cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nematinae
Systematisk inndeling
Europeiske arter ifølge
Rødt høstfly
Rødt høstfly (Agrochola helvola) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er vanlig i Sør-Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 36 – 40 mm), kraftig, brunrødt nattfly, vanligvis lett å kjenne igjen på fargen og på forvingens form. Kroppen og forvingen er brunrøde. Forvingen er tydelig tilspisset, ikke avrundet ytterst som hos de fleste lignende arter. Tegningene er gjerne utydelige, men vanligvis kan man i alle fall ane to tverrstriper (mellomlinjer), en nær roten og en nær vingespissen. Området utenfor den ytterste tverrstripen er noe mørkere enn resten av vingen. Nyre- og ringmerkene er vanligvis utydelige. Bakvingen er grå, lysere og litt rødlig langs ytter- og framkantene.
Levevis
Rødt høstfly finnes i skog, skogkanter, hager og parker. Larvene lever på ulike busker og trær om våren, i de nordligste delene av utbredelsesområdet mest på røsslyng (Calluna vulgaris),. Den overvintrer som egg. De voksne sommerfuglene flyr om natten fra slutten av august til begynnelsen av oktober, og kommer gjerne til lys.
Poul Hagelstein
Poul Hagelstein (født 1825 i Holsten, død 4. mars 1868 i Bruxelles) var en dansk maler.
Han ble utdattet på Det Kongelige Danske Kunstakademi I 1840- og 1850-årene utførte han en del bestillingsarbeide heriblant for det danske kongehuset. Både Frederik VII og Christian IX satte pris på hans bilder, hvor han blant annet skildret motiver fra det 16. århundre, med særlig forkjærlighet for Christian II's historie.
Ivo van Damme
Van Damme debuterte i mesterskapssammenheng i 1973 da han ble nummer 4 i junior-VM. Det store gjennombruddet kom under OL 1976 i Montréal der han tok sølv på både 800 og 1500 meter. Senere samme år omkom van Damme i en bilulykke.
Eksterne lenker
Siden 1977 har friidrettsstevnet Memorial van Damme blitt arrangert i Brussel til minne om Ivo van Damme.
Bjørn Pedersen (1935−2007)
Bjørn Pedersen (født 24. juni 1935 i Oslo, død 28. desember 2007) var en norsk jazzmusiker (kontrabass).
Han spilte i New Orleans Hot Dogs (1949) før han med Eivind Solberg etablerte Big Chief Jazzband (1952-), først på banjo. Senere spilte han i Appaloosa Mainstream Ensemble, samt i orkestre ledet av Karl Otto Hoff og Kjell Johansen, såvel som Rowland Greenberg, Sigurd Jansen, Kjell Karlsen, Mikkel Flagstad, Per Borthen, Harald Bergersen, Simon Flem Devold, Svein Almquist og Eivin Sannes. Som husbassist på Metropol Jazz Centre spilte han med Bud Powell og Dexter Gordon, såvel som med Ben Webster (Moldejazz, 1969). Den senere tiden spilte han med Felix Peikli (2006). Pedersen og hans kone Mona Elisabeth Pedersen (født 1938) ledet programposten «All that jazz» på Oslo Jazzradio. Sammen med resten av orkesteret har Bjørn Pedersen blitt utnevnt til æresborger av New Orleans i 1967.
Antigua og Barbuda under OL
Antigua og Barbuda deltok første gang i olympiske leker under Sommer-OL 1976 i Montréal. De har deltatt under samtlige sommerleker siden, unntatt Sommer-OL 1980 i Moskva som de boikottet. De har foreløpig ikke deltatt i noen vinterleker. Antigua og Barbuda har aldri vunnet noen medaljer.
Klemens XII
Klemens XII, født Lorenzo Corsini (født 7. april 1652 i Firenze i Storhertugdømmet Toscana; død 6. februar 1740 i Roma) var pave fra 1730 til 1740.
Lorenzo Corsini ble født i Firenze, og ettersom hans mor var fra familien Strozzi, tilhørte han et av de høyeste samfunnslagene i denne byen. Corsini studerte jus ved universitetet i Pisa. Han ble overhode for slekten etter at onkelen Neri Corsini døde da Lorenzo var 33 år.
Han ble prelat (han betalte mer en 30 000 scudi) og bygget opp et stort bibliotek. Corsini arbeidet for flere paver, men i 1690 ble han utnevnt erkebiskop av Nikomedia av pave Alexander VIII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Hedda
Hedda er et kvinnenavn dannet som en kjæleform av navn på Hed- og Had-, som Hedvig, fra gammeltysk Haduwig som betyr «strid». Hedda har norsk navnedag 15. oktober.
Utbredelse
Det er om lag 2500 personer i Norge som har Hedda som første eller eneste fornavn.
Hedda har vært et populært navn på norske jentebarn siden begynnelsen av 2000-årene.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Eksterne lenker
Hedda Hedda
Giovanni Dominici
Giovanni Dominici (født 1356 i Firenze i Italia, død 1419 i Buda i Ungarn) var en av Den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av den venetianske byen Ragusa i Dalmatia. Dominici tilhørte Dominikanerordenen.
Biografi
I 1406 deltok han på konklavet som valgte pave Gregor XII (1406–15), og han ble senere pavens skriftefar og rådgiver. Han ble kreert til kardinal den 9. mai 1408 av pave Gregor XII.
På grunn av skismaet var det to pretendenter til pavetronen, og ting ble ikke bedre da det like etter ble valgt en tredje pave. Dominici bidro med diplomati og kloke råd til å bringe paveskismaet til en avslutning ved å oppfordre pave Gregor XII til å gå av. Det var han som brakte pavens abdikasjon til konsilet i Konstanz, hvor også en av motpavene gikk av, mens den tredje ble avsatt. Deretter ble det valgt en ny pave som var akseptabel for alle, Martin V (1417–31). På den tiden frasa Dominicis seg offentlig kardinalverdigheten, for på denne måten vise dem som anklaget ham for politiske ambisjoner, at han ikke brydde seg om denne verdens heder.
Thor Wang (1929–2013)
Thor Wang (født 19. august 1929, død 29. september 2013 ) var en norsk lokal- og bedriftshistoriker og tidligere seksjonssjef på Raufoss Ammunisjonsfabrikker.
Giovanni Dominici
Biografi
Dominici hadde opplagt et svært stort ry som diplomat og forhandler som supplement til sin teologiske lærdom, men pave Martin V ga ham en umulig oppgave. Han utnevne ham til legat til Böhmen med oppgave å imøtegå innflytelsen fra husittene, en gruppe med synspunkter som lignet på dem som fulgte John Wyclif i England. Jan Hus var blitt brent på bålet i 1414 under konsilet i Konstanz, og Dominici kom til Praha like etter. Byen var i opprør, og Hus var en nasjonalhelt. Universitetet i Praha hadde utropt ham til martyr, og hans tilhengere væpnet seg og var villige til krig mot keiseren. Dominici prøvde å innføre tiltak for å sette en stopper for husittene, men kong Venceslas IV av Böhmen nektet å akseptere dem, så legaten var tvunget til å forlate landet.
