cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tysklands opprustning i 1930-årene
Organisasjon av opprustningsindustrien
Ved en analyse av nasjonalsosialistenes fremførte påstand om at deres førerstat var langt overlegen de foraktede vestlige demokratiene når det gjaldt mobilisering av våpenindustrien, kan man bare komme til den konklusjonen at nettopp deres ledelsesstil førte til ineffektivitet i økonomien, noe som først ble overvunnet i 1942 da Albert Speer overtok styringen. Ganske vist var de ansvarlige klar over at en fremtidig krig i likhet med første verdenskrig ville bli en langvarig blokade- og utmattelseskrig, og at det var nødvendig at man anskaffet tilstrekkelige reserver og konsentrerte seg sterkere om fremstilling av militære produkter på bekostning av sivil produksjon for å kunne holde ut tilstrekkelig lenge; men den herav følgende konsekvensen av at det kun var en streng sentralisering av beslutningene ved innsettelse av en økonomisk diktator som kunne gi håp om den ønskede seieren, ble ikke fulgt. I stedet ble det til stadighet bygget nye institusjoner som stod i veien for eller kjempet mot hverandre:
Som følge av denne situasjonen vokste antallet av klager fra industrien over den ytterst kompliserte våpenøkonomiske organisasjonen, som gjorde planlegging omtrent umulig. På grunn av de mange instansene kom det til stadige endringsønsker som forsinket og fordyret produksjonen. I tillegg kom en streng håndtert priskontroll som ikke ga virksomhetene noen økonomisk fordel av å rasjonalisere. En masseproduksjon ble heller ikke tilstrebet av de militære lederne, fordi man mente at forutsetningen for en seier lå i anvendelsen av våpen av høy kvalitet, og av den grunn godtok man det store forbruket av mangelvarer og arbeidstimer. Den manglende rasjoneringen viste seg for eksempel ved at det før krigen var 136 typer personbiler og 364 typer lastebiler, hvorav det blant de siste kun var en fjerdedel som var utstyrt med de robuste dieselmotorene som også hadde et lavt drivstofforbruk. Selv om Tyskland gjennom en rekke tiltak oppnådde den høyeste veksten i bilproduksjonen, var Tyskland kun på en 15.-plass på listen over biler i forhold til innbyggertall i 1939. På grunn av produksjonssituasjonen måtte det tas lastebiler fra de sivile beholdningene, men de oppfylte i regelen ikke de militære kravene og deres vedlikehold førte på grunn av det store antallet modeller til logistiske problemer.
Den vel største forhindringen innenfor opprustningsøkonomien var den ekstremt byråkratiske råstoffordelingen, som ble det viktigste styringsorganet i krigsøkonomien. Men feil ved behandlingen av de nesten uoverskuelige datamengdene, katastrofale virkninger av de minste svingningene i en mangelstyring og de talløse spesialtillatelsene betydde at dette systemet til slutt slo feil.
At opprustningsøkonomien tross den organisatoriske forvirringen ikke opplevede store nedganger i de produserede mengdene skyldtes virksomhetenes selvstendige handlemåte, som allerede i egen interesse ignorerte de ofte selvmotsigende forordninger og hamstret råstoffer og arbeidskraft. Man utviklet en stor fleksibilitet i å innstille seg etter byråkratiet og når de leverte råvarene ikke slo til ble de militære ordrene sendt ut eller man skiftet over til sivil produksjon.
Bemerkelsesverdig atypiske trekk viste regimet seg med hensyn til belastningen av sivilbefolkningen. Følgelig ble en omstilling til total krigsøkonomi ikke gjennomført på grunn av en ubegrunnet frykt for utilfredshet i befolkningen. Omsorgen for hjemmefronten fikk nasjonalsosialistene til å vike tilbake fra å gjennomføre nødvendige inngrep, slik som stenging av virksomheter eller en - av militærets store krav - reduksjon av den sivile produksjonen. For å etterkomme krav fra den sosialrevolusjonære delen av partiet om å støtte middelstanden ble det videre besluttet en desentralisering av produksjonen, noe som gjorde en overordnet planlegging og styring stadig vanskeligere og økte det allerede eksisterende transportproblemet. På den annen side kunne den forhåndenværende maskinparken ikke utnyttes effektivt, siden den tydelig stigende mangelen på arbeidskraft ikke tillot produksjon i skift. Å avhjelpe dette problemet ved å innsette kvinner i produksjonen var direkte i strid med den nasjonalsosialistiske ideologien, og den statlige familieunderstøttelsen fjernet enhver tilskyndelse til kvinnelig ervervsutøvelse.
Man kunne ikke snakke om noen klar befalingsmakt med stram styring av hele økonomien eller om et tett samarbeid mellom samtlige forvaltninger. En avstemning av sivil og militær planlegging fantes slett ikke. I det komplekse flettverket av en økonomi måtte hang til styring, kompetansestridigheter, gammeldags militær tankegang og irrasjonelle politiske inngrep nødvendigvis føre til uhensiktsmessigheter og tap på alle nivåer. Man evnet på ingen måte å omstille seg hurtig til kravene fra en industrialisert krig i samme grad som de vestlige demokratiene, som i regelen utviste en større grad av enighet og samarbeidsevne. I likhet med under første verdenskrig skulle det først alvorlige militære tilbakeslag til før det ble gjennomført en storartet endring av krigsøkonomien.
Beskrivelse av opprustningskoordineringen
Opprustningen av Wehrmacht, som på grunn av propagandaen ble oppfattet som velorganisert i utlandet, var i virkeligheten en ukoordinert utvidelse av de enkelte forsvarsgrenene, hvor de enkelte forsvarsenhetenes opprustningsprogrammer ble planlagt uten å konsultere de andre forsvarsgrenene. Et samlet opprustningsprogram for de tre forsvarsgrenene, som var ubetinget nødvendig i en så kompleks sak, eksisterede ikke. Denne manglende koordineringen skyldtes den uoversiktlige organisasjonsstrukturen i den politiske og militære ledelsen. I Hitlers polykrati bredte det seg et byråkrati med overlappende kompetanser, som umuliggjorde ethvert overblikk. I førerstaten var det i en viss forstand ingen ledelse. Ut fra det man vet hadde Hitler frem til krigens utbrudd aldri utstedt en anordning som omfattet hele Wehrmachtområdet og som dermed tillot koordinering av de enkelte opprustningstiltakene. Et annet tungtveiende problem var den militære ledelsens manglende evne til å ta hensyn til landets økonomi som følge av industrialiseringens radikalt endrede forhold til næringslivet. På grunn av de nye perspektivene og Hitlers fantasterier var størstedelen av de ansvarlige så blendet at det økonomiske grunnlaget for opprustningen ikke ble tildelt den nødvendige oppmerksomheten og de grunnleggende forutsetningene ble ganske enkelt skubbet til side. Ved en opprustning som var fri for enhver hindring, syntes alt mulig. Følgelig ble opprustningen, som Hitler betraktet som den viktigste forutsetningen for gjenopprettelsen av Tysklands stormaktsstatus, gjennomført uten noen form for systematikk.
