cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Haumea
Bane
Haumea har en omløpstid på 284 jordår, en perihel på 35 AU og en omløpshelling på 28 °. Den passerte aphelion tidlig i 1992, og er for øyeblikket mer enn 50 AU fra solen. [20] Det vil komme til perihelion i 2133. Haumeas bane har en litt større eksentrisitet enn den til de andre medlemmene av sin kollisjonsfamilie. Dette antas å være på grunn av Haumeas svake 7:12 omløpsresonans med Neptun som gradvis endret sin opprinnelige bane i løpet av en milliard år, gjennom Kozai-effekten, som tillater utveksling av en bane sin tilbøyelighet til økt eksentrisitet.
Med en visuell styrke på 17,3 er Haumea det tredje mest lyssterke objektet i Kuiperbeltet etter Pluto og Makemake, og lett observerbart med et stort amatørteleskop. Men fordi planetene og de fleste små solsystemlegemer deler en felles baneoppretting fra deres dannelse, fokuserte de fleste tidlige undersøkelser for fjerne objekter på projeksjonen på himmelen til dette fellesplanet, kalt ekliptikken. Da himmelen nær ekliptikken etterhvert ble godt utforsket, begynte senere himmelundersøkelser å lete etter gjenstander som hadde dynamiske baner med høyere plan enn ekliptiken, så vel som fjernere gjenstander, med langsommere middelbevegelser over himmelen. Disse undersøkelsene avdekket til slutt Haumeas beliggenhet, med sin høye banehelling og nåværende posisjon langt fra ekliptikken.
Mulig resonans med Neptun
Siden 2007 har Haumea vært antatt å være i en intermitterende 7:12 orbital resonans med Neptun. Dens stigende knutepunkt har en periode på omtrent 4,6 millioner år, og resonansen brytes to ganger per presesjonssyklus, eller hvert 2,3 millioner år, bare for å komme tilbake hundre tusen år eller så senere. Imidlertid etablerte Buie i 2020 et annet resultat, og kvalifiserte den som en ikke-resonant.
Rotasjon
Haumea viser store svingninger i lysstyrke over en periode på 3,9 timer, noe som bare kan forklares med en rotasjonsperiode av denne lengden. Dette er raskere enn noen annen kjent likevektslegeme i solsystemet, og faktisk raskere enn noen annen kjent kropp som er større enn 100 km i diameter. Mens de fleste roterende legemer i likevekt blir flatet ut i sfæroider, roterer Haumea så raskt at den forvrenges til en triaksial ellipsoid. Hvis Haumea skulle rotere mye raskere, ville det forvrenge seg selv i en manualform og bli splittet i to. Denne raske rotasjonen antas å være forårsaket av påvirkningen som skapte satellittene og kollisjonsfamilien.
Planet til Haumeas ekvator er for tiden orientert nesten på kanten av jorden og er også litt forskjøvet til ringens plan og ringens ytterste måne Hi'iaka. Selv om de opprinnelig ble antatt å være i samme plan som Hiʻiakas baneplan av Ragozzine og Brown i 2009, foreslo deres modeller av kollisjonsdannelsen av Haumeas satellitter konsekvent Haumeas ekvatorialplan i det minste å være på linje med Hi'iakas orbitale plan med omtrent 1 °. Dette ble støttet med observasjoner av en stjerne okkultasjon av Haumea i 2017, som avslørte tilstedeværelsen av en ring som var omtrent sammenfallende med planet til Hiʻiakas bane og Haumeas ekvator. En matematisk analyse av okkultasjonsdataene av Kondratyev og Kornoukhov i 2018 var i stand til å begrense de relative hellingsvinklene til Haumeas ekvator til ringplanene til ringen og Hiʻiaka, som ble funnet å være henholdsvis 3,2 ° ± 1,4 ° og 2,0 ° ± 1,0 ° relativt til Haumeeas ekvator. De avledet også to løsninger for Haumeas nordpolretning, og pekte på ekvatoriale koordinater (α, δ) = (282,6 °, –13,0 °) eller (282,6 °, –111,8 °).
Størrelse form og sammensetning
Størrelsen på et solsystemobjekt kan utledes av dens optiske størrelse, avstand og albedo. Objekter ser lyse ut for jordobservatører enten fordi de er store eller fordi de er sterkt reflekterende. Hvis deres reflektivitet (albedo) kan fastslås, kan det gjøres et grovt estimat av størrelsen. For de fjerneste objektene er albedoen ukjent, men Haumea er stor og lys nok til at dens varmeutslipp kan måles, noe som har gitt en omtrentlig verdi for albedoen og dermed dens størrelse. Imidlertid blir beregningen av dimensjonene mere komplisert av den raske rotasjonen. Rotasjonsfysikken til deformerbare legemer forutsier at et legeme som roterer så raskt som Haumea vil ha blitt forvrengt i likevektsform til en triaksial ellipsoid. Det antas at det meste av svingningene i Haumeas lysstyrke ikke er forårsaket av lokale forskjeller i albedo, men av veksling av sidevisningen og endevisningen sett fra jorden.
Rotasjonen og amplituden til Haumeas lyskurve ble hevdet å legge sterke begrensninger på dens sammensetning. Hvis Haumea var i hydrostatisk likevekt og hadde en lav tetthet som Pluto, med en tykk iskappe over en liten steinete kjerne, ville dens raske rotasjon ha forlenget den i større grad enn svingningene i lysstyrken tillater. Slike hensyn begrenset dens tetthet til et område på 2,6–3,3 g / cm3. Til sammenligning har månen, som er steinete, en tetthet på 3,3 g / cm3, mens Pluto, som er typisk for isete gjenstander i Kuiper-beltet, har en tetthet på 1,86 g / cm3. Haumeas mulige høye ligger nær verdiene for silikatmineraler som olivin og pyroksen, som utgjør mange av de steinete gjenstandene i solsystemet. Dette antyder også at mesteparten av Haumea er stein med et relativt tynt islag. En tykk ismantel som er mer typisk for gjenstander fra Kuiper-beltet, kan ha blitt sprengt av under påvirkningen som dannet Haumean-kollisjonsfamilien.