Lynn Burke
Lynn Edythe Burke (født 22. mars 1943), amerikansk svømmer som deltok i de olympiske leker 1960 i Roma.
Thor Wang (1929–2013)
Yrkesliv
Wang tok befalsskoleutdanning i sin ungdom og var i mange år områdesjef i Heimevernet.
Lynn Burke
Burke ble olympisk mester i svømming to ganger under Sommer-OL 1960 i Roma. Hun vant 100 meter rygg for damer foran britiske Natalie Steward og Satoko Tanaka fra Japan. Hun var også med på det amerikanske laget som vant 4 x 100 meter medley med ny verdensrekord foran Australia og Tyskland. De andre på laget var Patty Kempner, Carolyn Schuler og Chris von Saltza.
Thor Wang (1929–2013)
Yrkesliv
Wang arbeidet ved Raufoss Ammunisjonsfabrikker fra midt på 1950-tallet. Wang var de ansattes representant i styret i 17 år frem til han gikk av med pensjon i 1991/92.
Vangsnes kirke
Vangsnes kirke er en langkirke fra 1861 i Vik kommune i Vestland fylke. Kirken ble vigslet 24. oktober og erstattet tidligere Vangsnes stavkirke, som ble revet ned tidligere samme året.
Thor Wang (1929–2013)
Yrkesliv
Ved Raufoss arbeidet han som leder for ammunisjonskontrollen på Bradalsmyra, som planlegger og seksjonssjef og senere med intern informasjon på bedriften. Han bygde opp et omfattende dokumentasjonssenter og bibliotek hos Raufoss.
Forfatterskap
Wang skrev Raufoss Ammunisjonsfabrikker sin jubileumsbok som ble utgitt i forbindelse med bedriftens 100-årsjubileum i 1996. Han skrev også bok om sykehuset i Gjøvik. Sammen med Rolf Holmen skrev han boka om Raufoss Jern & Metall.
Vangsnes kirke
Byggverket er i tømmer og har 261 plasser. Sogneprest Harald Ulrik Sverdrup laget tegningene til kirken.
Thor Wang (1929–2013)
Tillitsverv og engasjement
Thor Wang var sammen med Rolf Gjersem og Rolf Holmen drivkreftene bak Raufoss historiske senter.
Wang var med å etablere den første sykehusaksjonen, for bevaringen av sykehusene i Gjøvik og på Reinsvoll.
Han startet Hunndalen Kristelige Ungdomsklubb, og senere Response Ten Sing, samt dro i gang speiderarbeidet i Hunndalen. Han var medlem av KFUK-KFUMs krets-, lands- og forbundsstyrer. I forbindelse med byggingen av Hunn kirke i Gjøvik var han en av pådriverne og han var i mange år menighetsrådsleder.
Wang var leder i Hamar Bispedømmeråd fra 1982 til 1990. Han var med i Kirkerådet da Kirkemøtet ble etablert som det øverste kirkelige organ i 1984 og var med å organisere det. Han var også med da Kirkens Arbeidsgiverorganisasjon (KA) ble etablert.
Utmerkelser
Wang ble i 2009 tildelt Kongens fortjenstmedalje.
I 2012 ble han tildelt Paul Harris Fellow Recognition (PHF) av Raufoss Rotaryklubb.
Robert Harron
Robert Harron (1893–1920) var en amerikansk filmskuespiller.
Han ble født i en fattig, irsk innvandrerfamilie. I 1907 begynte han å arbeide for American Biograph Studios i New York som assistent men fikk fort småroller. Han ble god venn med D.W. Griffith og fikk roller i hans filmer.
Blågrått høstfly
Blågrått høstfly (Agrochola litura) er en sommerfugl som tilhører familien nattfly (Noctuidae). Den er vanlig i Sør-Norge.
Utseende
Et middelsstort (vingespenn 31 – 37 mm), kraftig, grått nattfly. Kroppen og forvingen er grå eller gråbrune, ofte med et markert blålig eller fiolett skjær. Forvingen er avrundet, med fire svarte flekker langs forkanten. Et mørkbrunt, diffust tverrbånd går gjennom nyremerket. Nyre- og ringmerkene er lystkantede, men ofte utydelige. Bakvingen er lysgrå, mørkere langs ytterkanten.
Levevis
Arten forekommer på ulike steder der det vokser løvtrær. Den overvintrer som egg, larvene lever først på ulike urter, etter hvert på løvtrær som eik, selje og hagtorn. De voksne sommerfuglene flyr om natten fra slutten av august til begynnelsen av oktober.
Utbredelse
Blågrått høstfly finnes over det meste av Europa, og er ellers kjent fra den asiatiske delen av Tyrkia og fra Libanon. I Norge er den vanlig nord til Lom i Oppland.
Herslebs gate (Oslo)
Herslebs gate (5–47B, 2A–34B) er en gate i Oslo mellom Korsgata og Tøyengata. Gaten ble i 1866 oppkalt etter professor Svend Borchmann Hersleb.
Statskontoret
Statskontoret har flere betydninger:
Den lille havfrue (andre betydninger)
Filmer:
Liste over VM på ski, nordiske grener
Liste over VM på ski, nordiske grener er en oversikt over øvelser avholdt under verdensmesterskap som arrangeres av Det internasjonale skiforbundet (FIS) i langrenn, skihopp og kombinert.
Grete Andrea Kvaal
Grete Andrea Kvaal (født 24. mars 1944 i Tromsø) er en norsk fotograf og kunstner.
Kvaal har over flere år har arbeidet analogt med sort-hvitt fotografi. I de senere år har hun utforsket andre fotografiske teknikker. Hun har holdt flere separatutstillinger, og har i tillegg tatt initiativ til og vært ansvarlig for flere omfattende kunstprosjekter, som ofte har strukket seg over flere år. Samme prosjekt formidles gjerne på flere ulike måter; utstilling, film, forestilling, bok, multimedia.
«Dagbok fra en avskjed»
I 2003 presenterte Kvaal filmen Dagbok fra en avskjed, som er basert på fotografier tatt i de siste månedene av livet til kunstnerens kusine., som døde av kreft. Filmen ble vist på Tromsø Internasjonale Filmfestival (TIFF), der den fikk hederlig omtale fra den internasjonale kritikerjuryen som representerte FIPRESCI. På Kortfilmfestivalen i Grimstad mottok Kvaal AVID-prisen for beste filmklipp.
