cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Your Girl and Mine
Handling
På grunn av alle problemene deres, forsøker kvinnen sart å forlate den nye ektemannen sin sammen med barna deres. Men hun blir stilt for retten, etter påstander om bortføring av barna.
Gary Figueroa
Gary Lee Figueroa (født 28. september 1956 i Phoenix i Arizona), amerikansk vannpolospiller som deltok i de olympiske leker 1984 i Los Angeles. Figueroa vant en olympisk sølvmedalje i vannpolo under Sommer-OL 1984 i Los Angeles. Han var med på det amerikanske laget som kom på andreplass i vannpoloturneringen bak Jugoslavia. Jugoslavia vant finalegruppen som besto av fem lag med ni poeng, samme som USA men med bedre målforskjell. Kampen mellom USA og Jugoslavia ble uavgjort 5-5. Figueroa spilte sju kamper og scoret åtte mål i OL-turneringen.
McNairy County
McNairy County er et fylke i den amerikanske delstaten Tennessee.
Kommunal vei 33889 (Bergen)
Kommunal vei 33889 i Bergen går mellom Krokeide og Korsnes i Bergen kommune. Veien er 995 meter lang.
Veien har blitt omklassifisert fra fylkesvei 168 til kommunal vei.
Republikken Kina (1912–1949)
Republikken Kina var statsdannelsen som oppstod i Kina etter Xinhairevolusjonen i 1912, da Qing-dynastiet ble styret fra makten. De styret opprinnelig over Fastlands-Kina, før det nasjonalistiske Kuomintang-partiets nederlag i den kinesiske borgerkrigen gjorde at Republikken Kinas myndigheter måtte flykte til øya Taiwan i 1949. Siden den tid har Fastlands-Kina vært styrt av Folkerepublikken Kina, mens Kuomintang beholdt makten på Taiwan der der videreførte styret sitt (se Republikken Kina (Taiwan)).
Republikken ble grunnlagt av Sun Yat-sen, som var dens første president i 1912. Makten gikk så over til Yuan Shikai, leder for den mektige Beiyanghæren. Song Jiaoren vant presidentvalget i desember 1912, men ble drept like etterpå. Yuan var deretter leder for den såkalte Beiyangregjeringen, før han ble tvunget til å gå av etter å ha forsøkt å gjeninnføre keiserdømmet, med seg selv som keiser. Etter Yuans død i 1916 brøt statsforvaltningen sammen og landet gikk inn i Krigsherretiden, der kontrollen ble delt mellom forskjellige militære krigsherreklikker. I 1917 forsøkte også mandsju-lojalister å gjeninnsette den siste Qing-keiseren, Puyi, noe som ytterligere svekket Beiyangregjeringen.
I 1921 dannet Sun Yat-sens nasjonalistiske Kuomintang-parti og det nystartede kommunistpartiet en rivaliserende regjering med base i Guangzhou sør i landet. I Nord-Kina kollapset økonomien i 1927–1928 etter flere år med vanstyre fra krigsherrene, og Sun Yat-sens etterfølger Chiang Kai-shek klarte med Nordekspedisjonen sin i 1928 å ta tilbake Nord-Kina fra krigsherrene. I april 1927 flyttet Chiang hovedstaden til Nanjing, og like etterpå begynte han en aggressiv utrenskningskampanje mot kommunistpartiet. Dette ble starten på den kinesiske borgerkrigen, der kommunistene og nasjonalistene kjempet om makten over Kina.
I perioden med Republikken Kina i kontroll over Fastlands-Kina gikk landet igjennom både industrialisering og modernisering, men disse årene var også preget av stadige uroligheter, og etterhvert også full krig med det japanske keiserriket. Nasjonsbyggingen måtte settes på vent etter at den andre kinesisk-japanske krig brøt ut i 1937, og etter Japans nederlag i Stillehavskrigen under andre verdenskrig fortsatte den kinesiske borgerkrigen fra 1945. I denne fasen var borgerkrigen blitt en del av Den kalde krigen, der kommunistene fikk hjelp av Sovjetunionen og nasjonalistene av USA. Nasjonalistene tapte krigen, og kommunistene proklamerte Folkerepublikken Kina den 1. oktober 1949. I desember samme år flyktet restene av nasjonalist-styrkene til øya Taiwan, der de fortsatte å styre under det formelle navnet Republikken Kina.
Nanjingtiåret
I 1928 hadde de nasjonalistiske Kuomintang-styrkene fått kontroll over mesteparten av landet. Det var liten fare for noen kommunistisk oppstand på kort sikt, og Chiang Kai-shek kommanderte over en hær med langt mer moderne våpen enn hva restene av de regionale krigsherrene hadde til rådighet. Mye lå til rette for at Chiang nå kunne gjennomføre sin visjon for det nye Kina og gjennomføre sårt tiltrengte økonomiske reformer.
Omorganisering av statsforvaltningen
Som en symbolsk start på Chiangs reformer flyttet han hovedstaden til Nanjing, mens den gamle hovedstad Beijing (betydning: «den nordlige hovedstaden») fikk endret navn til Beiping (betydning: «den nordlige freden»). Nanjing hadde også vært Ming-dynastiets gamle hovedstad, og nasjonalistene fikk således markert at de hadde historien på sin side. Perioden av Kinas historie fra 1927 til 1937 kalles gjerne Nanjingtiåret, navngitt etter landets hovedstad i disse årene.
Regjeringen i Nanjing organiserte statsforvaltningen i fem avdelinger (yuan). De to viktigste yuan var den utøvende yuan som stod for den daglige driften av landet, mens den lovgivende yuan bestemte den overordnede politiske linjen. De tre andre yuan var den dømmende makt, det statlige kontoret for eksaminasjon for nye statstjenestemenn, og avdelingen for kontroll av embedsverket. Statens høyeste embede var formelt sett presidentembedet, stort sett besatt vekselvis av Sun Yat-sens politiske arvtagere Wang Jingwei og Hu Hanmin. Dessuten ble tidligere krigsherrer passivisert ved å få titler i de forskjellige yuanene. Likevel var det Kuomintang som satt med den reelle makten, og partihovedkvarteret var mye større enn bygningene til de utøvende og lovgivende yuan. Chiang Kai-shek var hele tiden partiets sterke mann, selv om han lenge nøyde seg med tittelen «formann for nasjonalregjeringen». Det var først fra 1935 at Chiang formelt ble president i den utøvende yuan.