Finansiering av opprustningen
Den politiske ledelsen anså opprustningsfinansieringen for å være et sekundært problem, så utover president for Reichbank Hjalmar Schacht, som i januar 1939 tok avskjed, var det kun få kritikere som pekte på den stigende faren for inflasjon og den voksende gjelden. Følgelig utgjorde den samlede statsgjelden i slutten av 1938 omkring 40 milliarder RM. Ved krigens utbrudd var det utover 500 millioner RM ingen gull eller valutareserver til rådighet lenger. Til sammenligning hadde Storbritannia og Frankrike reserver på 6,8 milliarder USD, noe som omregnet i kjøpekraft svarte til omkring 27 milliarder RM.
Opprustningsutgiftene, som ikke alltid kan deles inn i direkte og indirekte utgifter (og som derfor varierer i størrelsen), utgjør følgende:
Referanser til oversikten over opprustningsutgiftene: <references group="R"/>
Wehrmacht ved krigens utbrudd
Den tyske Wehrmacht var av en meget forskjelligartet størrelse ved krigens utbrudd. Det er et faktum at «Wehrmacht, som gjennom en sentralt organisert prosess hadde blitt utstyrt med de mest moderne våpen og som formentlig lett kunne beseire de omkringliggende landene», ikke eksisterte. Oppbyggingen av forsvaret hadde ikke avsluttet i 1939. Det er også ubestridelig at Wehrmacht fra sin grunnleggelse til krigens utbrudd hadde vokst med enestående fart til en enorm styrke i krigshistorien. I alt omfattet styrken 4 556 000 mann ved krigens utbrudd, som fordelte seg på:
Imidlertid var det graverende forskjeller mellom den numeriske styrken og kvaliteten av de kjempende troppene. Således bestod hæren, som ifølge den tyske krigsdoktrinen skulle bære den største byrden i kampene, kun av 730 000 aktive og fullt utdannede soldater. I marinen var det 78 000 og i Luftwaffe 332 000 mann. Den tyske styrkens utdannelsesstatus var som følger:
Sammen med ordenspoliti, havnepoliti, hjelpepoliti (SDH), luftbeskyttelsestjeneste (LSD), forsterket postbeskyttelse, vaktvern fra SS, teknisk katastrofehjelp, grensetropper og den forsterkede grensebevoktningstjenesten (VGAD) var omkring 6 mill. personer innsatt i militæret og beskyttelse av riksområdet.
Hæren
Den voldsomme økningen fra den begrensede 100 000 manns hæren i Versaillestraktaten til den innsatsklare hæren i fredstid fremkom slik:
Ved krigens begynnelse hadde felthæren en styrke på 2 758 000 mann. De planlagte 43 divisjonene ifølge augustprogrammet stod overfor 52 divisjoner som fordelte seg på 35 infanteri-, 4 motoriserte infanteri-, 6 panser-, 4 lette- og 3 fjelldivisjoner. I tillegg kom 51 infanteridivisjoner som skulle mobiliseres til krigshæren, så de 102 først planlagte divisjonene var nå blitt til 103. De 3,7 millioner mennene som var klare for tjeneste fordelte seg på :
Et graverende problem som først ble tydelig senere i krigen, handlet om reservene. Siden kaserneinfrastrukturen og det forhåndenværende utdannelsespersonalet ikke tillot samtidig utdannelse av flere årganger betydde mangelen på utdannede reserver alvorlige problemer under en lengrevarende krig. Ved krigens start hadde man helt klart tilstrekkelige reserver i aldersgruppen mellom 35 og 45 år, som imidlertid bare kunne innsettes i sikringsstyrker og indre områder. En nevneverdig erstatning for aldersgruppen mellom 18 og 35 år var derimot ikke til rådighet. Et annet forhold som også rammet marinen og Luftwaffe var mangelen på spesialister. På grunn av mekaniseringen av militæret var det behov for stadig mer komplisert utstyr, og dermed spesielt utdannet personell til betjening og vedlikehold. Men de var likeså etterspurt i våpenindustrien. Som følge av dette ble kravene til erstatningspersonell senket allerede ved krigens utbrudd, så selv de som var utstødt i vanære (men ikke de med delvis jødisk bakgrunn), kunne gjeninntre.
Som følge av mangel på materiell og det vekslende utdannelsestilbudet kunne ikke alle divisjoner stilles opp i samme styrke og sammensetning og utrustes med samme våpen. Således bestod de 51 divisjonene som til nå ikke hadde blitt mobilisert i sommeren 1939 av tre forskjellige typer, såkalte bølger (Wellen), som skilte seg ut enormt i kampkraft. Den materielle utrustningen og kampkraften i 3. og 4. bølge var så liten at de hovedsakelig ble innsatt som stasjonære divisjoner eller som reserveenheter. Selv mange av de 35 divisjonene fra fredstidshæren i 1. bølge var ved krigens utbrudd heller ikke oppe på full styrke.
Dessuten var lagrene av ammunisjon, reservedeler og andre forsyninger utilstrekkelige. Fredshæren kunne ganske sikkert i noen grad utstyres med den nødvendige utrustningen, men OKWs krav om ammunisjonsbeholdning nok til fire måneders krig for krigshæren var langt fra nådd. Følgende mangler på ulike ammunisjonstyper var gjeldende:
At det etter krigens begynnelse – noe deler av militærledelsen hadde ventet – ikke inntraff en mangel på ammunisjon, skyldtes den uventet hurtige avslutningen på de innledende Blitzkrieg-felttogene og det dermed ytterst små forbruket av ammunisjon.