«ALLE MINE REIN KJENNER JEG/Karen Anna og hennes siida 1986-2020»
Høsten 2020 åpnet Kvaal separatutstillingen «ALLE MINE REIN KJENNER JEG/Karen Anna og hennes siida 1986-2020» på Halti kultursenter i Lyngen kommune i Nord-Troms. På utstillingen viste hun fotografier fra prosjektet «Karen Anna og hennes siida» (1986–1993) og kortfilmen Alle mine rein kjenner jeg (2020). I 2021 ble den samme utstillingen vist på Senter for nordlige folk i Samuelsberg, Manndalen, Adde Zetterquist kunstgalleri i Saltdal kommune i Nordland, Storjord, Guovdageainnu Gilišillju / Kautokeino Bygdetun. I 2022 ble utstillingen vist på ArtiJuli, Kråkeslottet, Senja.
Bilder fra utstillingen ble i 2021 innkjøpt av Alta kommune til Alta Omsorgssenter. I 2022 kjøpte både Sametinget og Preus Museum/Det nasjonale fotomuseet inn bilder fra prosjektet. NRK kjøpte i 2021 inn dokumentarfilmen Alle mine rein kjenner jeg. Den ble vist på NRK TV den 6. februar 2022.
Donacia
Donacia er en slekt med biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae).
Statskontoret (Sverige)
Statskontoret er et svensk statlig forvaltningsorgan som sorterer under Finansdepartementet og har til oppgave å på regjeringens oppdrag bistå med utregninger og oppfølgning av statlig og statlig finansiert virksomhet samt overgripende spørsmål om den offentlige forvaltningens funksjon og utvikling. I arbeidet inngår å analysere virksomheter og myndigheter fra et effektivitetsperspektiv, evaluere effekter av statlige tiltak samt gi underlag for utprøving og utvikling.
Donacia
Utseende
Donacia er mellom 3-10 mm lange. Kroppen er langsmal og ikke så oval som bladbillene ofte er. Bakkroppen smalner bakover. De er metallisk farget i ulike nyanser av messing- og bronsefarge. Hodet er fremover-rettet. Beina er vanligvis lange og kraftige. Mange av artene er like hverandre.
De ligner veldig på artene i slekten Plateumaris, en av de viktigste forskjellene ligger i sømlinjen (midtlinjen) bakerst på kroppen. Hos Plateumaris spriker dekkvingene noe, mens de hos Donacia følger hverandre helt bak. De er også noe lik trebukker (Cerambycidae), som er ganske nærstående. Men, antennene er kortere, høyst halve kroppslengden. De ligner mest på trebukker i slekten Rhagium, som også har korte antenner, men sivbukker er generelt mye mindre.
Statskontoret (Sverige)
Utrednings- og utregningsoppgavene gjennomføres på oppdrag av regjeringen og etter avtale med Regeringskansliet.
Fra og med 2008 har Statskontoret regjeringens oppdrag å svare for løpende oppfølgning av det kommunale utjevningssystemet, blant annet gjennom å ta frem metoder for å følge utjevningen. Statskontoret skal også gjennomføre analyser og gi forslag på justering av den eksisterende modellen.
Donacia
Levevis
Både larvene og de voksne (imago) billene lever av å spise blad på næringsplanten. De voksne er særlig aktive i solskinn.
New Berlin
New Berlin kan være:
Olav den Heldige
Bak prosjektet står De Heldige AS ved Patrik Asplund Stenseth og Philip Bøckmann og et team på til sammen 100 profesjonelle og frivillige aktører. Co-produsenter for spelet er Sarpsborg kommune og Østfold Internasjonale Teater.
Krakk (TV-program)
Krakk er et norsk talkshow og kulturprogram med Elin Østraat som gikk på NRK1 fra 1995 til 2000.
Programserien var av en nokså lavmælt karakter, og trakk ikke til seg de store seermassene.
Hyleas Fountain
Hyleas Fountain (født 14. januar 1981 i Columbus, Georgia) er en amerikansk friidrettsutøver som konkurrerer i mangekamp.
Fountain startet karrieren som høydehopper og deltok i junior-VM 2000 uten å kvalifisere seg til finalen. Hennes første seniormesterskap i sjukamp var VM 2005 i Helsingfors der hun kom på tolvteplass. Ved innendørs-VM 2006 i Moskva kom hun på åttendeplass i femkamp, og i VM 2007 i Osaka måtte hun bryte konkurransen.
Fountains hittil beste resultat kom under OL 2008 i Beijing, der hun ble flyttet opp fra bronse- til sølvplass etter at Ljudmila Blonska, som hadde bedre resultat, ble diskvalifisert for doping.
Rzjev
Rzjev (russisk: Ржев) er en by i Tver oblast i Russland. Den ligger ved elva Volga, rundt 120 km sørvest for Tver.
Historie
Rzjev er først nevnt i Republikken Novgorods lover så tidlig som i 1019, og den ble første gang nevnt i en krønike under året 1216, da byen lå under Mstislav den modige, fyrsten av Toropets. Rzhev var i middelalderen omstridt mellom tre regionale makter: Republikken Novgorod, Fyrstedømmet Smolensk, og Storfyrstedømmet Vladimir-Suzdal.
Etter den mongolske invasjonen havnet Rzjev under en gren av Smolensk-dynastiet, som gjorde byen til sin hovedstad. Senere ble byen delt mellom to av prinsene, og de kalles fremdeles henholdsvis Prins Dmitrijs side og Prins Teodors side. På midten av 1300-tallet, var de under stadige angrep fra Algirdas av Litauen og storfyrsten av Tver, som kjøpte opp alle landsbyene rundt byen. Til slutt forlot prinsene byen og dro til Moskva, og Rzjev ble en kort tid okkupert av Tver, Polen-Litauen, og til slutt av Storfyrstedømmet Moskva.
Under andre verdenskrig ble byen praktisk talt utslettet under de blodige slagene ved Rzjev i 1942. Over en sjettedel av befolkningen ble sendt til tvangsarbeid i Tyskland under nazi-okkupasjonen, og rundt 9000 innbyggere ble skutt, sultet eller torturet i hjel i en konsentrasjonsleir som ble etablert midt inne i byen. Nesten ingen gammel arkitektur overlevde ødeleggelsene under krigen.
Under den kalde krigen var flybasene Rzjev og Bakhmutovo basert ved byen.
Demografi
Befolkningsutvikling: ! År || Folketall || Kilde
Næringsliv
Rzjevs viktigste industri er maskinbygging, spesielt produksjon av bygningskraner. Byen har også en betydelig bygningsindustri.
Transport
Rzjev ligger ved hovedveien og jernbanen mellom Moskva og Riga. Skiptrafikk går over Tver med dens store elvehavn ved Volga. Ved Tver ligger også Migalovo lufthavn, som også betjener Rzjev-området.