Tidligere hadde Kuomintang hatt elementer både fra venstre- og høyresiden i politikken, og Chiang hadde også hatt en viss støtte fra Sovjetunionen. Dette var det blitt slutt på etter Chiangs manglende støtte til streikende kommunistiske arbeidere under arbeidskonfliktene i 1925, og i årene som fulgte gikk Kuomintang mer og mer bort fra Sun Yat-sens revolusjonære arv. Partiet ble mer elitistisk, og mistet alle preg av å være en massebevegelse. Chiang og kona Song Meiling forsøkte tidlig i 1930-årene å starte Nytt liv-bevegelsen for å gi nasjonen en felles ideologi og felles konservative verdier, men dette initiativet mislykkes fullstendig, og gav bare mer næring til kritikken mot Chiang Kai-shek.
Samfunnreformer og nye trender
Et viktig mål for nasjonalistregjeringen i denne perioden var å gjøre slutt på de utenlandske enklavenes makt og privilegier. Kuomintang tvang utenlandske handelsmenn å betale høyere tollsatser, og de gav også kinesere større innflytelse i rettssystemet i konsesjonsområdene. Franskmennene ble presset til å trekke tilbake noen av sine mest korrupte embedsmenn fra konsesjonsadministrasjonen, og sammen med britene ble de også tvunget til å utlevere antatte kommunister som hadde søkt tilflukt her. I begynnelsen hadde også Kuomintang store planer om å slå ned på den utbredte opiumshandelen og rehabilitere det store antallet rusmiddelavhengige opiumen hadde skapt, men inntektene opiumen skapte for Kuomintang gjorde snart at myndighetene så igjennom fingrene med Den grønne bandes produksjon og omsetning av stoffet. Opiumshandelen gjorde at ledende kriminelle som Du Yuesheng fikk stor innflytelse, og myndighetene stod også i gjeld til kriminelle miljøer etter at de hadde fått hjelp av bandene til å slå ned arbeiderprotester i 1927.
1920- og 1930-årene første med seg store endringer i livet i de kinesiske byene. Moderne arkitektur spredte seg fra Shanghai til Nanjing og andre byer, og myndighetene lagde tusenvis med kilometer med asfalterte veier. Jernbaneinfrastrukturen ble utbygget i stor stil, og biler, busser og trikker erstattet tradisjonelle rickshawer fra bybildene. Motene endret seg, og kino fikk stor innflytelse på folket. Landet fikk raskt sin egen filmindustri, og filmskuespillere som Ruan Lingyu og Anna May Wong ble superstjerner i det kinesiske samfunnet.
Økonomisk utvikling
Kuomintang-styret gjennomførte større økonomiske reformer under Nanjingtiåret. En ny generasjon utenlandsutdannede økonomer fikk stor innflytelse, med Zhang Jiaao i front. Zhang var blitt landskjent for å stå imot Yuan Shikais forsøk på innblanding i den kinesiske nasjonalbankens virke, og fra 1929 ble han sjef for banken. Zhang reformerte nasjonalbankens regnskapsprosedyrer og systemet for valutahandel, noe som gav utenlandske markeder langt større tillit til kinesisk økonomi. Han sørget også for at kapital til investeringer nå i langt større grad kom fra innenlandske kilder, og aksjemarkedet i Shanghai tok seg betraktelig opp. Det økonomiske oppsvinget gjorde at Kuomintang kom med en ny plan for landets økonomiske utvikling, og de samme opp en ny statlig institusjon med navn Den nasjonale ressurskommisjon som fikk i stand større byttehandelsavtaler med Tyskland: Kinesisk wolfram (viktig i rustningsindustrien) ble eksportert til Tyskland, mens kineserne fikk militær høyteknologi i bytte.
Luftfarten kom også i gang i Kina på denne tiden, og de første flyplassene ble anlagt. Utenlandske flyselskaper begynte å operere på det kinesiske markedet, og landet fikk også egen luftfartsindustri da italienske selskaper begynte å investere i flyproduksjon på kinesisk jord.
Japan utfordrer Republikken Kinas suverenitet
Japan-vennlige taiwanere var blitt oppmuntret til å slå seg ned på det kinesiske fastlandet, for også der kunne hjelpe til med å øke den japanske innflytelsen. Spesielt var regionen Mandsjuria interessant for de japanske myndighetene, og Japan hadde allerede stor innflytelse her etter seieren i den russisk-japanske krig i 1904–1905. De japanskkontrollerte jernbanelinjene i regionen fikk etterhvert beskyttelse av den japanske hæren, og i slutten av 1920-årene var den japanske hærstyrken i Mandsjuria vokst til 20,000 tungt væpnede soldater. Fra 1928 begynte denne Kwantunghæren å opptre stadig mer uavhengig fra Tokyo, og de ble etterhvert en slags stat i staten. De japanske militærstyrkene fikk snart følge av japanske investorer og finansinteresser, som begynte å utnytte Mandsjurias store naturressurser i form av kull, tømmer, hvete fisk og jernmalm.
Politisk sett samarbeidet Japan først med den mandsjuriske krigsherren Zhang Zuolin og senere sønnen Zhang Xueliang, men i 1931 var japanerne gått lei av å forsøke å kontrollere den opiumsbrukende playboyen Xueliang. Japanerne provoserte frem en militær trefning med kinesiske styrker, og besatte byen Mukden. Chiang Kai-shek ønsket ikke åpen konfrontasjon med Japan, og unngikk å komme med militære mottiltak. Japan beholdt dermed kontrollen over området, og japanerne satte opp et lydrike ved navn Mandsjukuo for å ivareta interessene sine. Som leder for dette lydriket hentet de inn Puyi, Qing-dynastiets siste keiser. Gjennom å gi Puyi makt (i alle fall på papiret) forsøkte japanerne å bruke prestisjen hans som Kinas tidligere keiser til å få folket i området til å godta det japanskkontrollerte marionettregimet. Store japanske selskaper som Mitsubishi og Mitsui satte så i gang en omfattende industrialisering av Mandsjukuo, basert på bruk av krigsfanger som arbeidskraft.