Marinen
Da Storbritannia erklærte krig mot Tyskland den 3. september 1939 dro Raeder, som krigen kom «fem år for tidlig» for, den konklusjon over Kriegsmarines opprustning at: «Hva marinen angår, er den naturligvis ennå ikke på noen måte tilstrekkelig utrustet til å kjempe mot England … Overflateenhetene er fortsatt i så få antall og styrker at de – selv hvis alle styrker settes inn – kun kan dø med ære.» Denne negative vurderingen av situasjonen avspeilet resultatet av en opprustningspolitikk som ikke kunne følge en konsekvent linje i forhold til langfristede byggeplaner og kortfristede politiske beslutninger. Etter krigens utbrudd ble byggingen av så godt som alle overflateskip annullert. Instruks nr. 1 av 31. august 1939 om marinens krigføring var ganske kort: "Kriegsmarinen fører handelskrig med tyngdepunktet mot England."
Flyvåpenet
På grunn av totalforbudet mot Luftwaffe kunne dette i motsetning til de to andre forsvarsgrenene ikke bygge ut fra eget forhåndenværende personell, så økningen av personell med alle dens uheldige sider kom her sterkest til uttrykk. Følgelig måtte offisersutdannelsen allerede i 1935 reduseres fra tre til to år. I tidens løp foregikk det en så voldsom utvidelse av personellet at offiserskorpset fra det tidspunktet hvor Luftwaffe ble avdekket i 1935 til krigens utbrudd vokste til det trettendobbelte. Når man tenker på at etableringen av et homogent offiserskorps og innføring i den nye kompliserte teknikken er en langvarig prosess og at størstedelen av offiserskorpset bestod av tidligere hæroffiserer som ikke hadde erfaring med flyging, må man vurdere kvaliteten av dette korpset skeptisk. Som følge av den umåtelige økningen og de herav følgende store utsvingene i personellstyrken var en konsolidering av styrken ikke mulig etter 1935.
Også flyproduksjonen hadde enorme vekstrater, selv om det i 1938 kom til et fall på grunn av mangel på råstoffer siden den stagnerende produksjonen fra 1936. Det intensive oppbyggingstempoet fremgår dessuten av den voldsomme veksten i nyoppstilte enheter, hvor de særdeles høye vekstprosentene oppstod som følge av deling av eksisterende enheter: Luftvernsartilleriet (Flak) hadde også høyere vekstrater. Fra elleve avdelinger ved avsløringen vokste det til 60 med 68,000 mann ved utgangen av 1938. For luftvarslingsgruppen forholdt det seg likeledes. Den vokste fra seks til 102 kompanier med 35,500 mann i samme tidsrom.
I august 1939 gjorde 373,000 mann tjeneste i Luftwaffe, og disse fordelte seg slik: Ved mobiliseringstiltak ble troppestyrken økt til 677,000 mann ved krigens begynnelse, fortrinnsvis ved tredobling av Flaktroppene dersom utstyr fantes på lager.
Operasjonsberedskapen blant de omkring 11,700 i frontbesetningene var forholdsvis høyt, selv om ikke alle flymaskinene kunne bemannes. Dessuten ble luftforsvarsandelen økt betraktelig i forhold til det første opprustningsprogrammet, ettersom de 21 Flakregimentene med deres 2,600 store og 6,700 middels store og lette flakkanoner og deres 3,000 Flakscheinwerfern rådet over 107,000 mann eller nesten en tredjedel av det aktive stampersonell på 370,000 mann. Dessuten kunne Luftwaffe disponere over 133 flyplasser, 49 ammunisjonsverk og 13 store lagre med drivstoff.
Konsekvenser
Spørsmålet om en hær i høyeste krigsberedskap i det hele tatt kunne finansieres, som sjefen for Heeresamt stilte i 1936, forstummet raskt siden Hitler allerede hadde bekjentgjort sin hensikt om å sette Wehrmacht inn i en utvidelse av det tyske Lebensraum senest fra 1943. Wehrmacht hadde stor kapasitet til å angripe først, noe som var i overensstemmelse med den planlagte Blitzkrieg-doktrinen som gikk ut på å beseire en diplomatisk isolert fiende ved få, men voldsomme slag. Ved hjelp av den praktiserte opprustningen i bredden lyktes det Tyskland i løpet av kort å bringe styrkene opp på et stort antall, men på grunn av manglende koordinering av opprustningen og bibeholdelse av fredsøkonomien – selv etter krigens utbrudd – var opprustningsindustriens kapasitet begrenset og en opprustning i dybden og en utbygging av våpenlagre kunne derfor ikke gjennomføres. Selv militærledelsen betegnet i sommeren 1939 Wehrmacht som ikke krigsklar. I løpet av den stadig mer langvarige og av den grunn ikke-planlagte konflikten viste det seg at Wehrmacht ikke var rustet til å føre en lang verdenskrig på flere fronter. Det forspranget som landet hadde oppnådd på visse delområder innenfor miliæret, forsvant fordi tyskerne unnlot å gjennomføre en hurtig og total mobilisering av økonomien.
Selv den dag i dag vurderes opprustningens forløp forskjellig. Eldre forskning understøtter økonomihistorikeren Alan S. Milwards formulerte tese om «Blitzkriegsøkonomi». Teorien forklarte den lille økonomiske mobiliseringsgraden med en påstått genial økonomisk politikk fra Hitlers side, der de få ressursene ved behendig bruk av krefter etter de enorme investeringene skulle overvinnes gjennom en flukt fremad. Gjennom utbytting av de derved erobrede områdene skulle det neste korte felttoget gjøres klart. Krigen skulle således så å si ernære krigen. Nyere historieforskning antar at den nasjonalsosialistiske ledelsen hele tiden hadde gått for en langvarig krig og total mobilisering, men at dette slo feil på grunn av ineffektivitet og en manglende erkjennelse av at det økonomiske potensialet var for beskjedent til å føre en verdenskrig.
Fotnoter
<references group="A"/>
Sykepleier
Sykepleier (tidligere sykepleierske, sykesøster eller bare søster) er en beskyttet yrkestittel som benyttes av personer med høyere utdanning i sykepleie. Sykepleie er et profesjonsfag, og som yrke omfatter sykepleie ulike funksjoner som utgjør ansvarsområdene til sykepleieren. Sykepleie bygger på teoretisk kunnskap som er utviklet innenfor sykepleierfaget, naturvitenskapelige og sammfunnsvitenskapelige fag.
Sykepleiere jobber i alle deler av helsetjenesten, blant annet i sykehus, ambulansetjenesten, psykisk helsevern, sykehjem, helsestasjoner, hjemmesykepleien, offshore, undervisning, forskning, saniteten i militæret, og ulike administrative stillinger som for eksempel ledere, HR eller ulike rådgivende funksjoner.