Johanne Henriette Valentine Kaas
Johanne Henriette Valentine Kaas (født 12. august 1776, død 28. juli 1843), var en dansk grevinne gift Danneskiold-Samsøe, godseier og grunnlegger av Holmegaard Glasværk.
Hun var datter av admiral Frederik Cristian Kaas (1727–1804) og Edele Sofie Kaas (1746–1800), og ble født inn i en adelig københavnerfamilie, som var preget av oppysningstidens tanker og fornuft og fremskritt. Gjennom sin huslærer Peder Deichmann, mottok hun en allsidig undervisning og kom til å stå ham nær inntil hans død i 1816.
Bårdar Akademiet
Bårdar Akademiet er Norges første, profesjonelle skole med utdannelsetilbud rettet mot dans- og musikkteater, samt det populærmusikalske artistlivet. Skolen ligger i Rosenkrantz’ gate 22.
Johanne Henriette Valentine Kaas
Grevinne
Den 30. november 1795 giftet hun seg med godseier Christian Conrad Sophus Danneskiold-Samsøe (1774-1823). Paret slo seg ned på Gisselfeld, som de gjorde til et gjestfritt hjem hvor blant andre H. C. Andersen og Bertel Thorvaldsen kom.
Bill (sang)
«Bill» er en amerikansk sang som høres i Akt II av Jerome Kerns og Oscar Hammerstein IIs musikal Show Boat fra 1927. Sangen ble skrevet til Kerns og P.G. Wodehouses musikal Oh, Lady! fra 1917 for at Vivianne Segal skulle fremføre den, men ble trukket tilbake, fordi den ble betraktet som for melankolsk for denne musikalen. Da Kern og Hammerstein II arbeidet med den alvorlige og litt tragiske Show Boat bestemte de at sangen ville være perfekt til nattklubbscenen i musikalen. Hammerstein reviderte Wodehouses originaltekst litt (skjønt han alltid gav fullstendig kreditering til Wodehause og ingen til seg selv). Sangen ble gitt til den virkelige nattklubbsangeren Helen Morgan, for at hun skulle synge den i rollen som mulatten Julie.
Johanne Henriette Valentine Kaas
Grevinne
I 1823 døde greven plutselig, og Henriette stod igjen med seks barn. Midt i sorgen over tapet av ektemannen, vendte handlekraften tilbake, og Henriette styrte som enke sine eiendommer med handlekraft og dyktighet. I 1825 fullførte hun ektemannens lidt løse planer om et glassverk ved herregården Holmegaard. Senere anla hun også to teglverk samme sted.
Cahora Bassa-demningen
Cahora Bassa-demningen er det sørlige Afrikas største demning og vannkraftverk, og demmer opp regionens største kunstige innsjø – Cahora Bassa. Kraftverket ligger i provinsen Tete i Mosambik, ved Zambezi-elva. Byggingen av Cahora Bassa-demningen ble satt i gang i 1969, og fyllingen av demningen startet i desember 1974. Installert kapasitet er 2 075 MW, men maksimal produksjon er normalt 1 760 MW. Den blir drevet av Hidroelectrica de Cahora Bassa.
Johanne Henriette Valentine Kaas
Grevinne
Hun døde den 28. juli 1843 på Gisselfeld og ble begravet ved sin mann i slottsparkens gravlund.
Cahora Bassa-demningen
Innsjøen er på 2700 km² med gjennomsnittsdybde 20,9 m, og det demmes opp en vannmengde på 65 km³ (65 milliarder m³). Demningen er 165 meter høy og 303 meter lang.
Ensjø stasjon
Ensjø stasjon er en t-banestasjon på Lambertseterbanen, Østensjøbanen og Furusetbanen beliggende på Ensjø i Oslo, mellom Vålerenga, Tøyen og Helsfyr. Dette er nærmeste stasjon til «Bilbyen på Ensjø». Stasjonsområdet er det eneste strekket som ikke ligger i tunnel mellom Majorstua stasjon og Brynseng stasjon. En oppgradering av stasjonen startet sommeren 2012. Stasjonen ble gjenåpnet helt 4. juni 2013, og trafikken har økt kraftig.
Bill (sang)
Sangen blir sunget kun én gang i musikalen, er høyst emosjonell og sangeren er formodentlig på grensen til å gråte. Den blir sunget i auditionscenen i Akt II. På Trocadero, en lokal nattklubb i Chicago, er Julie La Verne sanger. Hun er den tidligere leading lady på showbåten. Julie, som har blandet blod, har blitt varig overgitt av sin hvite ektemann, Steve Baker, årevis etter at de to ble tvunget til å forlate showbåten på grunn av deres torasete og ulovlige ekteskap.
Ensjø stasjon
Jernbanestasjon?
Grunnet usentral beliggenhet og lav trafikk, ble det i 2007 foreslått fra byrådet i Oslo og Oslo Sporveier å legge ned Tøyen jernbanestasjon, og samle jernbane og T-bane ved en ny kollektivterminal ved Ensjø stasjon. Dette har blitt gjentatt fra Ruters side i deres strategiplaner i alle følgende år.
International Council of Women
International Council of Women (ICW) er en internasjonal organisasjon som arbeider for kvinnesaken. Dens viktigste mål ved etableringen i 1888, var å samle de nasjonale kvinneorganisasjoner, og 49 delegater fra en rekke land deltok i den prompte arrangerte kongress i Washington i mars 1888. Målet fordret også at organisasjonen erklærte seg både politisk og religiøst nøytral. Initiativtagerne var Susan B. Anthony, May Wright Sewell, og Frances Willard. Norske Kvinners Nasjonalråd ble etablert 1904, og raskt tilsluttet ICW. I 2004 var over sytti medlemsland innrullert i ICW, som har sin administrasjon i Paris.
Ensjø stasjon
Jernbanestasjon?
Jernbaneverket skrev i 2012:
Bill (sang)
Motløs har Julie begynt å drikke og raskt blitt en alkoholiker. På anmodning av Jim Green, sjefen for nattklubben, øver Julie på sangen «Bill», som er en kvinnes bekjennelse over en dyp kjærlighet til en mindre enn perfekt mann med navn Bill og det er klart at den følelsen som Julie legger i sangen skyldes det faktum at hun virkelig tenker på sin ektemann når hun synger.
Ensjø stasjon
Jernbanestasjon?
"Ved Ensjø vil man kunne få kort overgang til Ensjø T-banestasjon, området er også under utvikling med nye arbeidsplasser og boliger. Å flytte Tøyen til Ensjø vil være et viktig tiltak for reisende på Gjøvikbanen og for utvikling av Ensjø-området. Et grovt anslag av kostnadene ved å flytte Tøyen st. til Ensjø er vurdert til 30-40 millioner."