I 1933 presset japanerne seg videre inn på kinesisk territorium, og også Indre Mongolia ble en japanskvennlig marionettstat opprettet. Denne fikk navn Mengjiang, og ble organisert etter modell av Mandsjukuo. Videre tvang de den kinesiske regjeringen å godta en demilitarisert sone rundt Beijing og Tianjin, noe som gav japanerne effektiv kontroll over hele den nordligste delen av Kina. Disse provokasjonene utløste et anti-japansk hat i mange kretser i Kina, og hatet ble også i stor grad rettet mot Chiang Kai-shek. Chiang ble ansett som ettergivende, og inntrykket ble forsterket av at han forsøkte å undertrykke anti-japanske impulser og forsøk på motstandskamp. Chiangs prioritering var på denne tiden å knuse de kinesiske kommunistene, og tankegangen var at man alltids kunne ta seg av japanerne på et senere tidspunkt, når den kommunistiske faren var borte.
Borgerkrigen med kommunistene
Kommunistene hadde lidd store nederlag i 1927, og de hadde deretter trukket ut på landsbygda. Kuomintangs økonomiske- og sosialpolitikk hadde aldri klart å gjøre noe med de elendige forholdene der, og kommunistpartiet hadde derfor klart å bygge seg opp nye maktbaser mange steder i landet. Disse var kjent som «sovjeter», og i overgangen mellom 1920- og 1930-årene hadde kommunistene bygget opp et halvt dusin slike. En av disse sovjetene var ledet av Mao Zedong, og lå i grenseområdet mellom Jiangxi og Fujian. Denne ble kjent som Jiangxi-sovjetrepublikken, og her fikk de Mao-ledede lokale kommunistene organisert en geriljabevegelse blant jordløse landarbeidere. Mao stod også for radikale sosiale- og omfordelingsreformer i Jiangxi-sovjetrepublikken, og kommunistene tok i bruk religiøse bygninger til militære formål. Disse tiltakene var ikke spesielt populære blant de andre kommunistlederne, som fortsatt stod for Komintern-linjen der de satset på å mane til opprør blant fabrikkarbeidere i byene. Chiang Kai-sheks sterke etterretningsapparat gjorde etterhvert videre kommunistisk virksomhet i byene umulig, og i 1932 måtte kommunistlederne i byene gå under jorda eller flykte til Jiangxi-sovjetrepublikken.
Kommuniststyrkene i Shaanxi var nå blitt Chiang Kai-sheks høyeste prioritet, på tross av japanernes stadige provokasjoner. Chiang beordret i 1936 Zhang Xueliang til å lede felttoget som skulle knuse kommunistene en gang for alle, men dette viste seg å være en grov feilvurdering. Zhang hadde tapt Mandsjuria til japanerne noen år før, og hæren hans ønsket ikke å fortsette den blodige borgerkrigen mens det japanske nærværet i Kina bare vokste i styrke. Zhang begynte med hemmelige fredsforhandlinger med kommunistene, og i desember 1936 tok han Chiang til fange i en overraskende aksjon, senere kjent som Xi'an-episoden. Chiang ble holdt i fangenskap helt til han gikk med på en våpenhvile i borgerkrigen, og heller danne en nasjonal enhetsfront mot den japanske aggresjonen. Selv om han aldri bekreftet noen slik avtale skriftlig var den blitt allment kjent i den kinesiske offentligheten før Chiang ble sluppet fri første juledag og satt på flyet tilbake til Nanjing.
Krigen med japanerne
Chiang Kai-shek hadde styrket hæren sin – kjent som Den nasjonale revolusjonshær – i løpet av 1930-årene ved hjelp av tyske militære eksperter. Disse hjalp Chiang med å bygge opp en mobil slagstyrke som kunne settes inn ved behov ulike steder i landet. Kuomintang-hæren slet med finansieringen av den nye hæren, men fikk en periode byttet kinesisk wolfram (til bruk i stridsvogner og panserbrytende prosjektiler) mot tysk militær høyteknologi. Dette tok imidlertid slutt etter at Hitler inngikk en militærpakt med japanerne, og gav ordre om å stoppe all militærhjelp som var ugunstig for Japan. Også de andre vestmaktene forholdt seg stort sett passive til den japanske aggresjonen, og protester via Folkeforbundet førte ikke til annet enn at Japan meldte seg ut av organisasjonen.
Full krig bryter ut: Trefningen ved Marco Polo-broen, slaget om Shanghai
Det var en i utgangspunktet triviell hendelse som gjorde at det brøt ut full krig mellom Kina og Japan. I løpet av 1937 hadde japanerne avholdt stadig mer aggressive militærøvelser i det demilitariserte området ved Beijing, og i juli kom det til skuddveksling mellom japanske og kinesiske styrker, i det som ble kjent som hendelsen ved Marco Polo-broen. Ved tidligere trefninger av denne typen hadde kineserne trukket seg tilbake og unnskyldt episodene, men denne gangen valgte Chiang heller å sende inn forsterkninger. Det gjorde også japanerne, og fra august var landene i full krig.
Ved Shanghai valgte Chiang å gå på offensiven, og han satte inn sitt nybakte flyvåpen mot de japanske krigsskipene som lå i byens havn. Operasjonen ble en katastrofe, og de uerfarne kinesiske pilotene traff sine egne bolig- og handelsstrøk med bombene sine. Japanerne svarte på det mislykkede kinesiske angrepet ved å landsette egne styrker, og gradvis tok de kontroll over byen med forsteder. Kineserne forsvarte seg lenge godt, men etter en japansk landgang ved Hangzhou måtte den kinesiske hæren trekke seg tilbake. I desember gikk retretten over i full flukt sammen med hundretusenvis av sivile.
I nord var Beijing og Tianjin erobret uten større motstand, og japanerne rykket videre sørover langs jernbanen. De kinesiske styrkene manglet en helhetlig plan for forsvaret, og kunne ikke gjøre annet enn å falle tilbake. Det var først ved Taiyuan i at Kuomintang-hæren og krigsherren Yan Xishan klarte å holde japanerne tilbake en periode, men etter en måned med harde kamper måtte kineserne oppgi byen den 8. november 1937. Over ti tusen mennesker døde i den kaotisk retretten, der kinesiske sivile og militære sloss seg i mellom for å komme over den siste broen ut av byen, mens de ble beskutt av japanske fly.
Japanske krigsforbrytelser
Store sivile tapstall var snart blitt normen der japanerne rykket frem. Etter å ha nedkjempet det kinesiske Tongzhoumytteriet på sensommeren grep japanerne til represalier, og henrettet hver eneste kineser i garnisonen. Hundrevis av kvinner ble voldtatt, og byen satt fyr på. Dette var bare én av mange lignende hendelser i Nord-Kina, og de japanske offiserene forholdt seg ofte passive mens soldatene plyndret og drepte i erobrede byer.