Fordi Haumea har måner, kan massen av systemet beregnes ut fra banene deres ved hjelp av Keplers tredje lov. Resultatet er 4,2 × 1021 kg, 28% av massen til Plutos system og 6% av massen til månen. Nesten all denne massen er i Haumea. Flere ellipsoidmodellberegninger av Haumeas dimensjoner er gjort. Den første modellen produsert etter Haumeas oppdagelse ble beregnet fra bakkebaserte observasjoner av Haumeas lyskurve ved optiske bølgelengder. Den ga en total lengde på 1.960 til 2.500 km og en visuell albedo (pv) større enn 0.6. Den mest sannsynlige formen er en triaksial ellipsoid med omtrentlige dimensjoner på 2000 × 1500 × 1000 km, med en albedo på 0,71. [38] Observasjoner fra Spitzer Space Telescope gir en diameter på 1150 + 250 −100 km og en albedo på 0,84 + 0,1 −0.2, fra fotometri ved infrarøde bølgelengder på 70 mikrometer. Senere lyskurve-analyser har antydet en ekvivalent sirkulær diameter på 1450 km. I 2010 ga en analyse av målinger tatt av Herschel Space Telescope sammen med de eldre Spitzer Telescope-målingene et nytt estimat av den tilsvarende diameteren til Haumea - ca. 1300 km. Disse uavhengige størrelsesestimatene overlapper hverandre ved en gjennomsnittlig geometrisk gjennomsnittsdiameter på omtrent 1400 km. I 2013 målte Herschel-romteleskopet Haumeas tilsvarende sirkulære diameter til å være omtrent 1240 + 69 −58 km
Imidlertid satte observasjonene av en okkultasjon i januar 2017 alle disse konklusjonene under tvilt. Den målte formen på Haumea, selv om den var langstrakt som antatt tidligere, så ut til å ha betydelig større dimensjoner - i henhold til dataene fra okkultasjonen har Haumea omtrent diameteren til Pluto langs den lengste aksen og omtrent halvparten av dens ved polene. Den resulterende tettheten beregnet fra den observerte formen av Haumea var ca. 1,8 g / cm3 - mer i tråd med tettheten til andre store TNO. Denne resulterende formen så ut til å være uoverensstemmende med en homogen kropp i hydrostatisk likevekt, selv om Haumea ser ut til å være en av de største transneptuniske gjenstandene som har blitt oppdaget er den likevel, mindre enn Eris, Pluto. Den er lik Makemake og muligens Gonggong og større enn Sedna, Quaoar og Orcus.
En studie fra 2019 forsøkte å løse de motstridende målingene av Haumeas form og tetthet ved hjelp av numerisk modellering av Haumea som en differensiert kropp. Det fant at dimensjoner på ≈ 2.100 × 1.680 × 1.074 km (modellering av den lange aksen med intervaller på 25 km) var en best tilpasset kamp med den observerte formen av Haumea under okkultasjonen i 2017, samtidig som den var i samsvar med både overflate og kjerneskalene ellipsoide former i hydrostatisk likevekt. Den reviderte løsningen for Haumeas form innebærer at den har en kjerne på ca. 1626 × 1 446 × 940 km, med en relativt høy tetthet på ≈ 2,68 g / cm3, noe som indikerer en sammensetning i stor grad av hydratiserte silikater som kaolinitt. Kjernen er omgitt av en isete kappe som varierer i tykkelse fra ca 70 ved polene til 170 km langs den lengste aksen, som utgjør opptil 17% av Haumeas masse. Haumeas middeltetthet er estimert til ≈ 2,018 g / cm3, med en albedo på ≈ 0,66.
Overflate
I 2005 fikk teleskopene Gemini og Keck spektrum av Haumea som viste sterke krystallinske vannisegenskaper som ligner overflaten på Plutos måne Charon. Dette er merkelig, fordi krystallinsk is dannes ved temperaturer over 110 K, mens Haumeas overflatetemperatur er under 50 K, en temperatur der amorf is dannes. I tillegg er strukturen til krystallinsk is ustabil under det konstante regnet av kosmiske stråler og energiske partikler fra solen som rammer transneptuniske gjenstander. Tidsskalaen for den krystallinske isen til å gå tilbake til amorf is under dette bombardementet er i størrelsesorden ti millioner år, men transneptuniske gjenstander har vært på deres nåværende kalde temperatursteder i tidsskalaer på milliarder år. Strålingsskader bør også gjøre overflaten av transneptuniske gjenstander mørkere og rødere der de vanlige overflatematerialene til organiske is og tololinlignende forbindelser er til stede, slik det er tilfelle med Pluto. Derfor antyder spektrene og fargen at Haumea og dets familiemedlemmer har gjennomgått ny overflatebehandling som ga fersk is. Imidlertid har ingen sannsynlig overflatemekanisme blitt foreslått. Haumea er like lys som snø, med en albedo i området 0,6–0,8, i samsvar med krystallinsk is. Andre store TNOer som Eris ser ut til å ha albedoer så høye eller høyere. Best tilpasset modellering av overflatespektrene antydet at 66% til 80% av den haumeanske overflaten ser ut til å være ren krystallinsk vannis, med en bidragsyter til den høye albedo, muligens hydrogencyanid- eller fyllosilikatleire. Uorganiske cyanidsalter som kobberkaliumcyanid kan også være tilstede.
Imidlertid antyder ytterligere studier av de synlige og nær infrarøde spektrene en homogen overflate dekket av en intim 1: 1-blanding av amorf og krystallinsk is, sammen med ikke mer enn 8% organiske stoffer. Fraværet av ammoniakkhydrat ekskluderer kryovulkanisme, og observasjonene bekrefter at kollisjonshendelsen må ha skjedd for mer enn 100 millioner år siden, i samsvar med de dynamiske studiene. Fraværet av målbart metan i Haumea-spektrene stemmer overens med en varm kollisjonshistorie som ville ha fjernet slike flyktige stoffer, i motsetning til Makemake.
I tillegg til de store svingningene i Haumeas lyskurve på grunn av kroppens form, som påvirker alle farger likt, viser mindre uavhengige fargevariasjoner sett i både synlige og nær-infrarøde bølgelengder en region på overflaten som er forskjellig både i farge og i albedo. Mer spesifikt ble det sett et stort mørkerødt område på Haumeas lyse hvite overflate i september 2009, muligens en påvirkningsfunksjon, som indikerer et område rikt på mineraler og organiske (karbonrike) forbindelser, eller muligens en større andel krystallis. Dermed kan Haumea ha en flekkete overflate som minner om Pluto, om ikke så ekstrem.