Bill (sang)
«Bill» ble én av Helen Morgans signatursanger. På scenen sang hun den i sin varemerkestil sittende på toppen av et piano. Selv om den kun blir sunget én gang i Show Boat og aldri blir gjentatt, har den blitt én av musikalens best kjente.
Ensjø stasjon
Jernbanestasjon?
Da Dagsavisen sommeren 2017 tok opp saken overfor Bane NOR, svarte de på SMS: «Hei! Vi har ikke planer om å flytte Tøyen stasjon/holdeplass til Ensjø, mvh Bane NOR Eiendom». I november vedtok bystyret å be Jernbanedirektoratet vurderer konsekvensene av å flytte Tøyen stasjon til Ensjø.
Bill (sang)
På film sang Helen Morgan den i innledningen til den delvise talefilmversjonen av Show Boat fra 1929 og i den klassiske filmversjonen fra 1936.
Lena Horne ble filmet mens hun sang den i Jerome Kern-biopicen Till the Clouds Roll By, men den scenen ble til slutt klippet bort.
Ava Gardner (som brukte den dubbete stemmen til Annette Warren) «sang» den i nyinnspillingen i Technicolor fra 1951.
Gösta Rybrant har skrevet en svensk tekst. Den svenske tittelen er også «Bill». Karin Juel, sang Per Brun-Lie, piano spilte den inn i Oslo i november 1951. Sangen ble utgitt i Norge på 78-platen His Master's Voice A.L. 3196.
Nynorsk versjon
Ragnvald Skrede har skrevet en nynorsk tekst. Den nynorske titelen er også «Bill».
N.M. Thune
N.M. Thune er en norsk gullsmed- og urmakervirksomhet, etablert i 1857. De fleste utsalgene er lokalisert i Oslo og omegn, men finnes også i Bergen og Trondheim.
Firmaet er oppkalt etter Nilius Martinius Thune (1831–1890), sønn av smedmester Anders Paulsen Thune i Kristiania. N.M. Thune gikk i lære hos gullsmed Lorentsen i Drammen, deretter hos blant andre juvelér Trosdahl i Hamburg. Thune fikk mesterbrevet hos juvelér Christian Hansen i Kristiania i 1854. Etter tre år hos gullsmed Brinck i Kirkegaten 10 i Kristiania overtok Thune denne forretningen i 1857. I 1861 kjøpte han bygården i Øvre Slottsgate 12 ved Egertorget, Thunegården. Virksomheten gikk senere i arv til sønnene N.M. Thune d.y. og Johan Emil Thune og sønnesønnen Nils Thune. Virksomheten ble omdannet til et aksjeselskap, N.M. Thune, i 1964, mens eiendomsvirksomheten ble utskilt i et gårdselskap i 1982.
N.M. Thune driver fremstilling, salg, vedlikehold og reparasjon av smykker, armbåndsur og sølvvarer fra egne kolleksjoner og utenlandske merkenavn. Før 1920 var N.M. Thune leverandør av kongepokaler i en årrekke.
N.M. Thunes arkiv for perioden 1857–1982 finnes ved Oslo byarkiv.
Nattsvermeren
Nattsvermeren (engelsk: The Silence of the Lambs) er en roman skrevet av Thomas Harris. Det er oppfølgeren til Den røde drage og er den andre boken som handler om seriemorderen Hannibal Lecter. Den ble utgitt på originalspråket i 1988, og ble oversatt til norsk i 1990 med tittelen Djevelens øyne. Boka ble filmatisert av Jonathan Demme i 1991 med tittelen Nattsvermeren, og den nye bokutgaven som ble utgitt i 1999 brukte denne tittelen. Historien omhandler en FBI-lærling Clarice Starling som spør om hjelp fra dr. Hannibal Lecter for å fange en annen seriemorder kjent som Buffalo Bill.
Ifølge forfatterorganisasjonen Mystery Writers of America (MWA) er Nattsvermeren tidenes 16. beste kriminalbok.
Handling
Den unge FBI-lærlingen Clarice Starling blir spurt av mentoren sin Jack Crawford om å presentere et spørreskjema til den tidligere rettspsykologen Hannibal Lecter. Lecter ble i sin tid dømt for å spise mordofrene sine, og tjener ni sammenhengende livstidsdommer for drapene i ved fengselet i Maryland. Det Crawford egentlig prøver på er å få Lecters hjelp i jakten på seriemorderen Buffalo Bill, som myrder unge kvinner, flår dem for å sy en kvinnedrakt til seg selv, for deretter å forlate dem i elver i nærheten. I løpet av utforskingen etablerer Clarice et merkelig forhold med Lecter, og morderen tilbyr kryptiske ledetråder om Buffalo Bill mot personlig informasjon om hennes mørke og dystre barndom.
I Tennessee blir Catherine Martin, datteren til senatoren Ruth Martin, kidnappet. Seks timer senere blir blusen hennes funnet ved veien, klippet opp langs ryggen. Crawford antar at de har tre dager før Buffalo Bill kommer til å drepe Catherine. Han sender Clarice for å foreslå en avtale til Hannibal: om han hjelper til i jakten på Buffalo Bill, vil han bli overført vekk fra asylet. Lecter er imidlertid skeptisk til tilbudet. Etter at Clarice drar, tenker Clarice tilbake på en samtale han hadde med Benjamin Raspail. Benjamin var en av Lecters pasienter som han endte opp å drepe. Raspail fortalte Lecter om forholdet hans med Jame Gumb, og hvordan den neste kjæresten hans ble drept fordi Gumb var sjalu. Han forteller også at Gumb fikk en åpenbaring når han så en nattsvermer klekke.
Lecter blir avbrutt når asylets overhode Frederick Chilton kommer inn. Han har overhørt Clarices samtale, og forteller Lecter av avtalen hun tilbydde var falsk. Chilton tilbyr en ny avtale: om Lecter avslører Buffalo Bills identitet vil han bli overført til et nytt asyl, men kun om han får kreditt for å ha funnet det ut. Lecter forteller at han kun vil oppgi navnet direkte til Ruth Martin i Tennessee. Chilton godtar forslaget. I Tennessee forteller Lecter at navnet hans er William «Billy» Rubin, og at han lider av sykdommen «elefantelfenbensbyller» (som i USA er en kjent sykdom for knivesmeder). Navnet er imidlertid falskt: bilirubin er et pigment i magesaft og et fargestoff i avføring, som labforskerne sammenligner med Chiltons hårfarge.