Nasjonalist-hovedstaden Nanjing stod for tur i desember. Den kinesiske hæren hadde ikke klart å omorganisere seg etter flukten fra Shanghai, og de forberedte forsvarsverkene rundt hovedstaden var ikke bemannet. Mange kinesiske soldater deserterte, mens den militære ledelsen flyktet. Panikken spredte seg til sivilbefolkningen, og da japanerne med sine tunge våpen trengte inn i byen utviklet det seg til et blodbad som fikk navnet «Voldtekten av Nanjing». Sykehusene var åsted for noen av de mest brutale hendelsene da de ble raidet av japanske soldater: Pasientene ble hakket og stukket til døde, kroppsdeler ble slått i stykker med klubber, og sykepleierne ble voldtatt. I løpet av måneden var titusenvis av kinesiske menn i stridsdyktig alder massakrert, mens tilsvarende antall unge kvinner og jenter ble voldtatt og drept. Alt i alt ble så mange som 300,000 kinesiske sivile massakrert i forbindelse med japanernes erobring av Nanjing.
De japanske krigsforbrytelsene i Nanjing og andre steder i Kina i denne perioden er fortsatt et åpent sår som vanskeliggjør forholdene landene i mellom, selv mange år etter krigens slutt.
Kinesisk omorganisering og begynnelsen på en effektiv motstandskamp
I krigens første fase ble kineserne slått tilbake på alle fronter, men Chiang Kai-shek gjorde i alle fall ett viktig strategisk grep da han demonterte mange fabrikker og flyttet tunge maskiner bort fra Shanghai-området før japanerne fikk overtatt dem. Disse ble flyttet sør og vest i landet, utenfor japanernes rekkevidde. Lignende tiltak ble gjort på Kinas universiteter, der laboratorieutstyr, ansatte og studenter ble flyttet samme vei. Disse tiltakene ble en logistisk triumf for Chiang, og kom til å bli viktig for krigsinnsatsen i årene som fulgte.
De delene av Chiangs styrker som hadde overlevd krigens første fase ble trukket tilbake til Wuhan, mens statsadministrasjonen ble sendt enda lenger vest. En ny nasjonalist-hovedstad ble etablert i Chongqing, og med sovjetisk militærhjelp klarte kineserne lenge å holde japanerne tilbake i Wuhan og det sentrale Kina. Chiang gav også ordre om å sprenge dikene langs Yangtze for å stoppe den japanske fremmarsjen, men dette gjorde lite annet enn å skape enorme ødeleggelser for bøndene i området. I oktober 1938 ble Wuhan okkupert av japanske styrker, mens nasjonalistene måtte trekke seg helt tilbake til Chongqing.
Etter Wuhan-felttoget rykket ikke japanerne frem noe videre mot Chiangs hær, og nasjonalistene brukte pustepausen til å gjenoppbygge den militære og industrielle basen sin. Den neste perioden var det derfor kommunistene som holdt krigen i gang på kinesisk side. I 1940 hadde de gått bort fra den tidligere geriljastrategien for heller å sette igang med mer regulære militæroffensiver, dette ble kjent som «De hundre regimenter-offensiven». Kommunistenes offensiv var lenge vellykket, men da japanerne begynte å massakrere sivile som straffetiltak maktet ikke kommunistene å beskytte landsbybeboerne, med det resultat at prestisjen deres og oppslutningen blant bønder gikk ned. Det skulle gå flere år for kommunistene å bygge opp igjen denne folkelige støtten.
Det kinesiske kollaboratørregimet
I deler av det kinesiske samfunnet var hverken Chiang Kai-sheks nasjonalister eller Mao Zedongs kommunister spesielt populære, og det vokste derfor frem miljøer som heller ønsket samarbeid med japanerne. Disse miljøene så på japanske organisatoriske evner som noe som kunne kombineres med kinesiske økonomiske og menneskelige ressurser, og de mente japanerne allerede hadde vist med Mandsjukuo og keiser Puyi at de kunne samarbeide med kinesere for å skape noenlunde stabile forhold.
Japanerne hadde opprettet en kinesisk provisorisk regjering etter å ha erobret Beijing i 1937, der de aktivt samarbeidet med lokale næringslivsinteresser. Wang Kemin, en mann som tidligere hadde hatt høye verv i statsforvaltningen og i banknæringen, ble utpekt til regjeringssjef. Wang Kemin styrte Beijing med støtte fra den japanske sikkerhetstjenesten, og omorganiserte samfunnet i japanskvennlig retning etter modell av lydrikene på Taiwan og i Mandsjuria.
Det var imidlertid nasjonalistpolitikeren Wang Jingwei som kom til å bli den ledende kinesiske kollaboratøren. Wang Jingwei hadde opprinnelig hatt høye verv i Kuomintang-regimet, men etter de militære katastrofene i 1937 hadde han mistet troen på at Chiang Kai-shek kunne redde landet fra sammenbrudd. Etter den japanske seieren ved Wuhan i 1938 utstedte Japans statsminister Fumimaro Konoe et dekret om en «nyordning» i Asia, der kinesere og andre folkeslag under japansk ledelse skulle stå sammen i kampen mot kommunistene og vestmaktene. Dette tiltalte den sterkt antikommunistiske Wang, og i slutten av november 1938 begynte representanter for Wang å diskutere mer konkrete planer med en høytstående japansk offiser. Etter flere runder med forhandlinger dro Wang Jingwei til Shanghai for å møte med Wang Kemin og en japansk delegasjon, og senere dro han to ganger til Tokyo for å finpusse detaljene i avtalen med japanerne. Avtalen ble undertegnet i slutten av 1939, og med det ble Kinas reorganiserte nasjonale regjering født.
Verdenskrig og den skjøre enhetsfronten
Samarbeidet mellom nasjonalister og kommunister var skjørt på tross av at de hadde dannet en nasjonal enhetsfront, spesielt etter at kommunistene i 1940 hadde «frigjort» stadig nye områder, iblant også fra nasjonalistene. I 1941 kom det til et åpent sammenstøt ved Chang Jiang, der kommunistene hadde trengt inn på nasjonalistenes område. Sammenstøtet endte med flere tusen drepte kommunister. Mao og Chiang fortsatte kampen mot japanerne på hver sin side, men begge skjønte at de ville måtte sloss med hverandre etter at krigen med japanerne var over. Derfor var det viktig å spare på kruttet, og krigen mot japanerne ble ført med liten iver.