Sykepleiere forebygger og behandler sykdom, og er sammen med annet helsepersonell ansvarlige for sikkerheten og rekonvalesensen til akutt eller kronisk syke eller skadde mennesker med somatisk sykdom eller psykiatrisk lidelse. Sykepleiere jobber med forebyggende helsetiltak og behandling av livstruende tilstander i mange forskjellige helsesammenhenger.
Sykepleiere jobber med mennesker i alle aldre, barn og unge, familier og eldre. De behandler personer som er akutt eller kronisk syke og personer med psykiske lidelser. Sykepleiere har også en nøkkelfunksjon innen omsorgstjenesten i kommunene.
Utdannelse
Sykepleierutdanningen i Norge er en 3-årig utdannelse på høgskole eller universitet, og utdanningen fører til en bachelorgrad i sykepleie.
Opptakskravet til Bachelor i sykepleie er generell studiekompetanse med minstekrav i matematikk og norsk. Det er ikke et obligatorisk krav, men en fordel om studentene har forkunnskaper i biologi og kjemi. Sykepleierutdanningen inneholder blant annet teoretiske temaer i anatomi, fysiologi, mikrobiologi, psykiatri, farmakologi og patologi. Studiet inneholder også emner i helsepersonelloven, medikamentregning, yrkesetiske retningslinjer, etikk og ledelse. Studentene er også ute i forskjellige praksiser i kommune- og spesialisthelsetjenesten.
Per 1. januar 2020 er det 46 høgskoler og universiteter som tilbyr sykepleierutdanning i Norge. Det er også mulig å studere sykepleie utenlands, men sykepleiere med utenlandsk utdannelse må søke spesielt om autorisasjon for å få jobbe i Norge.
Det er et stort behov for kompetansen til sykepleiere både i Norge og utlandet. Det mangler per 23. mars 2019 nesten 6000 sykepleiere i Norge, og det ble da estimert at dersom det ikke ble satt inn mottiltak var det sannsynlig at det vil mangle rundt 28.000 sykepleiere i 2035.
Autorisasjon
I Norge er det Statens autorisasjonskontor for helsepersonell (SAFH) som gir sykepleiere autorisasjon som helsepersonell, og hver autorisert sykepleier får et eget registreringsnummer i Helsepersonellregisteret (HPR).
Autorisasjonen skal sikre at sykepleieren har de nødvendige kvalifikasjoner for yrket og dermed ivareta pasientenes sikkerhet. Autorisasjon opphører ved fylte 75 år. Sykepleiere som ønsker å jobbe som sykepleier etter fylte 75 år, må søke om lisens.
Tittelen «sykepleier» er en beskyttet yrkestittel med hjemmel i lov om helsepersonell m.v. (helsepersonelloven). Personer uten autorisasjon har ikke adgang til å bruke samme tittel eller tittel som ligner eller kan gi inntrykk av at vedkommende har autorisasjon.
Spesialisering
Når sykepleieren har jobbet klinisk i 2 år kan man velge å spesialisere seg innenfor et område. De fleste spesialutdanningene har krav om to års klinisk erfaring som sykepleier før en kan begynne på videreutdanningen. Utdanningen som gir spesialistkompetanse i sykepleie skjer ved universiteter og høgskoler og fører i flere tilfeller til en mastergrad. Videreutdanningen tar fra 1,5 år til 2 år.
Noen av videreutdanningene/mastergradsutdanningene til spesialsykepleiere er:
Den 19. november 2019 ble mastergraden i avansert klinisk sykepleie vedtatt som spesialistgodkjenning. Dette gjelder sykepleiere som har tatt mastergrad i avansert klinisk sykepleie etter 1. januar 2014.
Sykepleierens funksjons- og ansvarsområder
Sykepleie er et profesjonsfag, ettersom dette er en yrkesgruppe med spesialiserte ferdigheter som skal ha handlingskompetanse til å ivareta bestemte funksjoner og oppgaver innen yrkesprofesjonen. Som yrke omfatter sykepleie 8 ulike funksjoner som utgjør ansvarsområdene til sykepleieren.
Disse funksjonsområdene innebærer helsefremming, forebygging, behandling, lindring, rehabilitering, undervisning, veiledning, administrasjon, ledelse, fagutvikling og forskning.
Sykepleiere samarbeider med andre grupper i helsetjenesten. Som for eksempel leger, psykologer, sosionomer, fysioterapeuter, bioingeniører, ambulansearbeidere og helsefagarbeidere. Det viktigste samarbeidet er naturligvis mellom sykepleieren og pasienten.
Henry Cavendish
Henry Cavendish (født 10. oktober 1731, død 24. februar 1810) var en britisk vitenskapsmann, mest kjent for oppdagelsen av hydrogenet. Han kalte den nyoppdagede gassen «brennbar luft», beregnet gassens tetthet og beskrev forbrenningen som dannet vann. Antoine Lavoisier gjentok senere Cavendishs forsøk og gav grunnstoffet dets nåværende navn.
Cavendish var også den første som utførte eksperimentet senere kjent som Cavendish-eksperimentet, som måler Jordens tetthet.
Waylon Jennings
Waylon Arnold Jennings (født 15. juni 1937 i Littlefield i Texas, død 13. februar 2002 i Chandler i Arizona) var en amerikansk countryartist og låtskriver.
Bakgrunn
Waylon Jennings lærte å spille gitar da han var åtte år. Da han var tolv, hadde han sitt eget radioprogram på en nærradio i hjembyen, og like etter dannet han sitt første band.
Musiker
I 1954 flyttet han til Lubbock i Texas, der han ble kjent med Buddy Holly. Holly ble Jennings’ gitarlærer og Jennings skulle ha vært med flyet som styrtet med Buddy Holly om bord, men han sa fra seg plassen i flyet rett før avreise.
Jennings brukte mange år på å komme over vennens død, men i 1963 flyttet han til Los Angeles og fikk kontrakt med A&M Records, eid av Herb Alpert. Det ble ingen suksess, og etter en stund skaffet Chet Atkins og Bobby Bare ham kontrakt med giganten RCA Records. Han dro til Nashville der han delte leilighet med Johnny Cash, og det førte til en lang rekke suksesser.
Han tok avstand fra konvensjonene i Nashville og sverget på at hans musikk aldri skulle forurenses med glatte strykearrangementer og popinfluerte arrangementer som ble masseprodusert i Music City, USA.