Idet Lecter er i ferd med å bli overført, forsøker Clarice nok en gang å få ny informasjon om Buffalo Bill. Han gir et siste ledetråd («Vi begynner med å begjære ting vi ser hver dag»), og krever så noe for noe; han vil høre Clarices verste minne fra barndommen. Starling forteller at hun bodde hos kusinen sin etter at faren hennes døde på en saue- og hestegård. En natt våknet hun av høylytte lammeskrik, og oppdaget at bonden slaktet vårlammene. Skrekkslagen dro Clarice vekk med en av hestene hun kalte Hannah. De deler et lite øyeblikk med sinnsro før Chilton tar henne vekk. Etter hvert forstår hun ut ifra Lecters ledetråd at Buffalo Bill kjente sitt første offer, Fredrica Bimmel. Clarice drar til Belvedere i Ohio, hvor Bimmel bodde.
I mellomtiden bruker Lecter en binders og en penn som han samlet opp i løpet av årene i asylet, til å låse opp håndjernene. Han myrder to politimenn, og slipper unna ved å ikle seg ansiktet til en av ofrene. Clarice sporer opp en av Bimmels bekjente, og oppdager at det er Buffalo Bill når hun ser en dødningshodesvermer i hjemmet hans. Etter langt om lenge dreper hun ham, og redder Catherine. Hun blir en profilert FBI-agent, og mottar et telegram fra Lecter. «Nå, Clarice, har lammene sluttet å skrike?» er den første setningen. Han skriver videre: «Lammene vil tie foreløpig. Men Clarice, du bedømmer deg selv svært strengt. Du er nødt til å gjøre deg fortjent til den velsignede stillheten om og om igjen. For det er lidelsen som driver deg, synet av lidelsen. Og lidelsen vil aldri to slutt, aldri noen sinne. Jeg har ingen planer om å besøke deg, Clarice. Verden er mer interessant med deg i live. Sørg for å vise meg det samme hensynet.» Boka ender med at Clarice sover fredfullt og dypt i sengen sin; lammene var stille.
Filmatisering
Nattsvermeren ble filmatisert av Jonathan Demme i 1991, med Jodie Foster i rollen som Clarice, og Anthony Hopkins i rollen som Lecter. Det var noen endringer i filmversjonen, blant annet ble Crawfords bihistorie fjernet, samt flere sekvenser med Jame Gumb. Øyeblikkene ble fjernet fra filmen av ulike årsaker. Filmen fikk også god kritikk, hovedsakelig for rolleskildringene til Foster og Hopkins, Ted Tallys tilpassede manus og Demmes regi. Filmen ble nominert til sju priser under den 64. Oscar-utdelingen, og er én av tre filmer som har vunnet «de fem store» Oscar-prisene; beste film, beste filmatisering (Tally), beste mannlige hovedrolle (Hopkins), beste kvinnelige hovedrolle (Foster) og beste regi (Demme).
Lampeland stasjon
Lampeland stasjon er en nedlagt jernbanestasjon på Numedalsbanen ved Lampeland i Flesberg kommune i Buskerud. Lampeland stasjon ligger 119,87 kilometer fra Oslo S og 10,5 kilometer fra Kongsberg stasjon.
Historikk
Ekspedisjonsbygningen ble oppført i 1924, og stasjonen ble offisielt åpnet den 19. november 1927 sammen med resten av banen. Stasjonen fikk ny status som et ubetjent tidligere ekspedisjonssted i 1971, og i 1980 fikk Lampeland status som holdeplass med lastespor.
Passasjertrafikken ble vedtatt nedlagt på Numedalsbanen ved årsskiftet 1988/1989. Ekspedisjonsbygningen er i nyere tid blitt solgt til private eiere.
En tidligere vokterbolig fra Lampeland ble i 1940 tatt i bruk som stasjonsbygning ved Etna stasjon.
Stasjonen hadde vannstender for etterfylling av vann på damplokomotiver. Vanncisternen er ennå synlig som en forhøyning i terrenget vis-à-vis stasjonsbygningen.
Brookfield
Brookfield kan være:
Rover P4
P4 var fabrikknavnet på en rekke bilmodeller av sedan-type fra britiske Rover. Sammen med Rover P5 ble den senere erstattet av den mer moderne Rover P6. Alle P4 var firedørs sedaner med sitteplass for fire. Rover P4 oppnådde et relativt høyt salg i Norge.
At Meydani
At Meydanı er det nåværende tyrkiske navnet på den plassen i Istanbul som var Konstantinopels hippodrom (gresk: Ἱππόδρομος τῆς Κωνσταντινουπόλεως, Hippódromos tēs Kōnstantinoupóleōs). Hippodrom var et romersk circus (fra latin, «sirkel») med sportslige og sosiale aktiviteter i Østromerrikets hovedstad. I dag er det kun en plass kalt Sultanahmet Meydanı («Sultan Ahmet-plassen») i Tyrkias hovedstad med kun noen få fragmenter av den opprinnelige strukturen som har overlevd.
Ordet hippodrom kommer fra gresk hippos (ἵππος), «hest», og dromos (δρόμος), «bane, vei». Av den grunn er stedet i dag også kalt for Atmeydanı, «Hesteplassen» på tyrkisk. Hesteveddeløp og kappkjøring med hestetrukne stridsvogner var en populær fritidssyssel i antikken, og hippodromer var vanlig i de fleste greske byer i den hellenistiske, romerske og bysantinske tiden. Hippodromen I Konstantinopel ble bygd på 200-tallet e.Kr. med Circus Maximus i Roma som forbilde.
Historie
Selv om hippodromen er vanligvis assosiert med Konstantinopels ærefulle dager som keiserlig hovedstad, er den faktisk eldre enn som så. Den første hippodromen ble bygd i 203 e.Kr. under keiser Septimius Severus, mens Byzántion (eller Bysants), som den da het da, fortsatt var en provinsby av moderat betydning. Septimius Severus ombygde byen og utvidet dens forsvarsmurer, og belønnet byen med en hippodrom, en arena for hesteveddeløp og annen populær underholdning.
I 324 besluttet keiser Konstantin den store å flytte regjeringens sete fra Roma og til Byzántion, og som han da døpte om til Nova Roma, «Nye Roma». Dette navnet ble ingen suksess og byen ble isteden kjent som Konstantinopel, «byen til Konstantin». Han utvidet byen i stor grad og bygde en ny forsvarsmur. En av hans fremste foretak var renovasjon av hippodromen. Det er beregnet at Konstantins hippodrom var omtrent 450 meter lang og 130 meter bred. Den kunne romme rundt 40 000-50 000 tilskuere. Den var orientert nordøst-sørvest.