Chiang Kai-shek skal ha feiret angrepet på Pearl Harbor i desember 1941, siden USA ikke lenger ville kunne være tilskuer til hva som hendte i Kina. USAs president Franklin D. Roosevelt utelukket å sette inn amerikanske bakkestyrker i Kina, men gikk med på sende krigsmateriell og rådgivere til Chiangs nasjonalister. Amerikanerne forsøkte å føre forsyningene inn via Burmaveien, men dette var vanskelig etter japanske angrep. Amerikaneren Joseph Stilwell gikk inn som leder på alliert side, men svak innsats fra de kinesiske offiserene gjorde at japanerne trakk stadig lenger inn i Burma. Til slutt måtte amerikanerne droppe ideen om forsyninger via landveien, og heller sette opp en luftbro fra India. Samtidig gikk den amerikanske jagerflyskvadronen kjent som Flying Tigers inn i kampene på kinesisk side, og de gikk både til motangrep mot japanerne og beskyttet forsyningslinjene fra India.
Etter at enhetsfronten begynte å knake i sammenføyningene førte kommunistene en mer radikal politikk med jordreformer og massemobilisering. Budskapet deres nådde ut til stadig flere kinesere, og kommunistiske styrker økte angrepsfrekvensen mot japanernes og kollaboratørenes forsyningslinjer. Kommunistene hadde stor pengemangel og små industriressurser, og prioriterte å erobre mat og ammunisjon. For å øke inntektene lot så kommunistene også igjennom fingrene med produksjon og transport av opium til salg i japanskkontrollerte områder. Strategien fungerte godt, og på tross av små ressurser klarte de kommunistiske geriljastyrkene å etablere seg i Shandong-provinsen og i Beijings omegn.
Madame Chiangs USA-turné
Madame Chiang, som hun ble kjent som i amerikansk offentlighet, ble virkelig en superstjerne under USA-besøket. To uker etter talen i Kongressen havnet hun på forsiden av Life, og hun benyttet populariteten til å reise på turné i mange av USAs største byer for å samle støtte. I Hollywood Bowl ble hun hilst av 30,000 mennesker, og fikk med seg en lang rekke av filmmiljøets største stjerner. Madame Chiang fikk samlet inn store beløp til kinesiske «warphanes» (barn som var blitt foreldreløse i krigen), men fikk ellers ikke oppnådd allverdens. Den luksuriøse livsstilen hennes og en overdrevet rusmiddelbruk gjorde at hun etterhvert ble en belastning for amerikanske myndigheter, og Roosevelt trakk et lettelsens sukk da hun reiste hjem. Vel hjemme i Kina ble USA-besøket slått stort opp som en suksess, på tross av få konkrete resultater.
Mao-kult og indre ideologisk kamp i kommunistpartiet
I de kommunistkontrollerte områdene i Kina var det spenninger mellom Mao Zedong på den ene siden, og de mer teoretisk skolerte partifolkene som hadde studert marxisme-leninismen i utlandet (som «de 28 bolsjeviker»). Mao fremstilte seg alltid som en ekte sønn av Kina, i motsetning til de utenlandsskolerte, som etter Maos syn snakket et stammespråk adskilt fra den kinesiske virkeligheten. Den Moskva-tro fløyens fremste representant Wang Ming ble fra 1943 stadig innkalt til kritikkmøter hos Mao, og ble også alvorlig syk med symptomer på forgiftning. Mao nektet Wang å reise til Sovjetunionen for behandling, og selv om Wang etterhvert ble bedre var han likevel død politisk.
Kommunistenes høyborg i Yan'an var lenge dominert av soldatene som hadde vært med på den lange marsjen, men med tiden slo flere intellektuelle seg ned der. Disse var i utgangspunktet ønsket velkommen av Mao, men etter noe år begynte de å komme med kritikk av lederne. Et eksempel var Wang Shiwei, som våret 1942 satte opp populære veggaviser som kritiserte Mao og resten av kommunistpartiets ledersjikt. Wang ble raskt arrestert, og i «rettssaken» ble han beskyldt for å være trotskist. Han nektet å tilstå denne forbrytelsen, men ble likevel kastet i fengsel. Da utenlandske journalister fikk møte han året etter var Wang redd og forvirret, tilsto at han var trotskist, og hyllet Maos «storsinn» som hadde latt ham få leve.
Prosessen mot Wang markerte begynnelsen på en ny fase i den såkalte Beriktigelsesbevegelsen. Kang Sheng, lederen for partiets sikkerhetstjeneste, satte i gang en omfattende utrensking av «politisk upålitelige» partimedlemmer. Tusenvis ble arrestert, og de påståtte lederne i komplottene ble utsatt for offentlige «kampsesjoner» der folkemengden presset dem med makt til å tilstå. Alle som tilstod måtte nevne navnet på medsammensvorne, og slik fortsatte prosessen. Til slutt var Kangs konklusjon at åtti til nitti prosent av kadrene i Yan'an var politisk upålitelige, mens åtti til nitti prosent av den lokale militærstyrken var agenter for Nasjonalistpartiet. Tidlig i 1944 innså Mao at kampanjen hadde gått alt for langt og måtte roes ned, og forholdene normaliserte seg noe. Prosessene ble likevel brukt som modell for lignende kampanjer i fremtiden, fortsatt under Kang Shengs ledelse.
Under japansk okkupasjon
Den japanske hæren var stadig mer overbelastet etterhvert som krigen skred frem, og de fikk etterhvert hjelp av de tre kollaboratørregimene sine. Stadig større deler av lokalt forsvar og fredsbevarende operasjoner ble overlatt til mandsjuiske og kinesiske støttetropper. Japanerne fikk hjelp også i andre deler av krigsinnsatsen, og både på Taiwan og i Mandsjukuo økte industri- og matproduksjonen. Mye av dette skjedde med tvangsarbeid, spesielt i Mandsjukuos fabrikker og gruver.
