cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Cylindrachaetidae
Systematisk inndeling
Cylindrachaetidae ble tidligere regnet til familien jordsirisser (Gryllotalpidae), men nyere studier har vist at de hører hjemme blant gresshoppene (Caelifera).
Tellevik kystfort
Tellevik kystfort (tysk betegnelse HKB 36./977 Tellevik) er et tysk kystfort fra andre verdenskrig, bygget på Klauvaneset i Åsane utenfor Bergen. Utbyggingen ble startet i 1940, og fortsatte frem til krigens slutt. Mye av arbeidet ble utført av russiske krigsfanger fra fangeleirene på Saurås og Liarinden. Tellevik kystfort var en del av Festung Bergen som igjen var en del av Festung Norwegen.
Historie
Tellevik fort på Klauvaneset, under navnet Klones fort, ble prosjektert første gang i 1898–1899. På denne tiden var Bergens nye befestninger nesten ferdigstilt. (Sentrumsbatterier: Kvarven, Sandviken fort og Hellen) Marinen hadde bestemt seg for å bygge et kontrollerbart minefelt/med bestykningsbatteri i Hagelsundet. Etter forespørsel fra generalmajor Hans Peter L'orange i hærens generalstab ble det fra Forsvarsdepartementet (FD) nedsatt en egen kommisjon (Kloneskommisjonen). L'orange påpekte behovet for å forsterke den nordre innseilingen til Bergen, samt at Bergensbanen (togforbindelse mellom Bergen–Oslo) kunne beskytes av en fiendtlig (svensk) flåte, direkte fra fjordene her. (Hellen fort, det nordligste av sentrumbatteriene (1898–1899), hadde en maksimal rekkevidde til Sørfjorden/Osterfjorden)
I 1899 startet arbeidet. Kloneskommisjonen (Klonesset=dagens Klauvaneset) bestod av distriktsingeniør Meltzer (Bergens befæstninger) som stod for det ingeniør-tekniske arbeidet som oppmåling og nedtegning av kartdata. Kaptein Helgesen (kommandanten på Bergens befæstninger) og Kaptein Christian Holdtfodt fra generalstaben (senere forsvarsminister), utgjorde den fagmilitære sammensetningen med vekt på artilleri tekniske beregninger og plassering av kanonstillingene. Kommisjonen utarbeidet originale kotekarter og kostnadsoverslag for utbyggingen med materiell.
Klones fort skulle bestå av tre batterier. Et haubitsbatteri med 2 x 24 cm artilleri (standhøyde 192 og 205 moh) på Tellevikafjellet. Et 3 x 15 cm batteri noe lavere i terrenget (standhøyde 96, 132 og 178 moh) og et bestykningsbatteri (2 x 5,7 cm) på selve Klauvaneset. Herunder også en prosjektør (lyskaster) ytterst på neset. To magasinbygg og vaktbygg var også med. Kommisjonen fremla arbeidet sitt (Klones fort) for FD i oktober 1899. Fortet var svært likt anlagt som Kvarven med tre batterihøyder og lyskaster. Dette skulle bli det første store utbyggingsprosjektet for det nyopprettede Kystartilleriet. Utbyggingen ble deretter godkjent i alle våpengrenene; Marinen, Hæren og Kystartilleriet. Kostnadene beløp seg til millionbeløp. Kostnadene skulle få en avgjørende betydning. Georg Stang satt i Befestningskommisjonen av 1899 hvor han gjorde seg bemerket ved å gå sterkt inn for å bygge ut forsvarslinjen langs Glomma (Glommalinjen); Fra Fredriksten festning i Halden til Kongsvinger og Elverum. Da han ble forsvarsminister i 1900 fikk han anledning til å følge opp dette ønsket, og han blir regnet som «grensefestningenes far».
Stang prioriterte Østlandet, dette fikk avgjørende betydning for at Klones fort ikke ble realisert i 1899. Som et kompromiss ble det igangsatt prosjektering og senere bygging av Håøy fort i Meland og Skarvøy fort i Herdla. Disse stod ferdig få år senere.
Andre verdenskrig
Nye forslag ble realisert – hele fem ganger over en periode på 34 år, sist i 1916. Først i 1941 ble det bygget et artillerifort her under artillerigeneral Hermann Tittel. Noe av det første som ble foretatt i Bergen 9. april 1940 var å tømme Vollmester-safen på Bergenhus for norske tegninger/planer. Dermed hadde okkupantene full oversikt. I mai 1941 ble batteriet operativt under betegnelsen HKB 989 Tellevik. Fransk hovedartilleri ble benyttet frem til freden (4 x 10,5 cm ). Taktisk ble det gjennom hele krigen liggende under Marinens stab på Kvarven (MAA 504 Bergen). Utbygging av batteriområdet, minefelt, lasarett, osv., foregikk helt til 7. mai 1945. Senere inngikk batteriet også i Festung Bergens taktiske oppstilling. Administrativt lå batteriet under hærens kystartilleri.
I 1943 fikk Tellevik benevnelsen 36/977 etter omorganisering og opprettelse av regimentet 977. Kommandant på HKB 36/977 Tellevik var fra starten Offizier der Artillerie, Hauptmann Schmalhaus. I 1942 ble det påbegynt et stort veiprosjekt mellom batteriet og Salhus (Tellevikvegen). Til dette formål ble det hentet inn flere hundre norske arbeidere, også fra Bergen sentrum. Fra Nordhordland kom arbeidere med båter. Fra sentrum ble det sendt gule busser og lastebiler med tvangsutskrevne. Arbeidet var hardt. Til og med bankfunksjonærer ble sendt i åpne lastebiler. Arbeidslagene jobbet fra to sider og møttes på «midten» i 1943. Det skulle gå ytterligere et år før veien var kjørbar.
I 1943 ble batteriet utvidet til også å omfatte et Zug (tropp) på Flatøy (2 x 10,5 cm artilleri).
Bygging av batteriområdet ble i hovedsak utført av tyske hærsoldater fra fortet, norske sivile, tyske pionersoldater (minelegging/pansersperrer) og ingeniører fra Todt (Regelbau-konstruksjoner og veier). En stort andel russiske krigsfanger deltok fra høsten 1942. Disse var forlagt i to leire (underlagt Kriegsgefangene-Arbeits-Battalion 188/Stalag 303 Lillehammer) ved Saurås og Lid på Flaktveit noen kilometer unna. Disse fangeleirene var oppsatt med 595 fanger våren 1944. Norske arbeidere var vitne til flere arbeidsulykker under byggingen, man regner med at det gikk russiske liv tapt her. En rømt russisk fange ble også observert i Tellevikområdet, hvis skjebne forblir ukjent. Forholdene fangene levde under ved fangeleiren på Lid/Flaktveit er regnet blant historikere å være de mest grusomme i Hordaland. Her ble ved en anledning i 1943 gjennomført en fellesavstraffelse etter at noen fanger hadde rømt. Til sammen ble 10 fanger avkledd og kommandert ut i skogen sør for leiren. Her måtte de grave sine egne graver. Alle ble skutt i massegraven. Den tyske leirkommandanten ble etter krigen overgitt russiske styrker og sendt til Russland. Også offiserer ved det lokale byggekontoret til Todt led samme skjebne (avrettet etter summarisk rettergang i Sovjetunionen). Restene etter 29 døde ble funnet i ulike graver i 1945.
