å ha avsluttet sin kongegjerning som konge av Polen. Han ble presset av sin yngre, og eneste gjenlevende bror, og av de andre hugenottene til å gjennomføre en fredsavtale i 1576 som ga hugenottene svært gode betingelser. Katolikkenes ledere svarte med å danne Den katolske liga, og de presset i Stenderforsamlingen Henrik III til å gå til krig mot hugenottene. Han gikk med på det mot at han fikk penger, noe han ikke fikk. Henrik III var smartere enn sine tre brødre, men han var usofistikert og lat. For katolikkene var også hans utsvevende, homoseksuelle kjærlighetsliv av irritasjon. Slik lyktes han ikke å få verken hugenottenes eller katolikkenes støtte.
Den katolske liga ble betydelig svekket i 1580, men kom kraftig tilbake i 1584, da yngstebror Frans døde. Dermed var det ingen i veien for at Henrik av Navarra skulle ta over som konge av Frankrike. Henrik av Navarra hadde rømt fra husarresten, og blitt leder av hugenottene (Coligny ble drept under Bartolomeusnatten). For katolikkene var dette en umulighet, og nå var det de som var imot kongemakten - i det minste den kommende. Henrik, hertug av Guise, hadde blitt stadig mer populær på bekostning av Henrik III. Hertugen var svært heteroseksuell og mandig, og dessuten hadde han bekjempet en tysk-sveitsisk hær, mens Henrik IIIs utsendte hadde tapt for hugenottene. Guise kom til Paris som en helt, og Henrik III så ingen annen tvei enn i 1588 å ta livet av hertugen med sine kongelige livvakter. Også hertugens bror, Kardinalen av Guise, ble arrestert og kort tid etter drept. Resultatet av dette var at det nå var katolikkene som argumenterte mot den sittende kongen. Henrik III var dermed jaget av katolikkene, og måtte stå side om side med Henrik av Navarra. Da Paris i 1589 ble beleiret av de to Henrikene, ble kong Henrik III utsatt for attentat. Dermed var Henrik av Navarra neste i rekken. Katolikkene hadde ingen gode motkandidater, og siden Navarra lovte å konvertere til katolisismen og mange var krigstrette, bestemte de seg for å gå med på det. I 1594 ble Henrik kronet til Henrik IV av Frankrike. I 1598 kom Ediktet i Nantes, som ga hugenottene mange rettigheter i enkelte byer og geografiske områder. Dermed var nesten tretti års blodig borgerkrig over.
Engelsk kamp om troen
Da Henrik VIII døde i 1548, hadde han én sønn. Sønnen Edward VI var bare ti da han tok over, og Edward Seymour, 1. hertug av Somerset styrte som regent for ham. Han var en dyktig militær, men en svak politiker. Seymour fjernet øyeblikkelig de strenge seks artiklene. Han ga også flere rettigheter til protestantene og tillot prester å gifte seg. Imidlertid ble Seymors løsninger ikke langtrekkende nok. Et par halvgode forsøk hjalp ikke, og da det ble opprør både fra Cornwall, som ikke kjente seg igjen i de nye religiøse tekstene, og Norfolk, som egentlig klaget på landfordeling, ble dette brukt som unnskyldning av Seymours fiender. Han ble avsatt, arrestert og henrettet mellom 1550 og 1551. I stedet tok John Dudley, 1. hertug av Northumberland over, og han var i begynnelsen populær. Den nye bønneboken fjernet helt det som var igjen av katolisisme. Imidlertid var det stor forskjell mellom teori og praksis, og mange steder i England fortsatte de som anglikanere med mange likhetstrekk med katolisismen. Dessuten ble nå under Edward - det vil si John Dudley - makten forskjøvet fra monark til parlament.