Japanerne stod bak krigsforbrytelser i Kina også i denne fasen av krigen. Japanske vitenskapsmenn og leger drev medisinske eksperimenter på kinesiske fanger for å undersøke hvordan giftgass, dødelige bakterier og ekstreme kuldeforandringer påvirket menneskekroppen, og i 1941 og 1942 slapp de også dødelige bakterier ut i Nanjings sivilbefolkning for å måle virkningen. I det japanske militæret var brutalisering blitt ren rutine, og soldatene øvde seg på bajonett- og sverdbruk på forsvarsløse kinesiske fanger. De utenlandske konsesjonsområdene ble overtatt av japanerne, og vestlige borgere ble holdt fanget i isolerte leire. Etter tysk press isolerte også japanerne den jødiske befolkningen i Shanghai i spesielle ghettosamfunn, men de etterkom aldri tyske krav om å deportere jødene fra Kina til Tyskland.
Verdenskrigens sluttfase
Krigen mot japanerne hadde i 1944 vart i syv år, og frontene hadde stilnet fullstendig. Samarbeidet mellom amerikanerne og Chiang Kai-shek hadde også kjørt seg fast, og general Stilwell hadde null respekt for det kinesiske lederskapet. Chiang hadde «utrettet praktisk talt ingenting», mente Stilwell, og nasjonalistene hadde gjort alt annet enn å kjempe: de hadde stjålet, hamstret, bestukket og handlet med fienden, mens hæravdelinger bare hadde gått i oppløsning mens våpen for milliarder hadde forduftet. Stilwell hadde derimot stor respekt for vanlige kinesere, og problemet lå ikke med dem, men derimot hos den korrupte eliten som styrte landet.
Etter en ny japansk offensiv tidlig i 1944 kollapset nok en gang nasjonaliststyrkene, og tre uker inn i Operasjon Ichigo hadde de mistet 300,000 mann. Selv nasjonalistbastionene Chongqing og Kunming stod en periode i fare for å falle, selv om japanerne aldri kom så langt. Stilwell var på denne tiden mest opptatt av felttoget i Burma, og han prioriterte aldri japanernes offensiv i 1944 spesielt høyt. Dette gjorde ham upopulær i Kina, og i oktober 1944 krevde Chiang at Stilwell måtte gå av. Stilwell ble erstattet av Albert Wedemeyer, som var langt mer diplomatisk i samarbeidet med nasjonalistene. Wedmeyer innså også snart at nasjonalisthæren trengte omfattende reformer for å bli stridsdyktig, og over de neste månedene ble hæren slanket i størrelse, mens de avdelingene som ble beholdt ble langt mer kampdyktige. Med amerikanske rådgivere i alle divisjoner kunne Chiangs hær for første gang på tre og et halvt år gjennomføre større offensiver.
I 1945 var det blitt åpenbart for alle at krigen gikk inn i sluttfasen. Japanerne begynte å vakle i Kina, og i nasjonalisthovedstaden Chongqing var optimismen stor. Chiang og nasjonalistlederne lovet omfattende reformer når freden kom, med flerpartistyre, en uavhengig fagbevegelse, og kortere arbeidsdager i industrien.
Like før krigens slutt styrte japanerne over omtrent 200 millioner kinesere, mens nasjonalistene styrte over neste det samme. Kommunistene kontrollerte områder med en befolkning på 95 millioner. Mao hadde aldri før stått sterkere, og partiet hadde vokst til 1,2 millioner medlemmer. Under partikongressen i mars hevdet Mao at hæren hans var oppe i 910,000 soldater, i tillegg til en kommunistisk milits i landdistriktene på 2,1 millioner. Mao gikk hardt ut mot Chiang Kai-shek under talen til kongressen, men holdt likevel døren på gløtt for en koalisjonsregjering dersom nasjonalistene gikk med på reformer. Likevel var det overhengende fare for en borgerkrig i full skala, og i Maos retorikk ble det gjort klart at det kinesiske kommunistpartiet skulle fjerne imperialismen og føydalismen.
Japan kapitulerte 14. august. Vel tre millioner kinesiske soldater falt i krigen mot japanerne, og de sivile tapene ble anslått til 17-18 millioner. Nesten like mange var såret, og omtrent en femtedel av befolkningen var på ett eller annet tidspunkt drevet på indre flukt på grunn av krigshandlinger. Det var også enorme materielle ødeleggelser, og infrastrukturen og store mengder bygninger lå i ruiner.
Borgerkrigen blusser opp igjen
Japanernes kapitulasjon var kommet mer brått på enn hva mange hadde forventet. I Mandsjuria hadde sovjetiske styrker stormet inn i landet for å arrestere Puyi og besette området, men i mange av kystbyene var det ikke noen åpenbar arvtager etter de japanske okkupasjonsstyrkene og kollaboratørregimene. Chiang og nasjonalisthæren var isolert i sørvest, og forsøkte med amerikansk hjelp å flytte lojale styrker til nøkkelbyene ved kysten, men dette var ingen enkel oppgave. I nord nådde kommunistene Mandsjuria lenge før nasjonalistene, og fra sine sovjetiske allierte fikk Maos styrker store mengder militært utstyr. Chiangs Kai-sheks allierte krigsherrer i sør hadde heller ikke noe ønske om å trekke nordover i denne omgang, og ble der de var. Mange interne flyktninger reiste nå hjemover for å kreve hjemmene sine tilbake fra de som hadde samarbeidet med japanerne, men den lange okkupasjonen og de uoversiktlige politiske forholdene gjorde at det var noe diffust hvem som egentlig hadde kollaborert med hvem. Mange i toppsjiktet i kollaboratørregimene ble arrestert og henrettet, mens på lavere nivå valgte heller Kuomintang å spare folk som hadde kompetanse de trengte, slik at de kunne bygge opp sin egen statsadministrasjon igjen.
Det var nå mye som tydet på at borgerkrigen ville blusse opp igjen, men på amerikansk initiativ ble Mao invitert til Chongqing av Chiang Kai-shek. Den 28. august møttes de to erkefiendene for andre gang i livet, forrige gang var i 1926. De holdt en høflig fasade under forhandlingene, selv om uvennskapet ulmet under overflaten. Chiangs hovedkrav var at kommunistenes røde hær skulle innlemmes i en felles nasjonal hær, men det kunne ikke Mao godta uten motytelser og klare garantier. Maos krav om landsomfattende jordreformer ble bare møtt av taushet fra Chiang. Mens forhandlingene pågikk posisjonerte både nasjonalister og kommunister styrker rundt om i landet, og i nord og nordøst drev kommunistene med stadige angrep på nasjonalistenes støttepunkter. Nasjonalistene var på sin side mest opptatt av å sende styrker til de store kystprovinsene som japanerne hadde forlatt.