Åsanefolket reiste en minnestein til minne om overgrepene (ved fangeleiren på Saurås/Åsane gamle kirkegård) samme år. Den 7. mai forlot hele den tyske besetningen fortet i henhold til fredsavtalen. 8. mai ankom de norske styrkene fortet fra Bjørn West-basen med båt under ledelse av kaptein Eikanger fra Salhus. Det er blitt hevdet fra muntlige kilder at sårede tyske soldater fra kampene med Bjørn West-styrken befant seg i bunker-lasarettet her på dette tidspunktet. Eikanger organiserte raskt en styrke av norske sivile til vakt og sikring på batteriet. Senere ankom major Kvammen fra Kystartilleriet-Vestlandet. En rekke hendelser fant sted i neste nærmeste ukene. Nysgjerrigheten blant sivile var stor, og ved en anledning greide tre lokale gutter å komme seg gjennom sperringene. Her fant de en Renault FT-17 panservogn med nøklene stående i tenningen. Det endte med at de kjørte den på fjorden.
Etter krigen
Det norske forsvaret demonterte raskt de franske kanonene på Tellevik i 1945. Disse var regnet som topp moderne artilleri slik hæren ønsket seg, produsert før krigen av Schneiderkonsernet for det franske feltartilleriet. Modellen var årgang 1936, opprinnelig utviklet med en egen felt/trekkvogn i Frankrike. I 1948 ble det opprettet en heimevernstyrke i Åsane med tilhold på Tellevik kystfort under ledelse av kaptein Nepstad. Avdelingen ble oppsatt med eget artilleri på fortet (7,5 cm). Årlige øvelser ble gjennomført her, hvor hundrevis av soldater fra Åsane ble trent til strid. Det ble bygget fire «NATO-bunkere» på fortet i 1993 til denne styrken, i forbindelse med det nye «objektet» Nordhordlandsbrua. Avdelingen hadde sin siste øvelse her i 1998.
Nedleggelse og museum
I 1995 ble det startet et forprosjekt (Prosjekt Tellevik) som i 1996 mottok 62,000 kroner i støtte fra et krigsfond underlagt Statsministerens kontor i Oslo. Det ble laget en stor utstilling for midlene, blant annet utstilt i Trikkehallen / Bergens Tekniske Museum. Dette var starten på det som skulle bli et reelt museum få år senere. I 1997 startet restaureringsarbeidet på Klauvaneset.
Tellevik Kystfort Museum omfattet i 2016 et område på 30,000 m² som Foreningen Tellevik kystfort leier av grunneier Bergen kommune. Det fremstår i dag som et av landets største restaureringsprosjekter gjennomført på et kystfort (ca 300 bygget i Norge). Området har 14 bunkere, brakke, magasinbygg, servicesenter, med mer. Foreningen har mottatt flere priser for sitt vernearbeid. I Bergen byråds budsjett for 2017 mistet foreningen 80 % av bevilgningene og var svært nær nedleggelse. Budsjett-kuttet har blitt møtt med kritikk. Under Sparebanken Vests «Hjertebank»-konsert i Åsane i mars 2018 mottok foreningen 200,000 kroner i støtte.
Museet blir også brukt i undervisningssammenheng i samarbeid med FN-sambandet i Bergen for å opplyse om miner og mineproblematikk.
Ole Lund
Ole Lund (født 8. juli 1934 i Hammerfest) er en norsk høyesterettsadvokat.
Verv
Ole Lund har hatt disse vervene, samt mange andre i norsk næringsliv:
Inundasjon
Inundasjon er en betegnelse for det å sette et område bevisst under vann.
Generelt
Inundering er en teknikk som benyttes så vel for taktiske, militære formål, som for å unngå at et mye større område for eksempel rammes av oversvømmelse.
Airbus H135
Opphav
Arbeidet med å utvikle helikopteret ble startet av det tyske selskapet Messerschmitt-Bolków-Blohm (MBB) under betegnelsen Bo 108 av MBB, på 1970-tallet. Den ble utviklet i samarbeid med Aerospatiale,og var i utgangspunktet ment for å demonstrere ny teknologi, som skulle kombinerer egenskapene til MBB Bo 105 med nye teknologi og et aerodynamisk strømlinjeformet design. Denne teknologien var blant annet rt de første heldigitale motorkontrollene (FADEC) på et helikopter, en hovedrotor uten kulelagre, og en ny girkasse. Den første prototypen hadde sin første flyvning 17. oktober 1988 og var drevet av to Allison 250-C20R/1-motorer. En annen BO 108 fulgte 5. juni 1991, denne gangen med to Turbomeca TM319-1B Arrius-motorer. I motsetning til senere produserte individer, fløy begge demonstrasjonshelikoptrene med konvensjonelle halerotorer.
På slutten av 1990-tallet, ble utformingen revidert med innføring av det nye Fenestron-halerotorsystemet, en avansert stiv hovedrotor, komposittmaterialer, og resonansisoleringssystemer. Det ble besluttet å følge en fullt sertifiseringsprogram, noe som resulterer i produksjonen av to pre-produksjonsprototyper. Disse ble kalt EC135 for å stemme med den nyopprettede selskapet Eurocopter. Det ble deretter bestemt at EC135 skulle utvikles med to konkurrerende motorer, Turbomeca Arrius 2B og Pratt & Whitney Canada PW206B. Begge motorene viste seg å fungere godt og er begge tilgjengelig på EC135.
Inundasjon
Nederland
Inundering har i flere århundrer blitt brukt som forsvarsvåpen i Nederland. Den hollandske vannlinjen og den nye hollandske vannlinjen er de mest kjente eksemplene, men det var også en del av Amsterdams forsvarsverker. Grebbelinjen var forberedt for bruk av inundasjon, men pumpestasjonen var ikke bygget da tyskerne invaderte Nederland i 1940.
Airbus H135
Opphav
EC135 hadde sin første offentlige opptreden i januar 1995 på Heli-Expo i Las Vegas. Modellen fikk europeisk JAA-sertifisering 16. juni 1996 og FAA-godkjenning 31. juli.