Sammen med en rekke musikere, blant dem Willie Nelson og Kris Kristofferson la han grunnlaget for det som ble kalt Outlaw country. Det symboliserte uavhengighet både i musikk og klesstil. Jennings gikk tilbake til sine honky tonk-røtter og ble stilens store frontfigur. Waylons måte å fremføre musikken på, med honky tonk og rock & roll i bunnen, fikk stor innflytelse på et stort antall musikere over hele verden.
Jennings ble tatt inn i Country Music Hall of Fame i 2001. I desember samme år ble beinet hans amputert på grunn av komplikasjoner i forbindelse med diabetes. Jennings sovnet stille inn 13. februar 2002.
Album
Med Willie Nelson:
Med The Highwaymen (Willie Nelson, Kris Kristofferson, Johnny Cash)
Christopher H. Smith
Christopher Henry (Chris) Smith (født 4. mars 1953 i Rahway i New Jersey i USA) er en amerikansk kongressrepresentant tilhørende det republikanske parti. Han representerer et valgdistrikt som er sentrert rundt byen Trenton i New Jersey.
Han har sittet i kongressen siden januar 1981.
Sergei Sviatchenko
Sergei Sviatchenko (ukrainsk: Сергій Святченко – Serhij Svjatsjenko; født 7. oktober 1952 i Kharkov) er en ukrainsk kunstner bosatt i Danmark siden 1990. Sviatchenko er utdannet arkitekt og kunstner ved Kharkov Academy of Arts and Architecture i 1975, og ved Kievs arkitektskole tok han Ph.D. graden i 1986.
Sviatchenkos stil er en lettgjenkjennelig form for abstrakt ekspresjonisme, der motivet overmales flere ganger for å oppnå det ønskede uttrykket, som skal fremkalle følelser og stemninger hos beskueren. I Sviatchenkos landskapsbilder er dybden i bildet viktigere enn motivet. Sviatchenko utvider konstant sitt virkeområdet gjennom eksperimentering med medier og installasjoner. Hans foretrukne medium er akrylmalerier på lerret, men han har også laget installasjoner, videokunst, fotokunst og kollager. Ofte har han laget manipulasjon på foto ved å overmale papirbilder. Kollagen var årsaken til at han ble kjent i Ukraina i sin tid. Abstrakt kunst var ikke akseptert i datidens Sovjetunionen; her skulle kunsten ha en systembevarende funksjon.
Fra midten av 1970-tallet arbeidet han mest med kollager, mens han fra midten av 1980-tallet arbeidet mest med malerier (Paintings & others: 159).
Inspirasjon til sin kunst har Sviatchenko fra blant annet surrealismen og arkitekturens verden. Mestere som Michelangelo og Le Corbusiers forening av kunst og arkitektur har vært et forbilde for Sviatchenkos inndragelse av arkitekturen i kunsten. Kunstnerens far, Evgenij Sviatchenko, var professor i arkitektur og selv kunstner i vannfarge, hadde stor innflytelse på ham. Han åpnet sønnens øynene for russisk kunst fra før Den russiske revolusjonen i 1917, der især den hvite fargen var avgjørende som lyskilde og gir rom til maleriet (Paintings and others: 160).
Hans sønn er den danske fotballspilleren Erik Sviatchenko.
Zvezda 2005 Perm
Zvezda (=stjerne) ble, som navnet indikerer, stiftet i 2005. Laget ble bygget på Perms olympiske reserveskole, og startet i den nest øverste divisjonen, sentralrussisk avdeling. Laget, som er profesjonelt, vant sin avdeling, og kom på andreplass i opprykksrunden, noe som medførte direkte opprykk. I den russiske cupen fikk de imidlertid stryk av storlaget WFC Rossijanka med 0-7 i åttendedelsfinalen.
I 2007, utvidet med flere av de beste talentene, var imidlertid Zvezda 2005 utilnærmelige. De vant 15 av 16 kamper, og spilte den siste uavgjort. Ned til nummer 2, nevnte Rossijanka, skilte det bare 4 poeng, men Zvezda hadde slått dem i begge oppgjørene. Zvezda vant også cupen det året, også det komfortabelt. Seieren betydde at Zvezda ble kvalifisert for UEFA Women's Cup.
Også i 2008 var laget også overlegent, både i den regulære serien og i sluttspillet. I cupen ble imidlertid Rossijanka for sterke i finalen. Imidlertid var Zvezdas storhetstid i UEFA Women's Cup. Laget begynte sin vei med seier mot relativt enkel motstand i første kvalifiseringsgruppe, der bare 1. FC Femina Budapest ga noe motstand. I neste kvalifiseringsgruppe slo Zvezda noe overraskende 1. FFC Frankfurt, de slo også Røa og, mindre overraskende, Glasgow City Ladies i Drammen i Norge. Etter Norge sto Danmark for tur, da Zvezda møtte Brøndby i åttendedelsfinalen. Zvezda vant kontrollert, og fullførte Skandinavia ved å slå Umeå IK i semifinalen. I finalen møtte Zvezda 2005 imidlertid hard motstand i FCR 2001 Duisburg, som slo dem klart 6-0 i Perm og spilte kontrollert 1-1 hjemme. Etter det ydmykende hjemmetapet tok treneren konsekvensene og trakk seg. Dette kan syntes merkelig, ettersom Zvezda kom til finalen på første forsøk.
Zvezda vant også serien i 2009, men de ble påført sitt første tap siden de rykket opp. I tillegg ble Zvezda slått for andre gang på rad i finalen. I UEFA Women's Champions League, som Women's Cup ble omdøpt til, gikk det dårligere. Etter en uinspirert, men klar seier over bosniske ZNK-SFK 2000, møtte Zvezda 2005 Røa igjen. En jevn 0-0 på Røas hjemmebane var et greit utgangspunkt, men returkampen endte 1-1 etter at Røas Guro Knutsen Mienna ga bortelaget ledelsen. Dermed var Zvezda ute på bortemål allerede i åttendedelsfinalen.
Daniel Wass
Daniel Wass (født 31. mai 1989) er en dansk fotballspiller som spiller for Brøndby.
Han har spilt en rekke ungdomslandslagskamper for Danmark.
Landslaget
Han ble tatt ut i s bruttotropp til VM i fotball 2018 i Russland, men ble vraket da troppen ble kuttet fra 35 til 27.
Han ble tatt ut i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Veivepser
Veivepser (Pompilidae) er en familie av vepser som tilhører gruppen broddvepser (Aculeata). Disse vepsene bygger bol som gjerne befinner seg på bakken; noen arter lager bol av gjørme.