Etter seks ukers forhandlinger dro Mao fra Chongqing. Partene hadde kommet til enighet om å kalle inn til en grunnlovsforsamling der alle partier var representert, og de forpliktet seg til å unngå borgerkrig. Vel hjemme i Yan'an bagatelliserte Mao avtalen, og i de kommunistkontrollerte områdene på landsbygda begynte han en omfattende omfordeling av jorden. Når kommunistiske styrker inntok en landsby sørget de for å stille godseiere, embedsmenn og skatteinnkrevere for «retten», der de ble domfelt og henrettet. Mao sørget for at flest mulig av de lokale bøndene deltok i disse hevnaksjonene, slik at de fikk medansvar for det som skjedde og ble en del av revolusjonen. Omfordelingen av jord ble svært populær blant småbøndene, og førte til at mange frivillig sluttet seg til Maos røde hær. Det var regnet som helt utenkelig at Chiang med sine godseierstøttespillere noen sinne kunne gå med på reformer, og kompromisser synes etterhvert utenkelige. Partene var derfor på full fart inn i borgerkrig igjen.
Sportsåret 1890
Sportsåret 1890 er en oversikt over hendelser, resultater, fødte og avdøde personer med tilknytning til sport i 1890.
Dødsfall
…
Barakzai-dynastiet
Barakzai-dyanstiet var et pashtunsk dynasti som styrte Afghanistan fra 1826 til 1929 eller 1973, da monarkiet endelig opphørte under Mohammad Zahir Shah. Dynastiet ble grunnlagt av Dost Mohammed Khan etter at Durrani-dynastiet under Ahmed Shah Durrani hadde blitt fjernet fra makten. I dynastiets maktperiode mistet Afghanistan mye land til Storbritannia i sør og øst, Persia i vest og Russland i nord. Mange konflikter fant også sted i Afghanistan, blant annet de tre store anglo-afghanske krigene og borgerkrigen i 1929.
Direkte oversatt fra pashto betyr barakzai «sønnene til Barak». Det viser muligens til den israelittiske general Barak i Dommernes bok, som frigjorde israelittene fra 30 års straffearbeid med støtte/oppmuntring av Debora. Barakzai er et vanlig etnisk navn blant pashtunerne i Afghanistan og Pakistan. Barakzai kan også være navnet på en gruppe balutsjer i Iran. Det er syv forskjellige pashtunstammer som har navnet Barakzai. Durrani-stammen er den viktigste og største stammen med over fire millioner mennesker.
Historie og bakgrunn
Barakzai-dynastiet var rekken av herskere i Afghanistan i det 19. og 20. århundre. Etter fallet til Durrani-riket i 1826 hersket kaos i områdene til Ahmed Shah Durranis afghanske rike mens Timur Shahs forskjellige sønner kjempet om makten. Det afghanske riket sluttet å eksistere som en enkelt nasjonalstat, og var i en kort periode oppløst til en splittet samling av små enheter. Dost Mohammed Khan oppnådde overlegenhet i 1826 og grunnla Barakzai-dynastiet rundt 1837. Deretter hersket hans etterkommere sammenhengende frem til 1929, da kong Amanullah Khan abdiserte og hans fetter Mohammed Nadir Shah ble valgt til konge. Den mest fremstående subklanen blant stammene av barakzai-pashtunere er Mohammadzai, som flere av de senere kongene kom fra, inkludert Mohammad Zahir Shah, den siste kongen i Afghanistan.
Nawaber av Kurwai og Basoda
Barakzai Feroze Khel
Luxembourg (by)
Byen Luxembourg (luxembourgsk: Lëtzebuerg, tysk: Luxemburg), også kjent som Luxembourg by (luxembourgsk: Stad Lëtzebuerg, fransk: Ville de Luxembourg, tysk: Luxemburg Stadt), er en kommune med bystatus og hovedstaden i Storhertugdømmet Luxembourg. Innad i landet blir den vanligvis kun omtalt som Staad, «byen».
Geografi og befolkning
Per 2007 hadde kommunen Luxembourg by en befolkning på 83 820, som er nesten tre ganger befolkningen i den nest største kommunen. Byens metropolbefolkning, inkludert den i de nærliggende kommunene Hesperange, Sandweiler, Strassen og Walferdange, er på 103 973.
Luxembourg by ligger ved hjertet av Vest-Europa, plassert 188 km fra Brussel, 289 km fra Paris og 190 km fra Köln. Byen ligger ved sammenløpet av de to elvene Alzette og Pétrusse i Sør-Luxembourg.
Historie
I byen ligger det historiske Luxembourg slott, etablert av frankerne i tidlig middelalder, sånn omtrent når området vokste frem. Luxembourg by er en av de mest velstående byene i verden og har utviklet seg til å bli et bankvesen- og administrasjonssentrum. Luxembourg er sete for atskillige EU-institusjoner, blant annet EF-domstolen, EUs revisjonsrett og Den europeiske investeringsbanken.
I 1994 ble de gamle kvarterene og fortifikasjonene i byen tatt inn på UNESCOs Verdensarvlisten.
Luxembourg var sammen med Sibiu europeisk kulturhovedstad i 2007.
Teori
Teori er i vitenskapen en testet antagelse om virkeligheten, en forklaring på et fenomen eller en sammenheng i naturen. Etter å ha testet om en hypotese gir et mer sant enn falskt bilde av virkeligheten omtales den ofte som en teori. Vitenskap defineres ofte som det å sette frem og teste hypoteser/teorier.
Teori er i hverdagsspråket en betegnelse på en «ubekreftet antagelse». Men den vitenskapsteoretiske betydningen av ordet er altså nesten det motsatte: Teori brukes nærmest som hedersbetegnelse på en hypotese når denne gang på gang har blitt bekreftet i tester som hadde som sitt formål å tilbakevise den.
Ofte blir begrepet teori forbeholdt forklaringssystemer som består av mange innbyrdes samstemte (koherente) «delteorier» og som kan forklare og forutsi et stort spekter av fenomener eller sammenhenger.
Det er imidlertid korrekt at man aldri vil kunne omtale en teori som bevist (verifisert). Men dette utgjør selve definisjonen av (i hvert fall de empiriske) vitenskapene: Et utsagn er kun vitenskapelig hvis det i hvert fall prinsipielt kan vise seg å være feil. Absolutt sikkerhet forekommer ikke i de empiriske vitenskapene.