Tekniske data
Ytelse
Inundasjon
Nederland
Tyskerne benyttet selv inundering for å forhindre de alliertes oppmarsj i Nederland, en del av den rotterdamske bydelen IJsselmonde ble av dem satt under vann. Dette fikk beboerne av husene langs diket Hordijk til å anlegge et ekstra dike parallelt med det eksisterende, slik at underetasjen i husene deres ikke ble satt under vann. Denne oversvømmelsen brakte også et positivt aspekt, i det grunne vannet fantes en stor fiskestamme til (fortrinnsvis gjedde) som ga befolkningen rundt ekstra mat.
Under den kalde krigen ble et viktig knutepunkt for IJssellinjen bygget like ved landsbyen Olst. Denne omfattet også sluser i elvedikene og bunkere som ved hjelp av inundasjon skulle bidra til å stoppe en eventuell russisk invasjon. Disse verkene ble oppført i aller største hemmelighet, og deres funksjon ble først kjent på slutten av 1990-årene. Etter dette er alle disse byggverkene blitt innrettet slik at de kunne åpnes for publikum.
Belgia
I Belgia ble inundasjon brukt med suksess under den første verdenskrig. Slik ble den tyske oppmarsjen stanset ved Nieuwpoort (se: Karel Cogghe).
Maudheimmedaljen
Maudheimmedaljen ble stiftet av Kong Haakon VII 14. november 1951 til minne om Den norsk-britisk-svenske vitenskapelige ekspedisjon til Antarktis 1949-1952.
Medaljen er den samme som Kongens fortjenstmedalje i sølv, men den har en sølvspenne over båndet som er merket «MAUDHEIM 1949–1952».
Bare 18 personer ble tildelt Maudheimmedaljen. Ekspedisjonens leder John Giæver var blant nordmennene som ble tildelt Maudheimmedaljen. Blant svenske mottagere var glasiologen Valter Schytt, meteorologen Gösta Hjalmar Liljequist og filmfotografen Stig Hallgren.
Mottagere
Disse ble tildelt Maudheimmedaljen:
Frederik Ehmke
Frederik Ehmke (født 21. juni 1978 i Malsch i Tyskland) er trommeslager i det tyske metallbandet Blind Guardian. Han er det nyeste medlemmet, da han i 2005 tok over for Thomen Stauch. Ehmke er også medlem av det tyske folkmetallbandet Schattentantz, hvor han blant annet spiller sekkepipe.
Sivilforsvaret
Sivilforsvaret er statens sivile forsterkningsressurs og har som sitt viktigste oppdrag å beskytte sivilbefolkningen.
Sivilforsvaret er en uniformert, statlig beredskapsetat, organisert i 20 distrikter og et kompetansesenter med en styrke på 8 000 tjenestepliktige menn og kvinner samt en krigsreserve. Sivilforsvaret ledes av Sjef Sivilforsvaret og er underlagt Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap.
I fredstid
Sivilforsvaret er en viktig aktør i arbeidet med å gjøre samfunnet sikkert, både i det daglige og når det skjer uønskede hendelser. De er trent og har utstyr slik de kan støtte politi, brannvesen, medisinsk personell og samfunnet forøvrig ved større ulykker og naturkatastrofer.
Ved krig
Sivilforsvaret ivaretar befolkningens behov for beskyttelse i tilfelle ved krig. Det kan være evakuering, bidrag til medisinsk hjelp eller støtte ved radioaktiv eller kjemisk forurensning. Mannskaper i Sivilforsvaret er beskyttet etter Genève-konvensjonen. Det betyr at de ikke skal angripes av de stridende parter.
Materiellbistand
Sivilforsvarets personellmessige og materiellmessige ressurser kan ved behov og etter konkrete vurderinger i hvert enkelt tilfelle, også benyttes i et bredt spekter av annet internasjonalt samarbeid. Anmodning om slik støtte kan komme bilateralt, eller gjennom NATO, EU eller FN. Eksempler på materiellbistand er sandsekker, pumper og brannutstyr, som Sivilforsvaret har levert til Tyskland, Georgia og Makedonia.
Tjeneste
Sivilforsvaret er basert på tjenesteplikt. Kvinner og menn mellom 18 og 55 år som oppholder seg i Norge kan pålegges tjenesteplikt i Sivilforsvaret.
I fredstid utskriver Forsvarets personell- og vernepliktssenter årlig rundt 1000 personer til tjeneste i Sivilforsvaret. Disse velges blant menn som er fritatt for militær verneplikt eller de som kun har tjent 12 av de totalt 19 mnd menn har verneplikt og blant kvinner mellom 18 og 55 år (normalt med barn over 16år) Også personer som er ferdige med sin militære verneplikt kan utskrives. Fra og med 1. januar 2015 har også kvinner allmenn verneplikt, og vernepliktsverket vil nå også skrive ut kvinner til tjenesteplikt i Sivilforsvaret. Tidligere kunne personer mellom 16 og 18 år velge å delta frivillig i Sivilforsvaret, etter en endring av sivilbeskyttelsesloven i 2010, er aldergrensen nå 18 - 55 år uten noen unntak.
Organisering
Sivilforsvaret er underlagt DSB og ledes av Sjef Sivilforsvaret. Etaten har ansvaret for sivile beskyttelsestiltak, slik det følger av lov om kommunal beredskapsplikt, sivile beskyttelsestiltak og Sivilforsvaret.
Sivilforsvaret har rundt 250 fast ansatte, hovedsakelig fordelt på 20 sivilforsvarsdistrikt, under ledelse av en distriktssjef. Sivilforsvarets mannskaper er inndelt i ulike avdelinger som er underlagt kommandoen til distriktssjefen i det distriktet avdelingen tilhører.
På tross av at Sivilforsvaret er en statlig organisasjon, har kommunene også en viktig rolle, blant annet ved å stille rom og fasiliteter tilgjengelig for Sivilforsvaret, samt å sikre vedlikehold av avdelings materiell og lokaler. I praksis blir dette ofte begrenset til å stille lokaler tilgjengelig, og dekke de faktiske kostnadene for vedlikehold.
Distrikter
Sivilforsvaret er delt inn i 20 distrikter. Alle tjenestepliktige blir fordelt på disse distriktene basert på hvor de bor. Hvert distrikt har sitt distriktskontor, med til sammen 250 fast ansatte. Herfra ledes ressursene i distriktet operativt og administrativt. Mannskapene plasseres i operative avdelinger, de fleste av dem med 24 tjenestepliktige.
Sivilforsvaret Kompetansesenteret (SFK) er lokalisert i det som tidligere het Starum leir. Opplæring av alt personell til alle nivåer i Sivilforsvaret foregår ved Sivilforsvarets kompetansesenter på Starum.