Ring
En okkultasjonen observert 21. januar 2017 og beskrevet i en artikkel fra oktober 2017 indikerte tilstedeværelsen av en ring rundt Haumea. Dette representerer det første ringsystemet som ble oppdaget for en TNO. Ringen har en radius på ca. 2287 km, en bredde på ~ 70 km og en opasitet på 0,5. Det er godt innenfor Haumeas Roche-grense, som ville være i en radius på ca. 4400 km hvis det var sfærisk (å være usfærisk skyver grensen lenger ut). Ringplanet er skrått 3,2 ° ± 1,4 ° med hensyn til Haumeas ekvatoriale plan og sammenfaller omtrent med baneplanet til den større ytre månen Hiʻiaka. Ringen er også nær 1: 3 orbit-spin resonans med Haumeas rotasjon (som er i en radius på 2285 ± 8 km fra Haumeas sentrum). Ringen anslås å bidra med 5% til den totale lysstyrken til Haumea.
I en studie om dynamikken til ringpartikler som ble publisert i 2019, har Othon Cabo Winter og kollegaer vist at 1: 3-resonansen med Haumeas rotasjon er dynamisk ustabil, men at det er en stabil region i faseområdet som er konsistent med plasseringen av Haumeas ringer. Dette indikerer at ringpartiklene stammer fra sirkulære, periodiske baner som er nær resonansen, men ikke i fullstendig resonans.
Satelitter
To små satellitter har blitt oppdaget som kretsende rundt Haumea, (136108) Haumea I Hiʻiaka og (136108) Haumea II Namaka. Darin Ragozzine og Michael Brown oppdaget begge i 2005, gjennom observasjoner av Haumea ved hjelp av W. M. Keck Observatory.
Hiʻiaka, ved første kallenavn "Rudolph" av Caltech-teamet, ble oppdaget 26. januar 2005. Det er den ytre og, med omtrent 310 km i diameter, den største og lyseste av de to, og kretser rundt Haumea i en nesten sirkulær bane hver 49. dag. Sterke absorpsjonsegenskaper ved 1,5 og 2 mikrometer i det infrarøde spekteret stemmer overens med nesten ren krystallinsk vannis som dekker mye av overflaten. Det uvanlige spekteret, sammen med lignende absorpsjonslinjer på Haumea, førte til at Brown og kollegaene til å konkludere med at fangst var en usannsynlig modell for systemets dannelse, og at de haumeanske månene må være fragmenter av selve Haumea.
Namaka, den mindre, indre satellitten til Haumea, ble oppdaget 30. juni 2005, [63] og fikk tilnavnet "Blitzen". Den er en tiendedel av massen av Hiʻiaka og kretser rundt Haumea på 18 dager i en meget elliptisk, ikke-Keplerisk bane. De relativt store eksentrisitetene sammen med den gjensidige tilbøyeligheten til satellittenes baner er uventede da de burde vært dempet av tidevannseffektene. En relativt nylig passasje med en 3: 1-resonans med Hi'iaka kan forklare de nåværende banene til Haumean-månene.
For tiden ser banene til de haumeanske månene nesten nøyaktig ut fra jorden, med Namaka som periodisk okkulterer Haumea. Observasjon av slike transitt ville gi presis informasjon om størrelsen og formen på Haumea og dets måner, slik det skjedde på slutten av 1980-tallet med Pluto og Charon. Den lille endringen i lysstyrken til systemet under disse okkulteringene vil kreve minst et profesjonelt teleskop med middels blenderåpning for deteksjon. Hiʻiaka okkulte sist Haumea i 1999, noen år før oppdagelsen, og vil ikke gjøre det igjen før om rundt 130 år.
Kollisjonsfamilie
Haumea er det største medlemmet av sin kollisjonsfamilie, en gruppe astronomiske objekter med lignende fysiske og orbitale egenskaper som antas å ha dannet seg da en større stamfar ble knust av en støt. Denne familien er den første som ble identifisert blant TNO-ene og inkluderer ved siden av Haumea og dens måner (55636) 2002 TX300 (≈364 km), (24835) 1995 SM55 (≈174 km), (19308) 1996 TO66 (≈200 km ), (120178) 2003 OP32 (≈230 km), og (145453) 2005 RR43 (≈252 km). Brown og kollegaene foreslo at familien var et direkte produkt av påvirkningen som fjernet Haumeas ismantel, men et annet forslag antyder en mer komplisert opprinnelse, at materialet som ble kastet ut i den første kollisjonen i stedet forenet seg til en stor måne av Haumea, som senere ble knust i en annen kollisjon og spredte skjærene utover. Dette andre scenariet ser ut til å produsere en spredning av hastigheter for fragmentene som er mer tilpasset den målte hastighetsspredningen til familiemedlemmene. Fordi det ville tatt minst en milliard år for gruppen å ha diffundert så langt som den har, antas kollisjonen som skapte Haumea-familien å ha skjedd veldig tidlig i solsystemets historie.
Utforskning
Joel Poncy og kollegaer har beregnet at et flyby-oppdrag til Haumea vil kunne ta 14,25 år ved hjelp av en tyngdekraftsassistent ved Jupiter, basert på en lanseringsdato 25. september 2025. Haumea ville være 48,18 AU fra solen når romfartøyet ankommer. En flytid på 16,45 år kan oppnås med lanseringsdatoer 1. november 2026, 23. september 2037 og 29. oktober 2038. Haumea kan bli et mål for en fremtidig romsonde.
Carl Jóhan Jensen
Carl Jóhan Jensen (født 2. desember 1957) er en færøysk forfatter, litteraturkritiker og oversetter.
Jensen er født og oppvokst i Tórshavn. Etter å ha gått grunnskole og realskole i Tórshavn reiste han i 1973 til Danmark for å ta videre utdannelse. I 1976 tok han artium og flyttet hjem igjen til Færøyene. Der arbeidet han som journalist før han studerte færøysk språk og litteratur ved Froðskaparsetur Føroya. Etter eksamen i 1981 fortsatte han studiene på Island der han studerte allmenn litteraturvitenskap og islandsk fram til 1987. Han ble cand. philol. i 1990. På 1990-tallet bodde han og familien flere år i Tromsø, der kona hans arbeidet som generalsekretær i North Atlantic Marine Mammal Commission.
Han var leder for den færøyske forfatterforeningen, Rithøvundafelag Føroya, 1991–1992. Jensen var nominert til Nordisk råds litteraturpris i 1991 og 1998, og var nominert igjen i 2007 for romanen Ó – Søgur um djevulskap. Han ble tildelt M.A. Jacobsens Heiðursløn i 1989 og 2006.
Slaget ved Inkerman
Slaget ved Inkerman var et militært oppgjør mellom russiske styrker på den ene siden og franske og britiske styrker på den andre. Slaget sto 5. november 1854, og var en del av Krimkrigen som varte fra 1853 til 1856.