I 1553 ble det klart at Edvard VI kom til å dø snart. For hertugen av Northumberland var dette dårlige nyheter; den neste i arverekken var den eldste datteren til Henrik VIII, og hun, Maria, var en sterkt troende katolikk. Hertugen prøvde å bruke Lady Jane Grey som motkandidat og gikk til konfrontasjon, men lyktes ikke. I august 1553 ble han henrettet for høyforræderi. Lady Jane Grey så ut til å komme unna det, men ble dratt inn i flere konspirasjoner, og ble til slutt henrettet i 1554. Marias styre ble først og fremst en blodtørstig hevn på alle protestanter, til tross for at Karl V av Det tysk-romerske rike, som var hennes fetter, anbefalte henne ikke å gjøre det. I tilleggen var parlamentet splittet. Etter diplomati og garanti til jordeiende adel om at de ikke måtte levere tilbake landområder de hadde fått redistribuert fra munkeordner og andre katolske organisasjoner, fikk Maria fjernet nesten alt protestantisk og anglikansk fra England. De ba også om å komme tilbake i pavens fold. Resten av hennes dronninggjerning handlet om å forfølge kjettere, derav kallenavnet «Bloody Mary». Dette, kombinert med skepsis over tapte landområder, Spania som en voksende maktfaktor og dyp mistro til Roma gjorde at katolisisme aldri kunne bli Englands statsreligion igjen. Maria døde i 1558.
Det ble Marias halvsøster Elizabeth som tok over som Elizabeth I. Elizabeth unngikk å uttale seg om egen religiøs overbevisning, og tok ikke sterkt tak i religionen. Dermed ble Church of England protestantisk på sin egen måte. Helgendyrking forsant, liturgien var på engelsk - og kunne handle om moderne temaer, prester kunne gifte seg og dogmene var brede. Selv om anglikanismen var selvstendig, var lavkirkelige mer pro-kalvinister enn pro-lutheranere (som de anså som halvveis katolske), mens høykirken foretrakk en mer katolsk vridning. I Irland valgte Kirken å bli anglikansk, mens nesten hele den irske befolkningen forble katolsk - delvis i forakt for engelskmennene. Skottland hadde i denne tiden fredelig gått over til presbytarianisme, en egen skotsk versjon av kalvinismen.
I tillegg var Elizabeth usedvanlig intelligent, og foretrakk dyktige fremfor adelige. Dette gjorde at selv om hun kunne være vanskelig som person og skifte mening ofte, var hun del av et intelligent nettverk av folk som lyktes i å få England ikke bare tilbake til, men også forbi tiden de opplevde under Henrik VII. En rekke oppdagelsesreisende og dyktige sjømenn som Walter Raleigh og Francis Drake var med på å markere England som en sjømakt. De brakte med seg poteter og tobakk, som begge ble svært populære. Likevel hadde Elizebeths forsiktighet med religion skapt henne fiender både blant puritanske protestanter og hardnakkede katolikker. Da hennes kusine Maria Stuart ble drevet vekk fra Skottland av presbyterianere, lot Elizabeth henne være. Maria Stuart samarbeidet med katolske opprørere, og da de ble oppdaget, ble også Maria Stuart henrettet i 1587. I 1588 lyktes Storbritannia å bekjempe Den spanske armada. Den spanske armadas tap ga en stor mulighet for England å få makt over Atlanterhavet, plyndre sølvforsyningene til Spania, få kontroll over Azorene og å insette tronpretendenten Antonio som konge av Portugal. Allerede i 1589 dro den engelske flåten til Spania, men gjorde stort sett alt galt, tapte mange menn og brukte så store penger at det hele ble både en militær og en økonomisk fiasko.
Felipe II: Spania og Nederland
Der faren hadde en humanistisk katolisisme, var Felipe II (regjeringstid 1556-1598) langt mer dogmatisk religiøs. For ham var det å utradere protestantismen og å gjenetablere katolisismen som enerådende tro. Han hadde ressurser til å gjøre det også. I 1545 ble det store sølvfjellet Potosí i nåværende Bolivia, og dermed ble store mengder sølv transportert til fastlandet. Ni år inn i Felipe IIs regjeringstid ble også Filippinene oppdaget og oppkalt etter ham. Noe av sølvet fra Amerika ble brukt til å kjøpe krydder og andre eksotiske varer derfra. Viktigere var faktisk inntektene fra Nederlandene, da handel og produksjon av klesstoff skaffet et stort overskudd, og inntektene derfra var opptil syv ganger høyere enn sølvinntektene fra Amerika.