Avdelinger
Sivilforsvaret har i fredstid en styrke på 8000 tjenestepliktige menn og kvinner fordelt på lokale avdelinger innen hvert distrikt:
I tillegg er Sivilforsvaret planlagt med en krigsreserve bestående av ytterligere 8000 tjenestepliktige som vil bli gitt opplæring og utrustning ved krigsberedskap.
Leder Sivilforsvar
Betegnelsen Leder Sivilforsvar er en rolle og ikke en grad. Når Sivilforsvaret er i innsats, utpekes normalt en leder for innsatsen, som oftest høyeste befal. Leder for Sivilforsvarets innsats har betydelig myndighet etter sivilbeskyttelsesloven, og kan pålegge enhver å delta i innsats ved akutt fare for skade på liv, helse, miljø eller materielle verdier, samt å stille eiendom, bygninger og materiell til disposisjon, uten hinder av ekspropriasjon og med rekke unntak i forvaltningsloven
Hvis hverken politi eller brannmyndighet er til stede, har Sivilforsvaret ordensmyndighet og myndighet til å lede redningsinnsats.
Nasjonale innsatser av tjenestepliktige
I fredstid kan Sivilforsvaret benyttes i akutte situasjoner med uønskede hendelser. Politi, brannvesen og kommunene er de vanligste bistandsanmodere, men også andre aktører ber om bistand.
Noen få store enkeltinnsatser krever veldig mange ressurser. DSB begynte i 2011 å registrere antall innsatstimer for å gi et litt annet bilde av hvor aktive Sivilforsvaret hadde blitt benyttet i løpet av året. De siste årene har dette variert mellom 15 til 50 årsverk med pålagt plikttjeneste.
Sivilforsvaret inngår i landets atomberedskap og ufører rutinemessige rundt 1000 målinger årlig av bakgrunnsstråling på flere hundre målepunkter over hele landet som rapporteres til Statens strålevern for å danne et grunnlag for bakgrunnsstrålingen over tid.
Formålet
Historisk sett er Sivilforsvarets utgangspunkt Det Frivillige Luftvern (senere: Det Sivile Luftvern) som ble opprettet i 1936. Å forhindre og rå bot på skader som skyldtes krigshandlinger var Sivilforsvarets primære oppgave. Dette fremgår også av den gjeldende lov om sivilforsvar fra 1953. I praksis er ikke dette lenger hovedbegrunnelsen for at vi har et sivilforsvar. Utviklingen i det moderne trusselbildet gjort at Sivilforsvaret i dag i mye større grad fokuserer på bistand ved ulykker og katastrofer i fredstid. Dette følger også av endringer i det internasjonale trusselbildet med terrorhandlinger og internasjonale katastrofer, hvor også norske statsborgere blir berørt. Som en konsekvens av dette er oppsetninger og materiell modernisert for å kunne møte nye og fremtidige utfordringer.
Fjernhjelp
Se også: Fjernhjelp
Bakgrunn
Under andre verdenskrig ble mange lokalsamfunn rammet av bombeangrep. Da trengte de rammede innbyggerne hjelp utenfra. Under gjenoppbyggingen av landet etter krigen tok man med seg erfaringene til sivilbefolkningen under krigen, og etablerte en beredskap mot luftangrep der det var lagt til rette for at hjelpemannskap utenfra raskt kunne være på plass for å hjelpe sivile ofre. Dette kalte man fjernhjelp. Beredskapen ble organisert ved opprettelsen av 14 fjernhjelpkolonner. Dette var motoriserte avdelinger på om lag 200 mann og en egen «fjernhjelpleir», det vil si en sivil forlegning der mannskapet kunne innkvarteres både under øvelser og ved utrykninger.
Fremtidens sivilforsvar
Justis- og beredskapsdepartementet besluttet i 2016 at Direktoratet for samfunnssikkerhet og beredskap (DSB) skulle gjennomføre en konseptutredning av Sivilforsvaret som ga anbefalinger om hvilket sivilforsvar og sivile beskyttelsestiltak Norge skal ha i fremtiden. Konseptutredningen ble gjennomført som et eget prosjekt i DSB. Og rapporten ble overrakt daværende justis- og beredskapsminister Anders Anundsen 14. juli 2016.
9. desember 2016 la departementet utredning til åpen høring, med høringsfrist 9. juni 2017. JD åpnet for innspill på eventuelle andre mulige endringer av Sivilforsvaret enn de var presisert av DSB i utredningen. Departementet hadde ved utløpet av høringsfristen mottatt totalt 135 høringsuttalelser, hvorav 19 var fra privatpersoner.
Rapport om fremtidens sivilforsvar
10. juli 2017 ba Justis- og beredskapsdepartementet i et presiseringsbrev om at «DSB innen 1. desember 2017 sammenstiller høringsuttalelser i forbindelse med «Konseptutredning Sivilforsvaret» og oversender en tilrådning til JD."
Departementet mottok rapporten 1. desember 2017.
DSBs anbefalinger
Forsvarets Forskningsinstitutts anbefalinger
M4 (Ungarn)
Motorvei M4 er en planlagt motorvei som ved ferdiggjøring vil forbinde Budapest med Oradea og andre byer i Romania. Motorveien vil følge ruten Cegléd – Szolnok – Karcag – Püspökladány – Berettyóújfalu – Nagykereki før den krysser den rumenske grensen. M4 vil være en del av E60 og E79.
Brynjólfur Sveinsson
Brynjólfur Sveinsson (født 14. september 1605, død 5. august 1675) tjenestegjorde som luthersk biskop på Skálholt helt sør på Island. Hans viktigste innflytelse har vært å videreføre hva som har blitt vår kunnskap om norrøn mytologi. Han er for tiden avbildet på den islandske 1000 krónur-seddelen.
Historiker
Biskopen kom over et gammel manuskript med norrøne mytologiske dikt og heltekvad som han i 1643 kalte for Edda. Han tilskrev manuskriptet til Sæmund Frode, men det er enighet blant dagens forskere at uansett hvem som fikk skrevet ned Eddadiktene, om det var i form av en nedskriver eller en dikter, kan det ikke ha vært Sæmund. Det er antatt at manuskriptet har flere forfattere som strekker seg over stort sprang i tid.
Signaturen til lovmannen Magnus Eiriksson står i margen; han skal ha sendt skriftet med sin venn Hallgrim Pétursson, da Pétursson anmodet biskop Sveinsson om et presteembete (og året etter ble han da også viet til prest på Hvalsnes). Biskopen signerte selv i skriftet, en dobbelt L, for lupus loricatus, på islandsk brynjadur úlfur, en koding av navnet Brynjólfur. Han sendte sin tidligere elev Tormod Torfæus til København med den eldre Edda, kalt Sæmundar-Edda, nedskrevet rundt 1270. Uten dette lille håndskriftet ville vi knapt kjent noen eddakvad, og norrøn mytologi ville bare vært mangelfullt overlevert. Sveinsson skrev i 1663 til Torfæus at han mente dette var det eneste eksemplaret i verden. Faktisk hadde han rett. I en periode hadde håndskriftet også vært i Torfæus-familiens eie. Torfæus' far kunne flere strofer utenat.