Bakgrunn
De engelsk, franske og tyrkiske styrkene gikk i land på i Jevpatoria på Krim den 14. september 1854. Kort tid etter hadde de omringet festningen Sevastopol, og holdt den beleiret i nesten et år. Russerne forsøkte å bryte beleiringen ved hjelp av en unnsetningsstyrke fra Bessarabia, og dette førte 25. oktober 1854 til slaget ved Balaklava, men slaget endte uten en avgjørende seier, og russerne var fortsatt beleiret.
De allierte armeene
Troppestyrkene viser hvor mange soldater enhetene satte inn i slaget, ikke deres nominelle styrke.
Slaget
5. november 1854 forsøkte de beleirede russerne å gjøre et utfall mot de britiske troppene som sto ved Inkerman. De avanserte i tre avdelinger: mens general Gortsjakov skulle binde de franske styrkene ved Balaklava med 22 000 mann, angrep generalene Soimonov og Paulov britene ved Inkerman med tilsammen 35 000 mann.
Russerne forsøkte å falle britene i flanken ved å besette høyden ved den nordlige enden av de britiske stillingene. Britene svarte ved å dreie frontlinjen og gå over til å forsvare seg. I omtrent tre timer med bitre kamper holdt ca. 8 000 britiske soldater stillingen mot rundt 30 000 russere før franske zouaver og styrker fra fremmedlegionen angrep russerne på deres flanke, og tvang dem til tilbaketrekning.
På denne måten lyktes det de allierte å forhindre et russisk utbrudd og fortsette beleiringen, riktignok med svært høye tap. De britiske enhetene som var i kamp mistet mer enn en tredjedel av sine menn, inklusive kommandanten av den divisjonen som bar hovedbyrden, generalmajor George Cathcart.
Rione Sant’Angelo
Sant'Angelo var helt fram til det ble anlagt forbygninger mot elva på 1800-tallet hyppig oversvømt av Tiberen. Her lå gjennom nesten halvannet årtusen Romas fiskemarked. I Sant'Angelo lå også den jødiske ghettoen i Roma. Deler av Sant'Angelo har fortsatt et visst jødisk preg, bl.a. med kosher restauranter og en stor synagoge ved elva.
Fylkesvei 1898
Fylkesvei 1898 går fra østsiden av Dovrebanen i sørkant av Stange stasjon og til Ljøstad i Stange kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 230 (Hedmark).
1. serierunde i Premier League 2006/07
Premier Leagues første serierunde i sesongen 2006/07 ble spilt 19. august og 20. august. Runden ble innledet med sesongens første kamp mellom Sheffield United og Liverpool og avsluttet med Chelsea mot Manchester City.
19. august 2006
SIST SESONG: 5 – 0
SIST SESONG: 1 – 0
SIST SESONG: Møttes ikke
SIST SESONG: 3 – 1
SIST SESONG: 2 – 2
SIST SESONG: 0 – 0
20. august 2006
SIST SESONG: 4 – 2
Perm (by)
Perm (russisk Пермь) er en by i Russland ved elva Kama ved foten av Uralfjellene. Byen er hovedstad i regionen Perm kraj. Den har 1 003 800 innbyggere (2004). Den geologiske perioden perm ble beskrevet og navngitt på grunnlag av steinprøver fra denne regionen. Byen het Molotov i perioden 1940–1957.
Byen ble grunnlagt av Vasilij Tatisjtsjev.
Fana Idrettslag
Fana Idrettslag (stiftet 3. mars 1920) er et fleridrettslag som kommer fra bydelen Fana i Bergen. Idrettslaget er et av landets største, med 5936 medlemmer (2021; 6152 i 2018).
Friidrett
Idrettslaget har hatt en friidrettsgruppe helt siden oppstarten, og har vunnet flere nasjonale medaljer. Det første NM-gullet kom med Svein Alsaker som i 1958 vant tresteg for juniorer. På kvinnesiden vant laget 4 x 400m stafett i 1971. Tilsammen har 14 menn og 11 kvinner fra Fana IL deltatt på norges seniorlandslag i friidrett.
Skøyter
Laget var medarrangør/arrangør av:
Løpere med medalje i NM senior
Allround Sprint
Enkeltdistanse
1317 Silvretta
1317 Silvretta er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 1. september 1935 av Karl Wilhelm Reinmuth ved Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg.
Gaddo Gaddi
Gaddo Gaddi (født ca. 1239, død ca. 1312) var en italiensk maler og mosaikkmaker fra Firenze innen den gotiske kunststilen. Nesten ingen av arbeidene hans er bevart. Han var far til Taddeo Gaddi. Han fullførte mosaikken på fasaden til Santa Maria Maggiore i Roma. Mosaikken «Kroningen av Jomfruen» over døren på innsiden av Santa Maria del Fiore i Firenze, datert 1307, er også tilskrevet Gaddo Gaddi.
International Nuclear Event Scale
International Nuclear and Radiological Event Scale (INES) er en skala som på en rask måte angir alvoret i en ulykke ved et kjernekraftverk på samme måte som en angir styrken på jordskjelv med Momentmagnitude eller Richters skala. Senere har bruksområdet blitt utvidet til de fleste områder der radioaktivt materiale brukes.
Bakgrunn
INES ble utarbeidet av Det internasjonale atomenergibyrået og lansert i 1990.
INES er først og fremst beregnet for rask kommunikasjon mot presse og publikum og er primært ikke noe verktøy for implementering av beredskapstiltak eller for sammenligning av sikkerheten mellom forskjellige kjernekraftverk.
Hvordan hendelser/ulykker graderes
INES-graden settes av myndighetene i det landet der hendelsen skjer. Alle hendelser fra 2 og oppover skal rapporteres til Det internasjonale atomenergibyrået (IAEA) i Wien så raskt som mulig og helst innen 24 timer. Hendelser gradert 0 og 1 skal rapporteres hvis en regner med at de vil tiltrekke seg medias eller publikums interesse.
Det hender en rekke ting hvert eneste år på de fleste reaktoranlegg, men det er sjelden de graderes over INES 2. De aller fleste er enten INES 0 eller 1. Ettersom INES nå er tatt i bruk også for hendelser med radioaktive kilder, har det kommet langt flere rapporter gradert som INES 2 fra den type virksomhet. Dette dreier seg om uhell med radioaktive kilder der personell har blitt bestrålt. Som regel er det uhell med industriell radiografi. Nivået på insidenten/uhellet kommer an på den høyeste av tre ting: effekt på omgivelsen, skader på anlegget, degradering av dypforsvaret.