Levevis
Veivepsene er også kjent som edderkoppjegere. Hunnen graver gjerne en tunnel i bakken eller lager et lite bol av gjørme. Så gå hun på jakt etter en edderkopp, gjerne en litt stor art. Hun sniker seg inn på edderkoppen, og kan også bruke antennene til å roe den ned før hun angriper og gir byttet et lynraskt stikk i den tynnhudete partiet der beina er festet til kroppen. Giften fra stikket lammer edderkoppen, men dreper den ikke. I varmt klima er det avgjørende at edderkoppen fortsatt er live – en død edderkopp ville råtne før vepselarven hadde fått fullført utviklingen. Hunnen sleper den lammede edderkoppen med seg til bolet, drar den nedi og legger et egg på den. Deretter forsegler hun bolet og drar sin vei. Larven spiser den fortsatt levende edderkoppen gradvis opp, men dreper den gjerne ikke før den selv er utvokst.
Ådalsbruk kapell
Ådalsbruk kapell er et kapell fra 1997 i Løten kommune, Innlandet fylke. Kapellet er samlokalisert med Ådalsbruk skole.
Gălăbin Boevski
Gălăbin Pepov Boevski (bulgarsk: ; født 19. desember 1974 i Knezha) er en bulgarsk vektløfter, som under OL i 2000 i Sydney, Australia tok gullmedalje i –69-kilosklassen.
Han ble i mars 2004 utestengt etter å ha blitt kjent skyldig i å ha manipulert en urintest.
Mistillitsvotum
Et mistillitsvotum eller mistillitsforslag er en votering i en lovgivende forsamling med parlamentarisme der flertallet kan uttrykke mistillit til den sittende regjeringen eller et medlem av regjeringen, som dermed konstitusjonelt tvinges til å gå av.
Negativ mistillit vil si at regjeringen må avtre uten at de som ytrer mistillit er ansvarlige for å ha klart et nytt alternativ til overtagelse av makten.
Positiv mistillit eller konstruktiv mistillit innebærer at et parlament i et parlamentarisk system ikke kan felle en regjering uten å gjøre klart et nytt alternativ.
Danmark
I Danmark er et mistillitsvotum, eller en mistillidsdagsorden, et forslag fremmet av medlemmer av Folketinget som ønsker å uttrykke mistillit til Danmarks regjering.
Danmarks grunnlov nevner i § 15 mistillitsvotum, idet det fastslås at «ingen minister kan forblive i sit embede, efter at Folketinget har udtalt sin mistillid til ham». I samme paragrafs annet ledd poengteres det dessuten at et mistillitsvotum mot statsministeren betyr regjeringens fall. Folketingets formann setter avstemningen om et begjært mistillitsvotum til avstemning med det samme i forbindelse med en redegjørelse fra statsministeren. For å kunne vedta et mistillitsforslag må minst halvparten av Folketingets medlemmer være til stede. I forslagets formulering må ordet mistillit dessuten inngå – hvis det er brukt andre formuleringer, er regjeringen eller ministeren ikke tvunget til å avgå.
Sverige
I Sverige fikk en regjering mistillit mot seg første gang 21. juni 2021 da Sveriges riksdag vedtok mistillit til Stefan Löfvens andre regjering. Det var tolvte gang det ble stemt over et mistillitsforslag i Riksdagen.
Paraguay under Sommer-OL 2008
Paraguay under Sommer-OL 2008. Syv sportsutøvere, fire kvinner og tre menn fra Paraguay deltok i fem sporter, friidrett, seiling, bordtennis, skyting og svømming under Sommer-OL 2008 i Beijing. Det var tiende gangen som Paraguay deltok i et sommer-OL, de vant ikke noen medalje.
30px|Friidrett Friidrett
Kvinner
Jack Straus
Jack Straus «Treetop» (født 1930, død august 1988) var en profesjonell amerikansk pokerspiller.
Han vant hovedturneringen i 1982 World Series of Poker der førstepremien var på $ 520 000. Han skal være mannen bak den kjente poker-aforismen «en stol, en chip», som henviser til at man alltid har en sjanse så lenge man har en stol å sitte på og en chip igjen å spille for. Bakgrunnen for dette er hans seier i 1982 WSOP. Der skal han på et tidspunkt ha hatt så lite som en $ 500 chip igjen, som var det minste på det tidspunktet i turneringen. Selv om det eksisterer flere versjoner er den mest fortalte at han ved en hånd skjøv alle chipsene sine ut i potten hvorpå han tapte hånden. Da han reiste seg så han at han hadde en chip igjen under en serviett han hadde på bordet. Siden han ikke hadde meldt seg all in fikk han lov til å fortsette av arrangørene.
Buada-lagunen
Buada-lagunen er en lagune som ligger i området Buada på stillehavsøya Nauru.
Strupehode
Strupehodet (larynx) er et stemmeorgan som sitter i strupen og har viktige oppgaver også under fordøyelse (svelging av mat og væske) og respirasjon.
Strupehodet har et skjelett som består av brusk og er bekledd av en slimhinne. Under slimhinnen finnes små muskler som beveger stemmebåndene når dyr puster og mennesker snakker. Strupehodet danner forbindelsen mellom øvre og nedre luftveier. Det stenger for de nedre luftveier under svelging av mat og væske.
Årlig får rundt 120 personer i Norge kreft i strupehodet(larynxcancer).
Ferrari F50
Ferrari F50 (1995–97) var en to-dørs og to-seters superbil fra den italienske bilprodusenten Ferrari. Den overtok for Ferrari F40 og ble etterfulgt av Enzo Ferrari.
Ifølge fabrikken ble kun 349 bygget. Senere tellinger anslår at 380 ble bygget.
Navnet F50 markerte selskapets 50-årsjubileum. Den har en 4.7 liters V12-motor med 60 ventiler, som ble utviklet fra Ferraris Formel 1-motorer.
F50s motor var fra løpsbilen F333SP i den amerikanske racingserien IMSA (1994). F50 GT var tre prototyper for racingbruk med fast tak, stor hekkspoiler, en ny frontspoiler og en rekke andre justeringer. Motoren ble bygget om til å levere omkring 750 hestekrefter og var raskere enn 333SP, men Ferrari kansellerte prosjektet og solgte prototypene.
Bolide fra 1998 var en coupe bygget til sultanen av Brunei med en V12-motor utviklet av Fiat og det samme chassiset som F50, men fikk et nytt utseende.