I 1650 utpekte kong Frederik III av Danmark og Norge Brynjólfur til å etterfølge den avdøde Stephen Hansen Stephanius som kongelig dansk «antikvar». Han avslo stillingen, men ba kongen om at en islending skulle stå for oversettelsen av de gamle håndskriftene til dansk eller latin, og lovet kongen å gjøre hva han kunne for å samle inn gamle manuskripter på Island. En av hans første handlinger var å spørre alle folk som bodde innenfor hans bispedømme å gi danskekongen alle gamle manuskripter, enten det var originaler eller kopier, som en gave eller for en symbolsk pris. Blant de manuskripter som på denne måten ble samlet inn, var det mest monumentale Flateybok som ble sikret først etter et personlig besøk av biskopen til eieren. Jon Torfason på Flatey som eide manuskriptet, var lite villig til å gi det kostbare manuskriptet fra seg, men etter press ga han seg.
Geistlig gjerning på Skálholt
I 1620-årene hadde Sveinsson hatt biskop Jesper Rasmussen Brochmand som veileder ved universitetet i København. I 1630-årene var Sveinsson såpass lærd at han ble brukt som opponent ved universitetets disputaser. Ved en av disse stilte han mot selveste Brochmand. Auditoriet var stappfullt med kongehuset representert. Temaet krevde kunnskap i gresk, mens samtalen foregikk på latin. Det endte angivelig med at Brochmand ble svar skyldig og dessuten rød i ansiktet. Etter dette ville han angivelig ikke ha Sveinsson ved universitetet lenger.
Som biskop på Island reformerte Sveinsson skatteinnkrevningen og leien som leietakere av krongods eller kirkegods ble avkrevd. Han satte igjennom at leietaker skulle betale etter inntekt og evne. Han ga bort eiendommer til opprettelse av leprasykehus og stiftet fond for fattige prester og enker. Kongens befalingsmann på Island, Henrik Bjelke, «rikets ærlige admiral og høyt aktede patron», grafset til seg fra fondet. Sveinsson ga en gang Bjelke 3.000 riksdaler til forvaring. Av disse leverte Bjelke mindre enn halvparten tilbake - og først mye senere.
Å få barn utenom ekteskap ble strengt straffet som leiermål, og mange menn prøvde å unnslippe farskapsansvar ved å avlegge ed på at de ikke hadde hatt noe med kvinnen å gjøre ni måneder før fødselen. Sveinsson bistod mange enslige mødre ved å vise til påstått «ny forskning» som - ifølge ham - var kommet frem til at et svangerskap kan vare mellom syv og elleve måneder.
Biskop Sveinsson fikk istandsatt Skálholts forfalne bygg med uhøvlede planker. Han sikret seg rett til rekveden fra de store drivtømmerplassene, blant annet Strandir i Vestfjordene, og fikk tømmeret fraktet hit. Omkring 1650 lot han den gamle domkirken rive og fikk reist et nytt og staselig kirkebygg, Over 30 smeder var i sving. En mektig jernring skulle settes på hoveddøren. Sveinsson fikk tak i ringen fra hovet i Hofstadir. Sveinsson, som samlet bøker fra den hedenske tiden og planla en bok om den førkristne religionen, sørget for at en hedensk jernring kom til heder og verdighet på Islands hovedkirke.
En alvorlig sak ble det da noen av elevene i Skálholt viste seg å være i besittelse av kopier av characteres, dvs. gamle trolldomsruner eller magiske figurer. Det ble sagt at noen av smedene som arbeidet med domkirken, kom fra Vestfjordene, som var kjent for å holde gamle trolldomskunster levende. «Uvennens [dvs. djevelens] ugress hadde spredt seg fra Vestfjordene inn på Herrens hveteåker,» het det. Alle elever - islandske embetsmannssønner - som var involvert, ble straks utvist for ett år. Skolens omdømme var truet. Christian 4. hadde lovfestet at enhver ikke-adelig som drev med trolldom, «skal hafve forbrudt deres boeslod oc rømme Danmark, Norge oc begge førstendomme». Alle eiendeler skulle beslaglegges før landsforvisningen. Og hadde noen oppnådd noe ved hjelp av trolldom, skulle vedkommende halshugges. Ingen vet i dag hvem de utviste elevene var, men en av dem kan godt ha vært Tormod Torfæus. Sveinsson avhørte guttene og fikk bekreftet at de ikke hadde gjort bruk av runene. Han forklarte danske myndigheter at elevene var havnet i denne situasjon av «ren uvitenhet», og fikk dermed lov til å ta de utviste elevene inn på skolen igjen. Ett års utvisning kan forklare at Torfæus brukte seks år på sin utdannelse, som normalt ville tatt fem år.
I juli 1662 var Torfæus på Island igjen og besøkte biskopen, som var nedbøyd etter at den nitten år gamle datteren hans, Ragnheid, hadde fått barn med læreren sin, studenten Daði, utenfor ekteskap. Saken ble ikke mindre pinlig av at Ragnheid offentlig hadde avlagt ed på at hun aldri hadde hatt samleie. Enda mer ydmykende var det at Daði på samme tid ventet barn med en annen, en «slett» tjenestejente på Skálholt. Sveinsson spurte Torfæus om han kunne gå i forbønn for Ragnheid hos kongen, noe som ikke viste seg helt enkelt. Sammen dro Sveinsson og Torfæus til arvehyllingen av Frederik 3. på tinget i Kópavogur 28. juli 1662. Henrik Bjelke lot enevoldserklæringen bli opplest, hvoretter biskopen holdt en tale om at islendinger helst ikke la sitt styre i andres hender. Bjelke skal da ha spurt om biskopen kunne se soldatene som stod der borte?
Laredo gasskraftverk
Laredo gasskraftverk er et varmekraftverk i Webb County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 264 MW fordelt på 2 like store turbiner. Operatør er energiselskapet Topaz Power Group LLC.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 2008. Brenselkilden er naturgass.
Islom
Islom eller imbre (Gavia immer) er en kystbunden dykkende sjøfugl som tilhører gruppen lommer og i hovedsak hører hjemme i den nearktiske faunaregion. Arten er livskrafting (LC) ifølge IUCNs rødliste.