Litteraturhus Lillehammer
Litteraturhus Lillehammer er et samarbeid mellom Lillehammer bibliotek, Nansenskolen, Høgskolen i Innlandet, Norsk litteraturfestival – Sigrid Undsetdagene, og fra og med 1. januar 2019, også Stiftelsen Lillehammer Museum. Arrangementene startet høsten 2012. Våren 2014 bevilget Lillehammer kommune midler til en 50 prosent stilling som sikret den videre drift.
Programkoordinator fra og med januar 2018 er Cathrine Strøm.
Litteraturhus Lillehammer skal være en arena for litteraturopplevelser og aktuell debatt. Programmet består blant annet av aktuell samfunnsdebatt, panelsamtaler, bokbad, dybdeintervjuer og gratis barnearrangement.
Selve arrangementsarenaen ligger på «Torget», midt i biblioteket, med sceneløsning, lyd og lys, og en publikumskapasitet på opptil 250.
Lillehammer ble høsten 2017 tildelt status som UNESCO Creative City of Literature, og Litteraturhus Lillehammer er en av de sentrale arenaene i Litteraturbyen Lillehammer.
Ivan Skobrev
Ivan Aleksandrovitsj Skobrev (russisk Иван Александрович Скобрев, født 8. februar 1983 i Vologda) er en russisk tidligere skøyteløper. Under allround-EM 2006 kom han på femteplass sammenlagt.
Strandmjelt
Strandmjelt (latin: Astragalus danicus) er en plante i mjeltslekten, som tilhører erteblomstfamilien (Fabaceae). Den er 5-25 cm høy, med liggende, mykt hårete stengel og smale, små parstilte blad uten klengetråder. De blek-lilla eller blå-lilla blomstene blomstrer i juni-juli.
Ivan Skobrev
Han var kvalifisert til fire distanser under OL 2006 i Torino. Han ble nr. 11 på 5,000 meter, nr. 6 på 1,500 og 10 000 meter, og var med på Russlands lag som kom på femteplass i lagtempoøvelsen.
Strandmjelt
Strandmjelt har smale, små blader som sitter parvis og er mellomgrønne. Ørebladene (der stilken deles eller bladstilkene er festet) er relativt brede, og meget små eller nesten usynlige.
Blomstene har 15-18 mm lange kroner, og grønn-brune begerblader med hår på. Belgene er brungrønne og hårete med svarte hår. De er litt klumpete og kan ha en bøyd, kort brodd ytterst.
Marche Pontificale
«Marche Pontificale» også kjent som «Inno e Marcia Pontificale» er Vatikanstatens nasjonale hymne.
Strandmjelt
Arten skilles fra slektningen setermjelt først og fremst på voksestedet – sistnevnte vokser i fjellstrøk og innland i Norge og Sverige, mens strandmjelt vokser i Danmark og sørover, med spredte funn i Sør-Sverige og Østfold. Dessuten har strandmjelt langt mindre øreblad og mangler den lyse behåringen under bladene som setermjelt har.
Utbredelse
Strandmjelt vokser på tørr, kalkholdig grunn nær kysten. Den er utbredt i Danmark på øyene, dvs Sjælland, Fyn, Lolland, Falster, Møn, Langeland og de mindre øyene rundt stredene. Den finnes på østlige Jylland, men ikke på Bornholm.
Marche Pontificale
Generelt
Sangens tekst ble revidert i samme år som den ble tatt i bruk. Teksten ble skrevet av Peterskirkens organist for tiden, Antonio Allegra. Videre har teksten blitt revidert én gang, i 1991. Dagens tekst er derfor den reviderte versjonen av 1991. Teksten fra 1991 er på latin, ettersom ingen av de tidligere versjonene hadde dette. Grunnen til at hymnen er på latin, kommer av at de troende trengte en sang hvor et felles språk ble brukt. Den latinske oversettelsen ble skrevet av Raffaello Lavagna (1918–). Den latinske versjonen ble fremført for første gang den 15. juni 1991, under et av pave Johannes Paul IIs besøk til Vatikanets radiostasjon.
Strandmjelt
Utbredelse
I Sverige er den lokal på Gotland, og i Norge er den observert tidvis i Østfold. Den er svært sjelden i Norge.
Frue Plads (København)
Frue Plads er en åpen plass mellom Vor Frue kirke og de gamle universitetsbygningene i København. Foran universitetsbygningen ut mot plassen er det reist 6 byster av kjente personer som har vært tilknyttet universitetet.
Plassen benyttes til utstillinger og et årlig kunsthåndverksmarked.
Marion Yorck von Wartenburg
Marion grevinne Yorck von Wartenburg, født Marion Winter (født 14. juni 1904 i Berlin, død 13. april 2007 i Berlin) var en tysk jurist og dommer. Hun tilhørte den antinazistiske Kreisau-kretsen under andre verdenskrig.
Liv
I skoletiden på Grunewaldgymnasiet i Berlin var Marion Winter, den senere grevinne Yorck von Wartenburg, klassekamerat med Dietrich Bonhoeffer. Etter skolen studerte hun jus, og tok doktorgraden i 1929. Kort før ble hun kjent med grev Peter Yorck von Wartenburg, svoger av grev Claus von Stauffenberg. De ble gift i 1930. Sammen med sin mann engasjerte hun seg mot det nasjonalsosialistiske styret. Etter det mislykkede 20. juli-attentatet i 1944 ble mannen henrettet, og hun selv ble fengslet for tre måneder.
Etter krigen arbeidet Marion Yorck von Wartenburg hos Berlins magistrat, og i 1946 ble utnevnt til dommer i Lichterfelde i Vest-Berlin. Frem til 1969 var hun landrettsdirektør og ledet det 9. store straffekammeret i Berlins delstatsrett. Som dommer bekjempet grevinne Marion Yorck von Wartenburg spesielt homoseksualitet med eksemplarisk avskrekkende straffer.
Rosie Brennan
Rosie Brennan (født 2. desember 1988) er en amerikansk langrennsløper, som representerer APU Nordic Ski Center.
Herons formel
Herons formel er i euklidsk geometri en formel for sammenhengen mellom arealet av en trekant og lengden av de tre trekantsidene. Formelen er oppkalt etter den greske matematikeren og ingeniøren Heron av Alexandria, som levde i hundreåret etter Kristi fødsel.
Shadwell DLR-stasjon
Shadwell DLR-stasjon ligger mellom endestasjonene i City; Bank og Tower Gateway i vest, og Limehouse i øst. Shadwell jernbanestasjon ligger i underkant av 100 meters gange unna.