Løpebanen til hippodromen var U-formet, og kathisma, keiserens losje, var lokalisert på østsiden av sporet. Adkomsten til kathisma var direkte fra keiserpalasset gjennom en passasje som kun keiseren eller andre medlemmer av den keiserlige familie hadde lov til å benytte. hesteveddeløpene med stridsvogner startet fra en bygning med hestebokser i den nordøstlige enden (hvor ingenting er synlig i dag). Den hadde tolv bokser, en for hver stridsvogn, og dører som ble åpnet på samme tid av en mekanisk innretning. På toppen av bygningen sto statuer i bronse av fire forgylte hester fram til 1204. De kalles nå ulikt for «de bysantinske hestene», «sankt Markus’ hester» eller «Triumphal Quadriga» og står utenfor ved Markuskirken i Venezia. Bronsehestene ble plyndret under det fjerde korstog. Langs løpebanen var en rekke andre bronsestatuer av berømte hester og vognkjørere, men ingen av disse har overlevd. Hippodromen var fylt opp med statuer av guder, keisere og helter, blant dem en del berømte verker, eksempelvis Herakles av Lysippos; Romulus og Remus (Romas legendariske grunnleggere) med der ulvmor; og den berømte slangesøylen (gresk: Τρικάρηνος Ὄφις, Τrikarenos Οphis, «den trehodete slange») I sin bok De Ceremoniis beskrev keiser Konstantin VII Porphyrogennetos dekorasjonene i hippodromen ved besøk fra arabiske besøkende, og nevnte da draperier i purpur (keiserfargen) og sjeldne veggtepper.
Gjennom det meste av den bysantinske perioden var hippodromen et sentrum for byens sosiale liv. Store summer ble satt inn i veddemål på de innledningsvis fire lagene – blått (Venetii), grønt (Prasinoi), rødt (Rousioi) og hvitt (Leukoi). Hver av disse ble finansiert og støttet av ulike politiske partier (Deme) innenfor det bysantinske senatet. De røde og de hvite ble gradvis svekket og ble til sist oppslukt av de to andre fraksjonene (Venetii og Prasinoi, de blå og de grønne). Rivalisering mellom de to lagenes tilhengere, innviklet i politiske forviklinger, kunne til tider utvikle seg til borgerkrigsliknende tilstander. Den alvorligste av disse stridighetene var Nika-opprøret i 532, da 30 000 mennesker skal ha blitt drept. Det startet med at publikum hvor de to fraksjonene forendt vendte seg mot keiseren og ropte taktfast Nika! Nika! («Vinn! vinn!»). En rasende mobb stormet fengselet, satte fri flere fanger og hooliganere, og herjet deretter palasset og andre bygninger, foruten flere kirker. Til sist beordret keiseren sine soldater å angripe opprørerne som fikk en blodig avslutning. Den andre Hagia Sofia-kirken ble ødelagt under opptøyene og den tredje, som er den nåværende Hagia Sofia ble bygget av keiser Justinian I den store som følge av Nika-opprøret.
Opptil åtte hestestridsvogner, trukket av fire hester og med to vognførere hver, tevlet på hestebanen i hippodromen. Disse løpene var ikke bare sportslige hendelser, men var også tidvis noen sjeldne tilfeller hvor keiseren og folket kom sammen i en felles arena. Stedet var også et sted for mer eller mindre heftige politiske diskusjoner.
Konstantinopel kom seg aldri helt etter herjingene og plyndringene fra det fjerde korstog og selv om Østromerriket (det bysantinske riket) overlevde fram til 1453, hadde hippodromen på den tiden blitt en ruin. Den ble plyndret av venetianere som stjal de fire bronsehestene som nå er et monument i Venezia. Muslimske tyrkere, som erobret byen i 1453, og gjorde den til hovedstad under navnet Istanbul for Det osmanske rike, var ikke interessert i hesteløp og hippodromen ble gradvis glemt, men stedet ble aldri bygd på nytt. Isteden ble hippodromen tidvis benyttet for anledninger som overdådige og omfattende omskjæringsseremonier for sønnene til sultan Ahmed III. I osmanske minatyrmalerier er hippodromen vist med seter og monumenter fortsatt intakte.
Mellom 1609 og 1616 tjente hippodromen som steinbrudd under bygginga av Den blå moské. Seinere ble området under navnet At Meydanı («hesteplassen») tatt i bruk til sporten cirit, en forløper for polo, som ble spilt av pasjene ved Topkapi-palasset. I 1890 la den franske arkitekten Bouvier fram planene for omdanning av hippodromen til park, noe som ikke skjedde.
Selv om strukturen ikke eksisterer lenger, følger dagens Sultanahmet-plassen i stor grad grunnplanet og dimensjonene til den nå tapte hippodromen. Deler av hippodromen har blitt utgravd og undersøkt, men den den sørligste delen er synlig.
Monumentene
Den nye romerske hovedstaden Konstantinopel ble utsmykket med kunstskatter som ble brakt til byen fra andre deler av riket.
Den egyptiske obelisken
Obelisken, hugd i rosa granitt, er fra oldtidens Egypt og ble opprinnelig reist ved tempelet i Karnak ved Luxor under farao Thutmose III omkring 1490 f.Kr. I 390 e.Kr. ble obelisken på ordre fra keiser Teodosius fraktet til Konstantinopel. Før transporten ble obelisken delt i tre deler. Bare den øverste delen er bevart, og er reist på fire bronsekuber som hviler på en marmorsokkel. Sokkelen er dekorert med relieffer som viser keiseren og hans familie i losjen på hippodromen. Den omtales også som Theodosius’ obelisk. En tvilling av denne obelisken, Lateranobelisken, står i Roma.
Slangesøylen
Sentralt på plassen står Slangesøylen (Yılanlı Sütun) med sine tre sammensnodde slangekropper. Opprinnelige var det tre slangehoder som støttet opp en bolle av gull, men disse gikk tapt i 1700. Søylen ble i sin tid gitt til Apollontempelet i Delfi som offergave etter at grekerne hadde vunnet et slag under perserkrigene i 479 f.Kr. Det meste av monumentet ble ødelagt under korsfarernes plyndring, og det eneste som er bevart i dag er sokkelen. Deler av slangehodene ble gjenfunnet og er stilt ut i Istanbuls arkeologiske museum.
Konstantinsøylen
I det sørvestre hjørnet av plassen står den 32 meter høye Konstantinsøylen eller «den murte obelisk». Slik den framstår i dag, utgjør den kjernen i den bronsekledde søylen som keiser Konstantin VII lot oppføre på 900-tallet. Bronsebekledningen forsvant også under korsfarernes herjinger i 1204. Steinkjernen er eldre, og stammer muligens fra Konstantin den stores tid.
Statuer av Porfyrios
Sju statuer ble reist på hippodromens spina til ære for Porfyrios (Porphyrius), en legendarisk romersk vognkjører fra tidlig på 400-tallet e.Kr. Vognkjørere var berømtheter og Porfyrios tevlet for de to partiene grønne og blå. Ingen av disse statuene har overlevd, men fundamentet til to av dem har blitt gjenfunnet og er stilt ut i Istanbuls arkeologiske museum.