Beskrivelse
Islommen er en stor og tung svømmefugl (69–91 cm; 2780–4480 g; vingespenn 127–147 cm ) som ligger dypt i vannet. Som hos andre lommer er fjærdrakten svært ulik til ulike årstider, og det er også påtagelige forskjeller mellom voksne og unge fugler. Nebbet er kraftig og dolkformet, hos voksne fugler i sommerdrakt er det helt svart, i alle drakter er i alle fall oversiden mørk, i motsetning til den ganske like gulnebblommen som har helt lyst nebb. I tillegg vil nebbet hos en svømmende islom vanligvis peke rett forover, mens gulnebblommens nebb er påfallende oppoverbøyd. Voksne fugler i sommerdrakt har svart hode og hals med rødt øye og et bånd av hvite lengdestriper på halsen. Ryggen er skifergrå med hvite dråpeflekker, buken skinnende hvit med svarte striper på sidene. Voksne i vinterdrakt og ungfugler har mørk gråaktig overside og hvit underside, med en ufullstendig, svart krage.
Utbredelse
Arten hekker og er i hovedsak utbredt i Nord-Amerika (arktisk Canada og Alaska) og på det sørlige Grønland. I Europa hekker den fåtallig (100–300 par) på Island (noen overvintrer der) og sparsomt på Svalbard, tidvis også på Bjørnøya og Jan Mayen, og mer sjelden kanskje også av og til i Finnmark. Langs nordkysten av Russland overtar den lignende arten gulnebblom.
Arten overvintrer langs både øst og vestkysten av Nord-Amerika, norskekysten sør til Lindesnes, De britiske øyer og langs kysten av det kontinentale Europa sør til det sørlige Portugal og sjelden Marokko, samt langs den nordlige spanskekysten (Catalonia) og den mest sørvestlige kysten av Frankrike i Middelhavet. Langs norskekysten er den ganske vanlig om vinteren, da den kan være den tallrikeste lom-arten der.
Arten finnes opprinnelig i: Belgia, Canada, Cuba, Danmark, Færøyene, Frankrike, Grønland, Irland, Island, Mexico, Nederland, Norge, Portugal, Saint-Pierre og Miquelon, Spania, Storbritannia, Svalbard og Jan Mayen og USA.
Atferd
Islommen er en fiskespiser som kan takle ganske store fisker. Omkring 55–80% av dietten består av fisk, men den spiser også krepsdyr, bløtdyr, vanninsekter, leddormer og amfibier, som frosk med mer. Den kan svømme langt under vann, særlig om den forfølges, men flyr sjelden. De hekker ved fiskerike innsjøer, gjerne vegetasjonsfattige sjøer med ørret eller røye.
På hekkeplassene er den høyrøstet med et vidt spekter av lyder, blant annet en latteraktig, vibrerende lyd (tremolo), høylydt kakling og en lyd som minner om ulvehyl. Den roper mest om natten og gjerne mens den sirkler rundt i lufta over vannet den holder til på. Om vinteren er den vanligvis taus. Lommen legger reiret like i vannkanten, gjerne på en liten holme, og hunnen legger 1–3 (nesten alltid to) egg. Inkubasjonstiden er cirka 24–25 dager. Avkommet har mørrk brun dun med lys eller hvit buk. Ungene får voksen fjærdrakt etter cirka 70–77 dager. Enkelte individer kan overleve i opp mot 20 år.
Josef Urválek
Josef Urválek (født 1910, død 1979) var jurist, prokurator og senere dommer i det tsjekkoslovakiske rettsapparat. Han er kjent for sin deltagelse i arrangerte rettssaker på 1950-tallet. I flere slike prosesser var han ansvarlig for å sikre dødsdommene til Milada Horáková og 14 kommunistiske funksjonærer, deriblant Rudolf Slánský. Disse ble alle dømt i saker der bevisene var fingert.
Bartholomeos I av Konstantinopel
Bartholomos I (født Dimitrios Arkhondonis 29. februar 1940 på øya Imbros) er den 270. økumeniske patriark av Konstantinopel, og dermed primus inter pares innen den ortodokse kirke.
Somewhere Far Beyond
Somewhere Far Beyond er det tredje albumet til det tyske metallbandet Blind Guardian. Det ble utgitt i 1992.
Bartholomeos I av Konstantinopel
Han er tyrkisk statsborger, men tilhører den greske minoriteten i landet. Han fikk navnet Bartholomeos da han ble viet til diakon 13. august 1961. Han ble presteviet 19. oktober 1969. Fra 1974 har han inngått i den hellige synode. Han ble 22. oktober 1991 valgt til patriark av Konstantinopel, og tiltrådte 2. november.
Som økumenisk patriark har han engasjert seg i gjenoppbyggingen av kirkene i den tidligere østblokken etter kommunismens fall i 1990. Han har videreført sine forgjengeres forsoningsdialog med den romersk-katolske kirke. Han fører også dialog med andre kristne, muslimske og jødiske grupper.
Patriarken har engasjert seg for miljøvern, og har derfor fått kallenavnet «den grønne patriarken». I 2002 var han i Norge for å motta Sofie-prisen for sitt miljøengasjement.
I 2008 ble Bartholomos tatt med i tidsskriftet Time sin liste over verdens 100 mest innflytelsesrike mennesker.
Arun
Arun er et distrikt i West Sussex, England. Det har navn etter elven Arun. De viktigste byene er Littlehampton, som er administrasjonsby, og Bognor Regis. Arealet er 220,71 km² og befolkningstallet 149 518 (2011).
Distriktet ble opprettet 1. april 1974 ved at distriktene Littlehampton, Bognor Regis, Arundel og deler av Worthing og Chichester ble slått sammen.
Eksterne lenker
Aruna
Fylkesvei 3038
Fylkesvei 3038 går mellom Mørk og Skinnmo i Larvik kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 207 (Vestfold).
Ada Vagnild Evju
Ada Vagnild Evju (født 7. november 1988) er en norsk politiker (Sp).
Domestikk
Ordet domestikk er en fornorskning av det engelske ordet domestic,  hjemmelagd, opprinnelig, av latin domesticus..
Ada Vagnild Evju
Hun ble valgt inn i Hof kommunestyre ved valget i 2007, hun sitter som nestleder i utvalg for Barnehage, opplæring og kultur i Hof kommune og er medlem av hovedutvalg for kultur, folkehelse og miljø (Vestfold Fylkeskommune).
Ada Vagnild Evju var 1. kandidat for Vestfold Sp ved stortingsvalget 2009. Hun er fra Eidsfoss i Hof kommune.
Tromsø maritime høgskole
Tromsø maritime høgskole var en høgskole for ingeniørutdanning med tittelen «maritim ingeniør», etablert i Tromsø i 1981. Skolen ble i 1994 fusjonert inn i Høgskolen i Tromsø, og er fra 1. januar 2009 en del av Universitetet i Tromsø.