Stasjonens plattformer er på en viadukt over Watney Street, og ble åpnet 31. august 1987 som del av den første DLR-strekningen.
Vanlig togfrekvens fra Shadwell utenom rushtid:
Eksterne lenker
Kateg ori:Jernbanestasjoner åpnet i 1987
Rosie Brennan
16. januar 2009 debuterte Brennan i verdenscupen i langrenn i sprinten i Vancouver, hvor hun ikke kom seg videre fra prologen med 34. beste tid.
Herons formel
La lengden av de tre trekantsidene være definert som a, b og c. Herons formel sier da at arealet A til trekanten er gitt som
Her er s lik halve omkretsen til trekanten, det vil si
Sannsynligvis var formelen allerede kjent på Herons tid, og mange mener at den stammer fra Arkimedes.
Herons formel er et spesielt tilfelle av Brahmaguptas formel for en syklisk firkant hvor en av sidene blir forsvinnende liten.
Bevis
Ved bruk av trigonometri følger da at
Her er summen a + b + c = 2s lik omkretsen til trekanten og Herons formel følger. Den behandler alle sidene likt og er derfor symmetrisk ved ombytte av disse.
Rosie Brennan
Brennan ble tatt ut i den amerikanske troppen til Ski-VM 2015 i Falun, hvor hun endte på 30.-plass i 15 km skiathlon. Fem dager senere gikk hun USA inn til en 4.-plass på stafetten, på lag med Sadie Bjornsen, Liz Stephen og Jessica Diggins. Mesterskapet ble avsluttet med en 16.-plass på den klassiske tremila.
Berothidae
Berothidae er en familie av nettvinger. Det er ingen norske arter.
Utseende
Små til middelsstore (forvingens lengde 6-15 mm) nettvinger med brun kropp og brune vinger. Forvingens ytterkant er ofte dypt innskåret.
Levevis
Lite er kjent om biologien til denne familien, bortsett fra den nordamerikanske slekten Lomamyia. Eggene, som sitter på stilker, legges i klynger festet til lange silketråder på døde trær og stokker som har kolonier av termitter inne i seg. Det første larvestdiet er små og bevegelige, og vandrer inn til termittkolonien. Der skifter den hud og blir til et passivt andre larvestadium som ikke tar næring til seg. Det tredje stadiet lever av termittene, som den unngår å bli angrepet av ved å sende ut beroligende feromoner. Den dreper termitter ved hjelp av en nervegift som skilles ut fra munndelene. Trolig er også de andre medlemmene i familien knytte til termitter.
Utbredelse
Familien er utbredt i subtropiske og tropiske områder over hele Jorden. Flest arter er det i Afrika.
Systematisk inndeling
Familien Rhachiberothidae ble tidligere regnet som en underfamilie av Berothidae, men det er nå vanlig å regne den som en familie for seg.
Buster Crabbe
Clarence Linden «Buster» Crabbe II (født 7. februar 1908 i Oakland i California, død 23. april 1983 i Scottsdale i Arizona) var en amerikansk svømmer og skuespiller som deltok i de olympiske leker 1928 i Amsterdam og 1932 i Los Angeles.
Hans Dahl
Hans Dahl (født 19. februar 1849 i Hardanger, død 27. juli 1937 i Balestrand) var en norsk maler kjent for sine landskapsbilder, særlig fra vestlandsnaturen.
Buster Crabbe
Crabbe ble olympisk mester i svømming under OL 1932 i Los Angeles, han vant 400 meter fri.
Fire år tidligere, under sommer-OL 1928 i Amsterdam, kom Crabbe på tredjeplass på 1500 meter fri bak Arne Borg fra Sverige og Boy Charlton fra Australia.
Crabbe medvirket i over 100 filmer, i 1933 hadde han hovedrollen i en Tarzan-film og ellers spilte han i en rekke science fiction-filmer med roller som Lyn Gordon og Buck Rogers. Han medvirket også i mange westernfilmer med rollen som Billy the Kid, en amerikansk lovløs revolvermann.
1319 Disa
1319 Disa er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 19. mars 1934 av Cyril V. Jackson ved Union Observatory i Johannesburg.
Pyramide (byggverk)
Pyramide (fra gresk: πυραμίς, pyramis) er en bygning med en kvadratisk polygon som grunnflate og trekantede sider som møtes i en spiss. Det er en form som hovedsakelig er en pyramide i geometrisk betydning; det innebærer at dens ytre overflater er triangulære (trekantet), firkantet eller en hvilken som helst polygon (mangekantet) form, men at det er minst tre ytre trekantete overflater (minst fire flater inkludert dens fundament). Den kvadratiske pyramide med et kvadratisk fundament og fire trekantete ytre overflater, er en vanlig versjon. Se egen artikkel Pyramide.
En pyramides utforming, hvor de fleste har tyngden nærmest bakken og med pyramidion på toppen, betyr at med mindre materiale høyere oppe på pyramiden, vil den bli presset ned ovenfra. Denne fordelingen av vekten gjorde det mulig for tidlige sivilisasjoner å bygge stabile, monumentale bygninger.
Pyramider har blitt bygget av ulike sivilisasjoner i mange deler av verden. For tusenvis av år har de største bygningsanleggene på jorden vært pyramider — først den røde pyramide på gravfeltet i Dahshur, og deretter den store pyramiden til farao Khufu på Gizaplatået, begge deler i Egypt. Den siste er den eneste av verdens syv underverker fra antikken som fortsatt eksisterer. Khufus-pyramiden er hovedsakelig bygd av kalkstein (med store røde granittblokker i deler av de indre kamrene) og er betraktet som et arkitektonisk mesterverk. Den inneholder rundt 1 300 000 steinblokker som veier fra 2,5 tonn til 15 tonn, og er bygd på et kvadratisk fundament hvor dens fire sider måler rundt 230 meter hver og dekker rundt 13 acre eller ca 52 900 kvadratmeter. Dens fire sider har en vinkel på 52 grader. Den opprinnelige høyden på pyramiden var 146,5 meter, men i dag er den kun 137 meter høy. Tapet på 9 meter har sin årsak i at hvit kalkstein av fin kvalitet fra Tura som ble benyttet for å dekke pyramiden, ble stjålet og benyttet til langt mer ubetydelige byggverk i Kairo, rundt 20 km unna Gizaplatået. Den er likevel den høyeste pyramiden. Den største pyramiden i rent volum er den store pyramide i Cholula i den meksikanske delstaten Puebla.