Aagot Noss
Aagot Noss (født 9. oktober 1924, død 5. april 2015) var en norsk forsker og forfatter. Hun var førstekonservator og leder for drakt- og tekstilavdelingen på Norsk Folkemuseum.
Nyköping kommune
Nyköping kommune er en kommune i Södermanlands län i landskapet Södermanland i Sverige. Kommunen har grenser til nabokommunene Katrineholm, Flen, Gnesta, Trosa og Oxelösund i Södermanland län. I sørvest grenser kommunen mot Norrköping kommune i Östergötlands län. Kommunens administrasjonssenter ligger i Nyköping.
Aagot Noss
Liv og virke
Etter å ha tatt hovedfag i norsk ved Universitetet i Oslo i 1955, ble Noss i 1956 engasjert av Norsk Folkemuseum til å samle inn informasjon om drakttradisjoner i Norge. Hovedfagsoppgaven fra 1955 ble i 1963 utgitt på Universitetsforlaget med tittelen Høgtider og samkomer. Oppgaven hadde hun delt inn i tre hovedbolker :
Nyköping kommune
Geografi
Variert natur med store jordbruksområder og skog. I nord og nordvest ligger innsjøene Yngaren, Långhalsen, Lidsjön og Båven, drenert av elva Nyköpingsån. I sørøst kystlinje mot Østersjøen.
Aagot Noss
Liv og virke
Etter å ha begynt i stillingen ved Norsk Folkemuseum reiste hun mye rundt i Norge for å samle inn informasjon fra folk som bar klestradisjonene fra gammel tid. Dette resulterte i flere filmer og bøker. Blant mange steder var hun også i Valle og Bykle for å dokumentere en ubrutt klestradisjon fra middelalderen til vår tid, før kraftutbyggingen endret livet for folk i Setesdal.
Forfatterskap
Aagot Noss skrev svært mange artikler i By og Bygd, Norsk Folkemuseums årbok, gjennom alle år hun var knyttet til institusjonen. Mange av disse har siden blitt trykket opp som særtrykk. I tillegg skrev hun eller var med på å skrive en rekke utstillingskataloger. Hun sto også bak mange filmer som Norsk Folkemuseum har produsert. I filmen Tre damer og ein draktskikk (2008) forteller hun om draktskikken i Øvre Hallingdal. Dette emnet hadde hun i 1992 utgitt en bok om, med tittelen Nærbilete av ein draktskikk : frå dåsaklede til bunad. Filmen fra 2008 var laget av Ål bygdekvinnelag med utgangspunkt i Aagot Noss' bok.
Nyköping kommune
Tettsteder
Nyköping kommune har 15 tettsteder. I tabellen oppgis antall innbyggere per 31. desember 2010.
Aagot Noss
Forfatterskap
Til 70-årsdagen hennes i 1994 ble det utgitt et festskrift som foruten artikler skrevet av kolleger i inn- og utland også inneholdt ni av Noss' egne fagartikler. I forordet til festskriftet skrev daværende direktør ved Norsk Folkemuseum som innledning:"Det er en sjeldenhet at noen på sitt område nærmest ubestridt fremstår som landets største autoritet. En slik sjeldenhet er Aagot Noss på feltet norske folkedrakter."
1864 i Frankrike
Begivenheter i året 1864 i Frankrike.
Holaveden
Holaveden er en skogås i Sverige, på grensen mellom Östergötland og Småland, mellom Vättern og Sommensjön, hadde tidligere betydning som grenseegn. Den danske hæren, under Daniel Rantzau og Frants Brockenhus, ble i november 1567, under et felttog inn i Sverige, utsatt for et mislykket svensk bakhold.
Jihad
Jihad (ǧihād جهاد) er et arabisk ord som kommer fra ordet jahada, som betyr «utvise det ytterste forsøk» eller «å streve». Ordet oversettes vanligvis med «hellig krig». En som engasjerer seg i jihad kalles en mujahid, flertall mujahedin.
Jihād i Koranen
I Koranen forekommer ordet jihād i 15 forskjellige språklige former, og tilsammen utgjør de 30 vers.
Averroës (ibn Rushd)
For Averroës handler ikke jihād om «spirituell kamp», men konkret krigføring. Averroës skriver eksplisitt, som en jurist, om hellig krig i sin manual for rettsvitenskap. Hans forståelse av hellig krig som en meget konkret affære er den samme som islams på hans tid, og videre den islam til alle tider har hatt. Det eneste unntaket er sufi-muslimer, som var de som sirkulerte de nå så kjente hadithene om stor og liten jihād (åndelig jihād kalt Den store). Disse hadithene befinner seg ikke i noen av de fem kanoniske samlingene av hadither. I dette kapittelet av Averroës’ juridiske manual taler han i alle fall om – som enhver avhandling om militære anliggende (fiqh) måtte ha gjort – om hva som skulle være skjebnen for dem som blir tatt til fange, hvordan krigsbytte skal fordeles og så videre.
Averroës bifaller hellig krig som en muslim bevisst hans plikt og som et respektert medlem av samfunnet (jurist). Hans biograf Al-Ansārī al-Marrākushī, som støtter seg på vitenemålet til en disippel i direkte etterfølgelse, Abū l-Qāsim b. at-Taylisān (1179-1244), forteller at Averroës i en preken prediket ved Den store moskéen i Cordoba og kalte på hellig krig mot de kristne kongedømmene i nord. Dette er kanskje ikke så sjokkerende. Det var krigstid.
Averroës skriver forøvrig at loven (shari’a) inneholder befalingen om å utrydde ens fiende fullstendig (mī shehōleq ‘imman; qui diversi sunt ab eis).
En lang passus i Averroës’ kommentar på Platons Staten diskuterer dyden å være modig. Her skriver han «Allikevel, hva angår andre nasjoner, som ikke er gode og har et umenneskelig styresett finnes det ingen annen måte å undervise [disse] på enn den metoden, nemlig å pålegge dem tvang gjennom krig, for å binde dem til dyden .» Videre hevder Averroës at krig er en veg mot Allah. Han bruker språket fra Koranen som nevner «Allahs veg», som kan bli tolket som noe militært: Mummheds tilhengere kjemper og setter deres liv og goder i fare, og blir drept «på Allahs veg» (fī sabīli ‘Laah).