Skolen ble opprettet innenfor Tromsø maritime skole, og var en utvidelse på høgskolenivå av denne skolens tilbud. Skolen underviste i nautikk, skipsmaskineri og skipselektro/automasjon. Skolene hadde fra først av samme administrasjon og lærere. I 1983 ble det tilsatt egen undervisningsleder og i 1987 ble det ansatt egen rektor.
Rother
Rother kan vise til:
Don Airey
Donald Smith Airey (født 21. juni 1948 i Sunderland) er en engelsk keyboardist, mest kjent som den nåværende keyboardisten i Deep Purple. Han ble medlem av Deep Purple da Jon Lord forlot bandet i 2002. Han ble først kjent som studiomusiker på slutten av 1970-årene, og var fra 1979 til 1981 medlem av bandet Rainbow.
Airey har også spilt med blant andre Ozzy Osbourne, Black Sabbath, Gary Moore, Judas Priest og Jethro Tull. Han har også samarbeidet med Andrew Lloyd Webber.
Som medlem av Deep Purple har han medvirket på studioalbumene Bananas fra 2003, og Rapture of the Deep, utgitt i 2005. Don Airey er også fortsatt aktiv som studiomusiker.
Fredrik Wandrup
Fredrik Wandrup (født 1. mars 1951 ) er en norsk journalist og forfatter. Wandrup har vært journalist i Dagbladet siden 1976.
Han han har vært utenriksreporter, featurejournalist, petitskribent og kommentator, og har dessuten skrevet en rekke essays og artikler i ulike tidsskrifter og antologier. Han har skrevet om et stort antall emner, fra haikudikt til hardkokt krim, fra Hongkong-action til countryrock, jazz og James Bond. Wandrup har også forfattet to litterære biografier om Jens Bjørneboe og Olaf Bull, og skrevet et portrett av kronprins Håkon som ung.
Wandrup debuterte i 2006 som romanforfatter med spenningsromanen Svart poker om reklamemannen Benjamin Brenner, som motvillig innblandes i planleggingen av et ran, og senere blir drevet på flukt til Kambodsja og Vietnam.
Han utgav i 2008 Wandrups valg, hvor an anbefalte sine 333 skjønnlitterære favorittbøker.
Utgivelser (utvalg)
Boken om Jens Bjørneboe er oversatt til tysk (1986).
Fluminense Football Club
Fluminense Football Club er en idrettsklubb fra Rio de Janeiro i Brasil, stiftet 21. juli 1902. Klubben ble opprinnelig stiftet som en ren fotballklubb, og det er fotballaget den er klart mest kjent for. Klubben har et hett rivalforhold til Clube de Regatas do Flamengo, og derbyene mot denne klubben er blant de mest beryktede i Brasil.
Fluminense spiller for tiden i brasiliansk Série A, som den har vunnet én gang (1984). Ellers er 30 Rio-delstatsmesterskaptitler det viktigste på klubbens merittliste. Klubbens kallenavn Tricolor kommer av de tre fargene på lagets drakter: vinrød, grønn og hvit. Også lagets fans benevnes med dette navnet. Klubbens egentlige hjemmebane ligger i bydelen Laranjeiras og heter Estádio de Laranjeiras, som betyr Laranjeiras fotballstadion. (Stadionets offisielle navn er i dag Estádio Manoel Schwartz, men det er bedre kjent som Estádio das Laranjeiras eller Estádio de Laranjeiras; tidligere het stadionet Estádio de Álvaro Chaves). Dette er det eldste fotballstadionet i Brasil (bygget 1905). Kapasiteten er imidlertid etter hvert blitt redusert til 8 000, og av den grunn spilles nå hjemmekampene på Maracanã. Rivelino, Gérson, Romário og Branco er blant de mest kjente spillerne som har spilt for klubben.
Spillerstall
18. april 2021
Vygozero
Vygozero (russisk: Выгозеро, finsk: Uikujärvi) er en stor innsjø i republikken Karelia i den nordvestre delen av Russland. Den ligger mellom Kvitsjøen og Onega, rundt 200 kilometer nord for byen Petrozavodsk.
Innsjøens areal er på 1 143 km². De største tilløpene er øvre Vyg, Segezja og Vosjma. Vygozero har utløp mot Kvitsjøen via elva Vyg. Det er mere enn 500 øyer i innsjøen, med et samlet areal på 126 km². Byen Segezja ligger på vestbredden, ved munningen av elva med samme navn. En mindre by, Nadvoitsy, ligger ved utløpet av elva Vyg mot nord.
Fra 1933 har Vygozero vært en del av Kvitsjøkanalen. Innsjøen er mye brukt til fiske, etter gjedde, brasme og lagesild, m. fl.
Evenkia
Evenkia (russisk Эвенкийский автономный округ) var et selvstyrt distrikt (okrug) i Russland. Evenkia var del av Krasnojarsk kraj, men samtidig et eget føderasjonssubjekt i Den russiske føderasjon. Det administrative senteret var Tura, arealet 767 600 km² og innbyggertallet var 17 700 i 2002.
Geografi
Evenkia er det minst tettbygde området i Russland og har lavere befolkningstetthet enn Grønland. På et område om lag like stort som Norge og Sverige til sammn bor det om lag like mange mennesker som på Stord. Evenkia ligger i den sentrale delen av den sibirske vidda. Det høyeste punktet er fjellet Kamen (1701 moh.). Store områder i nord har permafrost, men om lag 80 prosent av området er taiga. Middeltemperaturen i januar er -34°C, og i juli 15°C.
Dauphine (hoppbakke)
Dauphine er en hoppbakke ved landsbyen Saint-Nizier-du-Moucherotte vest for Grenoble i Frankrike. Bakken har K-punkt 112 meter og ble brukt under vinter-OL 1968 (stor bakke).
Evenkia
Geografi
Jernbane eller veier finnes praktisk talt ikke. Kommunikasjonsmiddel er hovedsakelig elvebåt, fly eller kjørerein.
Dauphine (hoppbakke)
Historie
Hoppbakken ble bygd til OL, og ble tegnet av arkitekt Pierre Dalloz, mens bakkeprofilen ble konstruert av den tyske hoppbakkekonstruktøren Heini Klopfer. Størstedelen av bakken ble bygd på kort tid; byggingen startet i juli 1966 og bakken sto klar til bruk i slutten av januar 1967, kort tid før det første rennet ble holdt. Bakken ble helt ferdigstilt sommeren 1967, da med størrelse K90. Kostnadene for bakken ble betalt av den franske staten (80 %) og Grenoble by (20 %); bakken var nedbetalt først i 1995.
Evenkia
Demografi
Folketallet i 2002 var på 17 697. Av disse var det representanter fra 67 etniske grupper, hvor etniske russere (62 %) og evenkere (21,5 %) er de dominerende.