Mesopotamia
Mesopotamierne bygde de første pyramidelignende strukturene som ble kalt for ziggurater. I oldtiden var disse malt i skinnende gull og bronse. Ettersom de var bygget av soltørket leire formet som murstein, er det lite som gjenstår av dem; de har gått tilbake til sin opprinnelige tilstand og blitt til leire. Ziggurater ble bygget av sumere, babylonere, elamitter, akkadere og assyrere som ledd i disse folkegruppenes respektive religionsutøvelse. Hver ziggurat var en del av et tempelkompleks som også omfattet andre bygninger. Forløperne til zigguratene var en opphøyd plattform som er datert til den neolittiske Ubaidperioden i løpet av 3000-tallet f.Kr.
Zigguratene var bygd i skrånende rader på en rektangulær, oval eller kvadratisk plattform, og hadde en pyramidal struktur med en flat topp. Murstein gjort av soltørket leire utgjorde kjernen av zigguraten, som hadde et dekke av brente teglsteiner på utsiden. Fasaden ble ofte glasert i ulike farger, og kan også ha hatt astrologisk betydning. Kongene fikk tidvis sine navn inngravert på de skinnende, glaserte steinene. Antallet lag strakte seg fra to til sju. Det er antatt at de hadde en helligdom eller et tempel på toppen, men ettersom de fleste levninger av ziggurater er i dårlig forfatning, er det vanskelig å påvise denne teorien ved hjelp av arkeologiske metoder. Den eneste tekstlige dokumentasjonen finner man hos den greske historikeren Herodotos.
I motsetningen til i oldtidens Egypt ble kongene i Mesopotamia ikke betraktet som guder, men som gudenes representanter eller tjenere. Det er ingenting som tyder på at zigguratene fungerte som egyptiske pyramider ved å være herskernes monumentale graver, men de hadde status som helligdommer. Templer hadde blitt bygget i Mesopotamia siden midten av 3000-tallet f.Kr. Det synes som om disse begynte som små bygninger av leire og soltørket stein som var bygget for prestene eller prestekongene, og som ingen andre hadde tilgang til, men at disse byggene etter hvert ble løftet opp på en plattform for å gi dem en mer fremtredende posisjon og status i samfunnet. Da ble det også vanlig å bygge en rekke ramper på begge sider av zigguraten, eller eventuelt en spiraltrapp, slik at det ble mulig å komme opp på toppen av byggverket.
Disse plattformene utviklet seg til trappepyramider som ble oppfattet som hellige fjell, som brakte prestene nærmere gudene. Det er en forestilling som minner påfallende om hvordan Moses i Andre Mosebok 19 klatrer opp til toppen av Sinaifjellet for å motta lovene etter at «Herren ropte til ham fra fjellet». For sumerne var fjellene også en kilde til vann, og de kalte sin modergudinne Ninhursag for «Fjellets frue». De mesopotamiske zigguratene var ikke steder for offentlig religionsutøvelse, men oppholdssteder for gudene selv. Kun prestene hadde tilgang til helligdommen, ettersom det var deres ansvar å dekke gudenes behov. Dette ga prestene en mektig posisjon i det sumeriske samfunnet, og zigguratene var symbolet på deres makt. Babels tårn i Bibelen var antagelig en ziggurat eller et zigguratlignende tårn.
Egypt
De mest berømte pyramidene er egyptiske — enorme byggverk gjort av murstein eller steinblokker, en del av dem er blant de største konstruksjonene i verden. De er formet som en referanse for solens stråler. Farao var solguden Ras sønn, og solens stråler ble symbolisert i pyramidens linjer og sider. Selve ordet «pyramide» kommer fra det greske ordet pyramis som betyr «hvetekake», og ble benyttet for å beskrive de egyptiske monumenter ettersom de minnet grekerne om spisse hvetekaker. Det gammelegyptiske ordet for pyramide var derimot mer. Egyptologen Iorwerth Edwards vurderte en mulig etymologi fra m (= sted) og ar (= oppstigning), slik at ordet skulle uttales mar og tolkes som at pyramiden var den avdøde faraos utgangspunkt for oppstigningen til himmelen. Edwards var selv ikke overbevist om etymologien, og ordet leses i dag som mer.
En mastaba (gammelegyptisk: pr-djt, «evig hus») var en flat plattform som oldtidens egyptere bygget over en grav for å beskytte og markere den. Etter 2700 f.Kr. begynte egypterne å bygge pyramider, noe som varte fram til rundt 1700 f.Kr. Den første pyramiden var Djoserpyramiden som ble bygget i løpet av tredje dynasti av farao Djoser og hans arkitekt Imhotep, som en trappepyramide ved å bygge seks mastabaer oppå hverandre: i praksis en ziggurat uten et tempel på toppen. De største egyptiske pyramidene er pyramidekompleksene på Gizaplatået utenfor Kairo. Pyramidenes tidsalder nådde også sitt høydepunkt ved Giza i årene 2575–2150 f.Kr. Oldtidens egyptiske pyramider ble i de fleste tilfeller plassert vest for elven Nilen ettersom den guddommelige faraos sjel var ment å bli med solen ved dens nedstigning før den fortsatte med solen i det evige kretsløp. Pyramidene begynte som trappepyramider, men de fleste fikk en polert, meget skinnende, hvit kalksteinsoverflate som skinte heftig i solen, og som gjorde at de kunne bli sett fra stor avstand. Spissen, en toppstein, pyramidion, var som en miniatyrpyramide i seg selv. Den ble framstilt av hard stein, granitt eller basalt, og kunne også bli belagt med gull, sølv eller elektrum, og ville ha vært meget reflekterende.
Per 2008 er rundt 135 pyramider blitt oppdaget i Egypt. Den store pyramiden ved Giza, også kalt for Kheopspyramiden etter eieren Kheops (Khufu), er den største i Egypt og en av de største i verden. Den var den største bygningen i verden inntil Lincolnkatedralen i England ble fullført i 1311 e.Kr. Dens grunnflate er over 52 900 kvadratmeter og dekker omtrentlig det dobbelte av Peterskirken i Roma. Presisjonen som den er blitt konstruert på, markerer også et høydepunkt: dens sider er rettet inn på kardinalpunktene til kompasset innenfor en tiendedel av en grad. Kheopspyramiden er en av verdens syv underverker i den antikke verden. Den er den eneste som har overlevd til moderne tid. Mens pyramider i stor grad er blitt assosiert med Egypt, er det faktisk Sudan som har de fleste pyramidene i verden, hele 220 bevarte pyramider.