Men det fører ifølge Averroës også til mennesket. Averroës snakker om «lover som følger de menneskelige lovene». Med «menneskelige lover» mener han det som svarer til menneskenaturen, og dermed er identisk med Det gode, slik han filosofisk har undersøket det annetsteds. Det menneskelige er dermed målestokken for alle lover. Islamsk lov som blir ansett som guddommelig skal bli ansett som menneskelig, fordi den følger filosofiens krav. Loven som krever krig er menneskelig i det at krigen hjelper mennesket i å få frem det som er menneskets virkelige essens. Likesom hos Farabi er krigens mål i siste instans visdom, ikke islam.
Idet han vurderer krigene blant grekerne, anser han dem i tråd med Platon som borgerkriger, og foreskriver forskjellige regler for hva som ikke er lov i slike kriger – som å sette fiendens hus i brann og å ødelegge dens marker. Averroës sammenlikner slike kriger med uenigheter innad i en familie. Den siste regelen står imidlertid i direkte opposisjon til hva Profeten gjør i Banū Nadīr, der Muhammed ødelegger den jødiske fiendens palmetrær, hvilket Averroës nevner annetsteds. Tidligere hadde han ansett denne forbrytelsen som meget alvorlig. Om slike forskjeller velger Averroës å forbli stum.
Forskjellige syn
Doktrinen om hellig krig har vært omdiskutert innen islam; enkelte rettslærde aksepterer bare forsvarskrig. Blant muslimske ekstremister etter 1970 blir jihad sett på som en individuell plikt på linje med faste og bønn. Orientalisten Bernhard Lewis mener at den vanlige forståelsen av jihad innebærer krigføring. I boken Fiqh made easy argumenterer Saalikh bin Gahneem As-Sadlan for fire nivåer av jihad: kamp med sjelen, kamp mot satan, kamp mot de vantro og kamp mot ugjerningsmenn. Han mener at kamp mot de vantro kan utføres «with the heart, tongue, wealth and hand», og at makt må brukes mot ugjerningsmenn.
John Graham
John Graham (født 24. april 1778, død 13. mars 1821) var en britisk oberst som først og fremst er kjent for å ha grunnlagt Grahamstown i Sør-Afrika i 1814. Grahamstown ble etter hvert et sentrum for militær, administrasjon, domstol og utdanning for sin omkringliggende region.
Graham var født i Dundee i Skottland. Han var den andre sønnen av Robert Graham. 16 år gammel gikk Graham inn i hæren hvor han sluttet seg til det 90. regiment som ble opprettet av hans slektning, Thomas Graham av Balgowan (senere lord Lynedoch). To felttog til Frankrike sent i 1790–årene ble etterfulgt av hans utnevning som adjutant for jarlen av Chatham som Graham tjente i De forente Nederlandene. Etter tre år på Guernsey med sitt regiment, ble Graham sendt til Irland i 1803 og ble assisterende intendantur–general.
Han ble forfremmet til major i det 93. regiment i januar 1806. Det var i denne stillingen han deltok i slaget ved Blaauwberg som gjenokkuperte Kappkolonien for Storbritannia. Rask forfremmelse til oberstløytnant førte til at han fikk ansvaret for Kappregimentet som hadde sin base i Wynberg som Graham trente som lett infanteri som var i stand til operere i skogsterreng.
Graham og hans korps ble i 1811 sendt sammen med britiske regulære styrker og boer–kommandoer fra Swellendam, Graaff Reinet og Uitehage for å sette i gang med oppgaven som skulle definere hans militære karriere, fjerne rundt 20 000 xhosaer ledet av Ndlambe ka Rharhabe. Xhosaene hadde slått seg ned i Zuurveld (senere kalt Albany), et distrikt mellom elvene Bushman's og Fish som lå bortenfor Kappkoloniens grenseområde. Zuurveld ble feilaktig antatt av britene å være del av kolonien siden de misforstod grenseområdet slik den ble forklart av guvernør Joachim von Plettenberg i 1778. Det britiske felttogets mål ble definert gjennom Grahams plan om å bruke «en passende grad av terror».
Grahams oppgave ble fullført i løpet av 1812, og han etablerte derfor Graham's Town som Zuurvelds sentrale militære post på den forlatte gården De Rietfontein. Byen var forbundet med fort langs Fish. Senere det året giftet Graham seg med Johanna Catharina Cloete (1790–1843), en etterkommer av Jacob Klute (eller Cloete), den første permanente nybyggeren i Kapp. Sammen med tre døtre fikk paret en sønn, Robert, som ble sivil kommisjonær i Albany.
John Graham døde i Wynberg den 13. mars 1821. Det ble reiset et monument av ham i High Street, Grahamstown, på stedet for tornetreet hvor Graham besluttet seg for å etablere bosetning.
Håkon M. Pettersen
Han var medlem av Nordland fylkesting, først innvalgt i 1975, og Fauske kommunestyre. Han var også skolesjef i Fauske ei tid. NRK kalte ham «en av Fauskes mest markante politikere gjennom tidene».
Blodgiveren ’88
Handling
Bakgrunnen for handlingen er at Fleksnes har dødd i en ulykke på Nøttefjord camping og deretter havnet ved Perleporten. Her vil han gjerne inn, men St. Peter ønsker å granske hans liv på jorden først. Denne episoden begynner med at Fleksnes sitter å kjederøker utenfor Perleporten og når St. Peter kommer ut lar han seg overtale til å ta en sigarett. Han overtaler ham også til å høre på det han mener var hans sterke sider ved sitt jordiske liv. Blant annet så forteller han om en episode der han var på sykehus for å gi blod. St. Peter reagerer imidlertid på utgangen av episoden og utsetter derfor avgjørelsen om å slippe ham inn Perleporten.
Løten kirke
Løten kirke er en langkirke som kan være oppført omkring 1200 i Løten kommune, Innlandet fylke. Den er sterkt ombygget på 1800-tallet.
Byggverket er i stein og har 400 plasser.
Stiftamtmann
Stiftamtmann var fra 1692 i Danmark-Norge den offisielle betegnelse for den i stiftsbyen fungerende amtmann, som sammen med stiftets (bispedømmets) biskop utgjorde stiftsøvrigheten. I Norge var det fire av dem, én i Christiania (som også kunne titulere seg «Vice-stadholder» og stod noe over de andre), Christiansand, Bergen og Trondhjem. Under disse stod amtmennene; under disse igjen fogdene.
Ensom ’88
Ensom '88 er en episode av TV-serien om Marve Fleksnes. Episoden ble vist på NRK i 1988 og er den fjerde av en føljetong på ti episoder som i hovedsak består av gamle episoder vevd inn i nytt materiale. Det meste av handlingen i denne er hentet fra en episode kalt Ensom.