En teori er derfor det beste man kan håpe på. Hvor mange tester som skal til før en hypotese kan «forfremmes» til teori, er derimot et skjønnsspørsmål, i og med at det ikke fins noen skarpe grenser mellom hypotese og teori. Støtten en hypotese får, er ikke et enten/eller-, men et gradsspørsmål. Vanligvis omtales hypotesen som teori når størsteparten av forskersamfunnet midlertidig aksepterer den som en sannsynlig og nyttig forklaring.
Eksempler på teorier fra hhv. fysikken og biologien er relativitetsteorien eller evolusjonsteorien. Begge beskriver og forklarer sammenhenger i naturen (hhv. mellom bevegelse, tid og rom; og mellom variasjon innen arter og frembringelsen av nye arter) som antas å være naturlover.
Teori er avledet av det greske substantivet θεωρία (theōría), betraktning, eller verbet θεωρεἶν (theōreîn) som betyr å betrakte eller beskue, også som refleksjon. Det brukes i dag både i vid og trang betydning. I vid betydning viser det til alt det vi tenker, det kognitive, i motsetning til det vi faktisk gjør, til praksis. I trang betydning viser det til forklaringer, vitenskapelige, men det blir også brukt som forklaringer i en hverdagslogikk.
Simonides fra Keos
Simonides fra Keos (gresk: Σιμωνίδης ὁ Κεῖος; født ca. 556, død ca. 468 f.Kr.) var en gresk lyrisk poet som var født i Ioulis på Kea. Han var sammen med Sapfo og Pindaros inkludert i den kanoniske listen av ni lyriske poeter satt sammen av lærde i det hellenistiske Alexandria. Han er forteller og hovedperson i Mary Renaults historiske roman The Praise Singer.
Liv og virke
I sin ungdom lærte han poesi og musikk og komponerte paianere for festivalene til Apollon. Han fant lite rom for sine evner hjemme og reiste for å bo i Athen ved hoffet til Hipparkhos, beskytteren av litteratur. Etter mordet på Hipparkhos i 514 f.Kr. trakk Simonides seg tilbake til Thessalia hvor han ble beskyttet av skopadaiene og aleuadaiene, to kjente thessaliske familier.
Cicero forteller historien om slutten på hans forhold til skopadaiene. Hans beskytter Skopas irettesatte ham ved en bankett for å legge for mye vekt på dioskurene i en hymne som lovpriste Skopas seier i kappløp med stridsvogner. Skopas nektet å betale hele lønnen og sa til Simonides at han fikk søke dioskuriene om resten. Kort tid etterpå ble Simonides fortalt at to unge menn ønsket å snakke med ham. Etter at han forlot bankettsalen, raste taket sammen og knuste Skopas og hans gjester. Der ser ikke ut til å være tvil om at en katastrofe førte til at skopadaiene ble utslettet. Etter slaget ved Marathon vendte Simonides tilbake til Athen, men dro snart til Sicilia på invitasjon fra Hiero I av Siracusa, hvor han tilbrakte resten av sitt liv ved hans hoff.
Hans rykte som lærer vises gjennom tradisjonen om at han introduserte forskjellen mellom lang og kort vokal (ε, η, ο, ω) som etterpå ble tilpasset det joniske alfabetet som ble allment brukt under arkontiden til Eukleides (403 f.Kr.). Han var også oppfinneren av et system av mnemoteknikk.
Han var så populær at han var en maktfaktor selv i den politiske verden. Det fortelles at han fikk Hiero og Thero til å gjenforenes kvelden før et slag mellom deres arméer. Han var intim venn av Themistokles og spartaneren Pausanias, og hans dikt om frigjøringskrigen mot Persia gav uten tvil en mektig impuls til den nasjonalistiske patriotismen.
Han kunne nesten kreve hva han ville for sine dikt. Senere forfattere, fra Aristofanes og fremover, anklaget ham for grådighet, antagelig ikke uten grunn. Hieros dronning spurte ham om det var bedre å være født rik eller som et geni. Han svarte «rik, for genier finnes alltid ved portene til de rike». Og da noen spurte ham om å skrive et rosende dikt med tilbud om evig takknemlighet, men ingen penger, svarte Simonides at han hadde to kister, en for takk, den andre for penger. Når han åpnet dem, var den første tom og ubrukelig, mens den siste var full.
Poesi
Der er styrke og opphøydhet i elegiene med en enkelhet som er nesten statueaktig. De er fullstendig rytmiske og former for elegi uttrykkes. De om heltene ved Marathon og slaget ved Thermopylene er de som har fått mest ros.
som kan oversettes som:
Thomas Bullfinch skrev at Simonides «var særdeles dyktig» i sjangeren elegi: «Hans genialitet var på grensen til det patetiske, og ingen kunne røre med en sannere effekt tonene i menneskelig sympati».
I de private epigrammene er der mer fargerik og følelsesmessig varme, men få av dem hviler på bedre autoritet enn Anthologia Graeca. Et interessant og utvilsomt ekte epigram av disse er over Arkedike, datteren til Hippias peisistraden, som «til tross for at hennes far og bror og barn alle var prinser, ikke ble løftet opp i sjelens stolthet».
De lyriske fragmentene varierer mye i karakter og lengde. Ett av disse er fra et dikt om Artemisium som minnet de som falt ved Thermopylene, hvor han fikk seieren over Aiskhylos. Et annet er en ode til ære for Skopas, kommentert i Platons Protagoras. Resten er fra oder om seiere i leker, hymner til gudene, sørgesanger og annet.
Trizogeniates planipennis
Trizogeniates planipennis er en bille som hører til underfamilien praktskarabider (Rutelinae) i den store familien skarabider (Scarabaeidae).
Utbredelse
Billen finnes i den neotropiske faunaregionen, nærmere bestemt i Brasil og Peru.
Jinjie kullkraftverk
Jinjie kullkraftverk er et kullkraftverk i Shenmu i provinsen Shaanxi i det sentrale Kina. Det har en installert produksjonskapasitet på 2.400 MW fordelt på 4 turbiner. Anlegget stod ferdig i 2007. Operatør er selskapet Guohua.
The Adventure of the Yellow Curl Papers
The Adventure of the Yellow Curl Papers er en amerikansk stumfilm fra 1915.
Narichona
Narichona er en slekt av biller som tilhører familiegruppen bladbiller (Chrysomelidae). Det er kjent 3 arter.
Utseende
Artene har reduserte dekkvinger.