Dauphine (hoppbakke)
Historie
Etter OL ble Dauphine-bakken i liten grad brukt til internasjonale renn. På 1970-tallet ble bakken utbygd til K112. I verdenscupen i hopp, som startet i desember 1979, hadde bakken tre renn i perioden 1980-81. To renn som skulle vært holdt der i 1982 måtte avlyses på grunn av snømangel. Senere ble bakken stående og forfalle, og den har ikke vært i bruk på mange år. Den er i dag (2012) preget av forfallet og ikke åpen for besøkende.
Evenkia
Historie
Evenkia har vært del av Russland sidan 1600-tallet. Både i tsar-tiden og sovjet-tiden var det fangeleirer for politiske fanger her. 30. juni 1908 var Evenkia åsted for en av de største naturlige eksplosjonene på jorda i moderne tid. Skogen i et område på over 3000 km² ble lagt flatt etter en eksplosjon på mellom 10 og 15 megatonn, forårsaket av en meteoritt. Området er så øde at den første ekspedisjonen ikke nådde fram til eksplosjonsstedet før i 1927.
Dauphine (hoppbakke)
Historie
En undersøkelse i 1990 om hoppbakkens tilstand konkluderte med at hvis betongkonstruksjonen ikke ble reparert innen fem år, ville det være for sent å redde den. Men ingen utbedring ble gjort, og forfallet har fortsatt.
Bakkerekord
Under trening foran det første rennet i 1967 ble det hoppet så langt som 112 meter, men i selve rennet vant Bjørn Wirkola (Norge) med et lengstehopp på 99 meter. I OL satte Vladimir Belousov (Sovjetunionen) bakkerekord med 101,5 meter. Den siste anerkjente bakkerekorden (satt i verdenscupen eller OL) var 111 meter, satt av Roger Ruud (Norge) i verdenscupen 28. februar 1981. I et kontinentalcuprenn 27. februar 1983 hoppet Ole Gunnar Fidjestøl (Norge) 116,5 meter.
Evenkia
Historie
17. april 2005 ble det vedtatt i en folkeavstemning at Evenkia, sammen med Tajmyr, vil bli slått sammen med Krasnojarsk kraj. Dette skjedde 1. januar 2007.
Fylkesvei 381 (Akershus)
Fylkesvei 381 i Akershus gikk mellom Sagdalen og Vigernes i Skedsmo.
Økteren
Økteren er en innsjø i Skien kommune i Telemark. Den er en del av Falkumelvas nedbørfelt i Skiensvassdraget og har utløp til Økterelva, som munner ut i Fjellvatnet.
Fylkesvei 381 (Akershus)
Traséer: Vigernes – Solheimsgata (1,3 km), Lillestrøm kirke – Lillestrøm stasjon (0,5 km), Pedersløkka – Sagdalen (1,5 km). Lillestrøm bru er Rælingens betegnelse på Rælingsbrua.
2019 ble veien erstattet av fylkesvei 1518, fylkesvei 1531, fylkesvei 1532 og fylkesvei 1533.
Lister (avis)
Lister var en norsk avis som ble utgitt i Farsund i Vest-Agder.
Lister ble startet i 1878, men gikk siden inn i 1881. Avisen gjenoppsto to år seinere og ble venstresidens talerør i Farsund helt fram til avisen gikk inn i 1934. Blant annet får avisen æren for at Farsunds Avis ble startet i 1889, etter at presteskap ble til presteskrap i en artikkel fra en fest arrangert av Farsund Høire.
Tysk tegnspråk
Tysk tegnspråk (tysk: Deutsche Gebärdensprache) er det tegnspråket som blir brukt blant døve i Tyskland. Språket omtales ofte som DGS blant tyske døve.
Hirohito av Japan
Hirohito (født 29. april 1901, død 7. januar 1989) var Japans keiser fra 25. desember 1926 frem til sin død.
Tysk tegnspråk
Det finnes ingen eksakte tall på hvor mange som bruker språket som morsmål, Universitetet i Gallaudet estimerte 50 000 i 1986. Språket er ikke oppfunnet, men har utviklet seg naturlig gjennom hundrevis av år på lik linje med nasjonale talespråk. Østerriksk tegnspråk og sveitsisk tegnspråk viser slektskap med tysk tegnspråk.
Hirohito av Japan
Han ble regent i 1921 ettersom hans far, keiser Taisho, var svekket både kroppslig og åndelig. Han ble keiser 25. desember 1926.
Tysk tegnspråk
Tysk og tysk tegnspråk
Tysk tegnspråk har svært lite å gjøre med talt tysk. Språkene har svært forskjellig grammtikk, selv om tysk som det absolutt dominerende språket i landet har hatt en innflytelse på tysk tegnspråk. Et system som legger tegn til det tyske språket har blitt utviklet, kalt «Lautsprachbegleitende Gebärden», som betyr «lydgeleidende tegn». Det er sjelden i bruk som kommunikasjonsmiddel blant døve. Et annet system som manuelt kan representere tysk har også blitt utviklet, kjent som «Phonembestimmes Manuelsystem» (fonetisk manualsystem).
Hirohito av Japan
Ved begynnelsen av hans styre var Japan allerede en stormakt. Den var verdens niende største økonomi, hadde verdens tredje største marineflåte, og var en av de fem faste medlemmer av Folkeforbundets råd. Hirohito var statsoverhode under Japans fortsatte militarisering, ekspansjon i Kina og senere under andre verdenskrig.
Nueces Bay gasskraftverk
Nueces Bay gasskraftverk er et varmekraftverk i Nueces County, i delstaten Texas i det sørlige USA. Anlegget har en installert produksjonskapasitet på 368 MW fordelt på 1 turbin. Operatør er energiselskapet Topaz Power Group LLC.
Kraftverket stod ferdig utbygd i 1972. Brenselkilden er naturgass, og bare unntaksvis fyringsolje.
Hirohito av Japan
Keisernavnet hans, Shōwa, betyr «opplyst fred». Som levende gud ble han brukt av militærstyret som et redskap for nasjonalismen. I Vesten blir han ofte ansett som en maktesløs marionettfigur, mens han i noen av Japans naboland anses som en person på linje med Mussolini og Hitler.
Selv om mange ønsket Hirohito dømt for krigsforbrytelser, lot USA, nærmere bestemt general Douglas MacArthur, ham beholde tittel og posisjon under den nye forfatningen. Nå var han imidlertid bare et symbol for staten, uten reell myndighet. USAs strategi var å «fortelle japanerne at de og keiseren var blitt lurt av de militære». I virkeligheten hadde Hirohito gitt sin tilslutning til krigens store avgjørelser, også angrepet på Pearl Harbor. Det fantes ingen samlende ledergruppe i Japan under krigen: Hirohito satt alene ved makten.