Samtidige beskrivelser
At Meydanı, offisielt Sultan Ahmet-plassen, er pietetsfullt administrert av den tyrkiske regjering. Løpebanen til den gamle hippodromen har blitt indikert ved brostein, skjønt den faktiske banen er rundt 2 meter under den nåværende overflaten. De bevarte monumentene fra spina, den midterste hindringen som skilte løpebanene, er to obelisker og Slangesøylen står nå i fordypninger i en parklignende hage.
Den tyske fontenen («Keiser Wilhelm-fontenen») er en fontene formet som en åttekantet kuppel i ny-bysantinsk stil. Den ble gitt som gave i 1900 av den tyske keiser Vilhelm II etter hans besøk til Det ottomanske riket i 1898. Den er lokalisert i hippodromens nordlige inngang, rett foran Den blå moské.
Hippodromen er aldri blitt systematisk undersøkt av arkeologer. Noe av fundamentene for den doserte svingen ble mer synlig etter at en del hus ble revet i 1980-åra. I 1993 kom en del seterekker fra tribunen og flere søyler for dagen under bygging av nye toaletter for Den blå moské. Heller ikke da ble det satt i gang utgravninger, men gjenstandene ble tatt vare på av byens museer.
Charles Newton, den engelske arkeologen som utgravde Halikarnassos og Knidos, utgravde i 1855 området og avdekket den eneste gjenværende slangehodet til Slangesøylen. Hippodromen ble videre undersøkt av arkeologen Rüstem Duyuran, direktør for Istanbuls arkeologiske museum, i 1950 og 1951. En andel av understrukturen til Sphendone (den buete enden) ble mer synlig på 1980-tallet ved at hus i området ble fjernet. I 1993 ble et område foran Den blå moské fjernet for å bygge en offentlig bygning, noe som avdekket flere seterader og en del søyler fra hippodromen. Det ble ikke gjort videre undersøkelser, men setene og søylene ble fjernet og er nå utstilt i Istanbuls arkeologiske museum. Det er antatt at det finnes flere levninger av hippodromen under parklandskapet.
Svalbardkommissæren
Svalbardkommissæren var en dommer som skulle undersøke krav på eiendomsrett på Svalbard etter Svalbardtraktatens artikkel 6. Den danske juristen Kristian Sindballe ble utnevnt til kommissær og var i virksomhet fra 1925 til 1927.
Historie
Svalbardtraktaten, som ble inngått mellom flere land 9. februar 1920 og regulerte Norges suverenitets- og myndighetsutøvelse på Svalbard, bestemte i artikkel 6 at alle krav på eiendomsrett til landområder på Svalbard som var gjort gjeldende for en regjering før undertegnelsen av traktaten, skulle innmeldes til en kommissær. Denne kommissæren skulle undersøke gyldigheten av kravene og godkjenne eller forkaste dem. Hvis det var tvist om et landområde, skulle tvisten løses av en voldgiftsdomstol med ett medlem utpekt av hvert av landene som tvisten angikk. Kommissæren skulle være formann i domstolen og ha den avgjørende stemmen i avgjørelsen av saken. Videre var det bestemt at kommissæren skulle være en dansk jurist som skulle utpekes av Danmarks regjering.
Den danske regjeringen utnevnte professor Kristian Sindballe til Svalbardkommissær 13. juli 1925. Han fikk lederen av «Svalbardkontoret» (De norske statsunderstøttede Spitsbergenekspeditioner) Adolf Hoel som norsk bistand, og hadde dessuten dansken Gustav Rasmussen som medarbeider. Arnold Ræstad («Svalbardadvokaten») forhandlet med Svalbardkommissæren på den norske statens vegne.
Traktaten trådte i kraft 14. august 1925. Ifølge traktaten måtte da eventuelle krav på eiendomsrett innleveres til Svalbardkommissæren innen tre måneder. Ved fristens utløp var det kommet inn 74 krav, hvorav 20 var norske. I tillegg var det levert inn 24 krav på rett til å ha fangsthytter.
Arbeidet med å kartlegge de godkjente kravene og utarbeide forslag til løsning av tvistene ble utført av Adolf Hoel. Svalbardkommissæren begynte deretter forhandlinger med de partene som hadde tvister. På denne måten lyktes han med å bilegge tvistene. Kommissæren avla rapport 10. september 1927 under tittelen Report of the Svalbard Commissioner concerning The Claims to Land In Svalbard («Svalbardkommissærens rapport angående krav om land på Svalbard»). Her ble de tildelte grunnstykkene beskrevet og kartlagt.
Blant sakene Svalbardkommissæren meglet i var blant annet en tvist mellom det tyske selskapet Norddeutscher Lloyd og det britiske selskapet Northern Exploration Co. om et område ved Krossfjorden. Saken ble løst ved en overenskomst av 12. mai 1926.
Stedsnavn på Svalbard som er oppkalt etter Svalbardkommissæren er Kommissærbreen og Sindballefjellet.
Helene Uri
Helene Uri (født 11. desember 1964 i Stockholm) er en norsk forfatter, språkforsker og professor. Hun ble dr.art. i anvendt lingvistikk ved Universitetet i Oslo i 1996, har tidligere vært førsteamanuensis i norsk ved Universitetet i Oslo, og er nå professor II i kreativ skriving ved Norsk barnebokinstitutt.
Hun har utgitt både faglitteratur, barne- og ungdomsbøker og romaner. Uri er medlem i juryen for Anders Jahres kulturpris, leder av Kari Skjønsbergs fond, og har hatt en rekke ulike verv, som visepreses i Det Norske Akademi for Språk og Litteratur, medlem av juryen for Nordisk råds litteraturpris, styremedlem i Språkrådet, nestleder i Den norske Forfatterforening og styremedlem i Det Norske Akademis ordbok. Fra 2018 er Uri Aftenpostens språkspaltist.
Liv og virke
Uri ble cand.philol. i nordisk lingvistikk ved Universitetet i Oslo i 1988 og ble deretter ansatt som konsulent i Norsk språkråd. I 1993 ble hun stipendiat i anvendt lingvistikk ved Universitetet i Oslo og hun tok doktorgraden i 1996 med en avhandling innen psykolingvistikk (afasiologi). Uri var førsteamanuensis i norsk ved Institutt for lingvistiske fag ved Universitetet i Oslo fra 1998 til 2005, og hennes faglige arbeid i denne tiden fokuserte særlig på innvandreres tilegnelse av norsk språk. I 2005 sa hun opp stillingen ved universitetet for å bli forfatter på heltid. I 2012 ble hun professor II i kreativ skriving ved det nåværende Institutt for kreativitet og innovasjon ved Høyskolen Kristiania, og i 2017 ble hun professor II i samme fagområde ved Norsk barnebokinstitutt.