De fleste egyptiske pyramidene er lokalisert i nærheten av Kairo, og kun én kongelig pyramide er lokalisert sør før Kairo. Den ligger ved tempelkomplekset i Abydos. Denne pyramiden ble bestilt av farao Ahmose I som grunnla det 18. dynasti og opprettet det nye riket.
Byggingen av pyramidene begynte i det tredje dynasti med styret til farao Djoser. Tidligere konger som Snefru, bygde flere pyramider, mens påfølgende konger la til antallet pyramider ved slutten av mellomriket. Den siste farao som bygde en kongelig pyramide var Ahmose, mens senere faraoer skjulte sine graver i fjellene, som i Kongenes dal på vestbredden av Luxor.
I Medinat Habu, eller Deir-el-Medineh, ble mindre pyramider bygget av enkeltindivider. Mindre pyramider ble også bygget av nubiere som styrte oldtidens Egypt i senepoken i årene mellom 664 f.Kr. og 332 f.Kr., skjønt disse pyramidene hadde brattere sider.
Sudan
Nubiske pyramider finnes i området som i dag er Sudan, ble bygget av herskerne i oldtidens kongedømme Kusj. Før disse herskerne begynte å bygge, hadde det ikke vært reist en pyramide i Egypt og Nildalen på mer enn 500 år, og det ble fortsatt bygget pyramider i Sudan så sent som rundt 300 e.Kr. Det ble til sist bygget rundt 255 pyramider på tre steder i Nubia som tjente som graver for kongene og dronningene i Napata og Meroë. De nubiske pyramidene ble bygget med en skarpere og brattere vinkel enn de egyptiske, de strekker seg fra rundt seks til tretti meter i høyden, men stiger opp fra en ganske liten grunnflate som sjelden er mer enn åtte meter i bredden. Nubiske pyramider har et meget karakteristisk utseende ved sin høye og smale struktur. Til sammenligning hadde egyptiske pyramider av samme høyde, en grunnflate som var minst fem ganger større. Mens de egyptiske hadde en vinkel på mellom 40 og 50 grader, var den nubiske på rundt 70 grader.
Nigeria
En av de unike byggverkene til igbofolket i sørøstlige Nigeria var deres nsudepyramider ved byen Nsude. Ti runde pyramidestrukturer ble bygget i leire. Den første seksjonen på grunnflaten var ca. 18 meter i omkretsen og rundt 1 meter høy. Den neste seksjonen var rundt 14 meter i omkretsen. Sirkulære stabler fortsatte inntil den nådde toppen. Hensikten var å bygge templer for guden Ala/Uto som bodde på toppen. En stokk ble plassert på spissen for å representere gudens tilstedeværelse. Strukturene ble lagt i grupper på fem parallelle i forhold til hverandre. Ettersom de var bygget av leire og slam, som de særegne og sjeldne deffufastrukturene i nubisk arkitektur hvor kun tre stykker er kjente, krevde tiden og miljøet at de stadig måtte utbedres og periodisk bygges på nytt.
Hellas
Pausanias, en gresk geograf fra 100-tallet e.Kr., nevner to greske bygninger som minnet om pyramider. Den ene lå 19 km sørvest av en fortsatt eksisterende bygning ved Hellenikon i Argolida, en fellesgrav for soldater som døde i et legendarisk slag for Argos' trone. Den andre ble han fortalt, var graven til døde fra Argos som ble drept i slag rundt 669/668 f.Kr. Ingen av disse har blitt bevart for ettertiden og det finnes ingen bevis for at de faktisk lignet på egyptiske pyramider.
Det er dog minst to bevarte pyramidelignende strukturer som det fortsatt er mulig å studere, den ene ved Hellenikon og den andre ved Ligourio/Ligurio, en landsby i nærheten av det antikke teateret Epidauros. Disse bygningene var ikke konstruert på samme vis som de egyptiske pyramidene. De hadde skrående vegger som hellet innover, men ellers er det ingen opplagt likhet. De hadde store sentrale rom og bygningen ved Hellenikon er rektangulær framfor kvadratisk; 12,5 ganger 14 meter, noe som innebærer at sidene ikke kunne ha møttes på et felles punkt. Steinene til bygningen var tatt fra et lokalt kalksteinbrudd og ble skåret for å passe, ikke til frittstående blokker som Kheopspyramiden. Det er ingen levninger eller graver i eller i nærheten av bygningene. Isteden kunne rommene bli stengt fra innsiden, og det at taket hadde en plattform, tyder på at minst en av disse bygningene kan ha fungert som et vakttårn. Bygningene er forsøksvis datert til 400- og 300-tallet f.Kr. fra steinflak, men det er mulig at en del av steinene har blitt gjenbrukt fra eldre bygninger, noe som plasserer bygningene nærmere vår tid.
Kanariøyene, Spania
Pyramidene i Güímar består av seks rektangulære pyramideformede, terrassestrukturer, bygget fra lavastein uten bruk av mørtel. De er lokalisert i distriktet i byen Güímar på Tenerife (Kanariøyene). Bygningene har blitt datert til 1800-tallet og deres opprinnelige funksjon er forklart som et biprodukt av en samtidig jordbruksteknikk.
Lokale tradisjoner foruten også bevarte bilder, indikerer at lignende byggverk kjent som «Morras», «Majanos», «Molleros» eller «Paredones», en gang fantes på mange steder på øya. Over tid må de ha blitt revet og brukt som billig byggematerialer. I Güímar alene var det ni pyramider, men kun seks står i dag. Norske Thor Heyerdahl utviklet egen teori om at Kanariøyene i en fjern fortid utgjorde en mellomstasjon («vadestein») mellom Amerika og områdene rundt Middelhavet, og disse strukturene viser til en forbindelse mellom pyramidene i Egypt og de i Amerika, men denne teorien har liten støtte i den akademiske verden.
Kina
Det er mange gravhauger i Kina som er kvadratiske, med skrånende vegger og en flat topp. Disse kalles gjerne for plattformhauger. De minner således mer om de meksikanske pyramidene i Teotihuacán enn de egyptiske på Gizaplatået. Den første keiser, Qin Shi Huangdi, som forente sju førkeiserlige kongedømmer ca. 221 f.Kr., ble gravlagt i en stor pyramideformet gravhaug utenfor dagens moderne Xi'an. I de påfølgende århundrene ble et dusin flere kongelige fra Han-dynastiet også gravlagt under pyramidale plattformhauger.
Mesoamerika
Et antall mesoamerikanske kulturer bygde pyramideformede strukturer. Mesoamerikanske pyramider var vanligvis trappepyramider med templer på toppen, langt likere mesopotamiske ziggurater enn den egyptiske pyramiden.