Felipe II ble den første monarken som forandret seg fra å være en hærfører til å bli en byråkrat med fast tilholdssted. Byråkratiet i Spania - og resten av Europa insporert av ham, ble introdusert. Filip II fikk også bygget det monumentale, men også dystre, El Escorial. Byråkratiet og utbyggingen kostet. Den beste måten å få inntekter på var ved skattlegging, men Spania var ikke et typisk markedsøkonomisk land. Allerede i 1557, ett år inn i Fillip IIs regjering, erklærte Spania seg bankerott. Det ble langt fra første gang. Spania ble kvitt gjeld, men de mistet også kredittverdighet. Tung skattlegging av borgerskapet hjalp heller ikke. Spania brukte altså langt mer enn det fikk inn. Spania hadde et annet problem. De hadde ikke i det hele tatt utnyttet mulighetene som deres nyvunne landområder i Amerika og på Filippinene ga dem. Handel var svært uvesentlig for landet, og 80 % av all eksport var gull og sølv. Dette skapte et stort økonomisk tap for Europas supermakt.
Karl V hadde neglisjert Spanias rolle i Middelhavet, og da Felipe II tok over, var Det osmanske rikes flåte faretruende nær å ta kontrollen helt. Etter et mislykktet forsøk på å ta tilbake Tunis, begynte Felipe i 1565 å planlegge. Året etter befridde han Malta fra tyrkerne. Deretter begynte han å drive tyrkerne tilbake. i 1571 vant Spania, Republikken Venezia og andre allierte slaget ved Lepanto, men dette var en defensiv seier for Felipe II, som ikke hadde noen ønsker om å redde Kypros eller ta tilbake Jerusalem.
Det ble imidlertid nettopp mellom Spania og Nederlandene de store kampene skulle stå. Nederlandene (området ble forent under Karl V med unntak av bispefyrstedømmet Liège) hadde opplevd en nedgang i befolkningsveksten - den vokste fortsatt, om ikke så fort - delvis på grunn av en liten istid på slutten av 1500-tallet og delvis på grunn av kalvinistisk streng seksualmoral kombinert med at man giftet seg senere, og dermed fikk færre barn. Samtidig hadde Nederlandene lært mye av norditalienerne hva gjaldt bankvirksomhet og investering i egne bedrifter, og tidlig på 1500-tallet kom børsen til Flandern. Mens engelskmennene hadde drevet produksjon ut av byene og laugets kontroll, var dette ikke så lett i de sterkt urbaniserte Nederlandene. I stedet ble produksjonen simpelthen for stor til at laugssystemet kunne overleve. Svenner ble til arbeidere, og det personlige kontaktnettverk ble fjernet. Produksjon av papir, murstein, vindusglass og tekstil gjorde Nederlendene til et rikt og aktivt handelsområde. Utvikling av båter, de såkalte fløyt-skipene, gjorde også at transporten ble bedret.
Med tanke på at Nederlandene var så viktig for Spania som det var, er det interessant at Felipe II brukte mange ressurser på å få Nederland til å bli som Spania. Det, som inkluderte inkvisisjon, med en rekke henrettelser og konfiskering av eiendom for kjetteri, førte til nederlandsk opprør. Opprøret (1566-67) ble kraftig slått ned, og generalguvernøren, Fernando Álvarez de Toledo, innførte et brutalt styre. Dette medførte et nytt opprør i 1572, da de nordlige Nederlandene utnevnte sin egen stattholder, Vilhelm I av Oranien, uavhengig av Spania. Opprørene spredte seg i 1576 til sør, ettersom spanske soldater som ikke hadde fått lønn, plyndret Antwerpen.
Innimellom, i 1580, hadde Felipe II arvet den portugisiske tronen. Det vil si, den unge og naive Sebastian I av Portugal red dypt inn i Marokko i stedet for å samarbeide med sine allierte, og døde sannsynligvis i et slag mot en av de to stridende partene i landet. Neste i rekken var Henrik I av Portugal, en sekstiseks år gammel storinkvisitor og kardinal uten arvinger. Han døde i 1580, og neste i rekken var Felipe II. Dette møtte motstand, og Felipe II måtte erobre Portugal for å bli konge. Imidlertid forble Portugal selvstendig, bare med Felipe II som overhode i personalunion med Spania. Han stengte Lisboa for nederlandske skip, og dermed var både salt og krydder langt mer vanskelig å få tak i for nederlenderne.