cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Mentale kart
Mentale kart er en type kart hvert enkelt menneske opparbeider og bærer i seg som et bilde av sine geografiske og fysiske omgivelser. Mentale kart er ikke kart over verden slik den virkelig er, men kart som viser verden slik vi forestiller oss den. Det kan dreie seg om et menneskeskapt byrom, offentlige kommunikasjonssystemer eller ulike geografiske områders plass i mediebildet.
Utgangspunktet for begrepet er de enkelte individers oppfatning av og bruk av sine geografiske omgivelser. Geografer henter data ved å spørre sine informanter om veien til et sted, de kan be dem tegne kart eller be dem beskrive et område. En enkel metode er å dele ut en kartskisse til en gruppe mennesker og be dem skrive på stedsnavn. Eksempelvis kan en skoleklasse få et kart over Norge med fylkesgrensene inntegnet, og bli bedt om å skrive fylkenes navn. Undersøkelser av folks foretrukne bosteder er også i denne kategorien.
Begrepet mentale kart ligger i krysningspunktet mellom fagfeltene psykologi og geografi, og er utviklet av amerikanske geografer på 1950-tallet.
Undersøkelser av mentale kart viser at massemedias dekning av ulike steder har stor virkning på folks bilder av hvordan verden er. Reising og egen opplevelse av steder gir motvekt til det bildet mediene skaper.
Begrepet brukes i dag bl.a. i forbindelse med planlegging av arealbruk og navigasjonsmuligheter for synshemmede.
Ben White
Benjamin William White (født 8. oktober 1997) er en engelsk fotballspiller som spiller for Arsenal FC.
Landslaget
Han erstattet Trent Alexander-Arnold i s EM-tropp til EM i fotball 2021.
Han ble tatt ut i s tropp til VM i fotball 2022 i Qatar.
Anne Svarstad
Anne Svarstad (født 23. juni 1958) er en norsk tidligere badmintonspiller og fotballspiller fra Bergen.
Som badmintonspiller representerte hun Sandefjord BK og Bygdø BK. Hun vant 11 NM-gull i badminton i perioden 1976–1984.
Hun vant også NM-gull i fotball med IL i BUL i 1979.
Victor Osimhen
Victor James Osimhen (født 29. desember 1998) er en nigeriansk fotballspiller som spiller for den italienske klubben SSC Napoli.
Kapitalinntekt
Ved beregning av trygdeavgift og trinnskatt til staten skal kapitalinntekt ikke være med i grunnlaget, som i prinsippet skal være arbeidsinntekt. Derimot skal kapitalinntekt inngå i beregningsgrunnlaget for alminnelig inntekt. For lønnstagere er det ofte enkelt å holde de to inntektstypene fra hverandre, for næringsdrivende kan det være mer komplisert. Med unntak av avkastning av finanskapital (renter, utbytte m.m.) bestemmes kapitalinntekt som en andel av næringens nettoresultat (delingsmodellen). Slik deling av næringsinntekt foretas både for enpersonforetak, for ansvarlige selskaper og andre selskaper med deltagerligning og for aksjeselskaper og andre selskaper med selskapsligning.
En egen gruppe kapitalinntekter omtales som eierinntekt når den er opptjent av fysiske personer: utbytter, utdeling fra deltakerlignende selskaper og gevinst/tap ved salg av aksjer eller andeler i deltakerlignede selskaper. Disse inntektene er gjenstand for høyere effektiv beskatning enn vanlige kapitalinntekter (29,76% for 2017).
Sukhothai (provins)
Changwat Sukhothai (norsk: provinsen Sukhothai) er en provins i det sentrale nordvestlige Thailand. Provinsen grenser mot følgende provinser fra nord mot sør (med klokken): Phrae, Uttaradit, Phitsanulok, Tak og Lampang.
Geografi og historie
Arealet er 6 596,1 km², og befolkningen (2000) anslås til 593 260 innbyggere. Sukhothai er en liten provins, som ligger i sin helhet i nedbørfeltet til Yom-elven (Mae Nam Yom) på den sentral-thailandske lavlandssletten. Høyeste fjell er knappe 900 meter.
Provinshovedstad er byen Sukhothai, som er en gammel Siamesisk kongehovedstad og en viktig turistby. Sukhothai ble grunnlagt på 1200-tallet som det første virkelige thailandske kongedømmet, men ble 1368 avløst av Ayutthaya-kongedømmet. Rundt byen Sukhothai ligger de gamle templene Wat Thawet, Wat Traphang Thong, og Wat Si Chum. Også byen Si Satchanalai i nord er fra 1200-tallet.
Administrativ inndeling
De ni distrikter (amphoe) som Sukhothai provins består av, er:
Si Satchanalai i nord er med sine 2 050,5 km² den klart største kommunen, med 2/3 av provinsens areal.
Freddy Kristoffersen
Freddy Kristoffersen (født 25. desember 1944 i Nedre Eiker i Buskerud, død 12. juni 2006) var en norsk sanger og trekkspiller innen sjangeren gammeldans. Han spilte inn sanger på norsk og svensk, oversatte svenske låter og komponerte også egne låter. Han turnerte rundt i hele Norge, medvirket i en rekke TV og radio programmer og var også programleder i radio og TV.
Totalt ga han ut 22 album og spilte inn 234 låter på plate.
Biografi
Freddy Kristoffersen vokste opp på Solbergmoen i Nedre Eiker, som voksen bodde han i Ski, Vrådal, Dalen, Jondalen, Bolkesjø og slo seg til slutt ned i Hokksund.
Han spilte trekkspill fra han var åtte og spilte til dans fra han var tretten. På slutten av 1960-tallet underholde han på danskebåten MS «København», som gikk mellom Fredrikstad, Brevik og København. Her jobbet også Marit fra Sortland som skulle bli hans kone.
Sin første plateinnspilling gjorde han i 1967 etter å ha fått platekontrakt hos Norsk Phonogram, singelen han ga ut var «Jeg seiler i natt». Den ble også utgitt på albumet Til hyggedans og bryggedans i 1970 sammen med ytterligere 7 spor med Kristoffersen og også spor med Arnt Haugen, Sigurd Johannessen, Asmund Bjørken og Sigurd Jansen. I 1972 ga han ut sitt første album Nå er bestemor på moten og året etter fulgte gjennombruddet med Gamle gode glade minner. Dette albumet inneholdt Carl Jularbos «Drømmen om Elin» som skulle bli Kristoffersen sin signaturmelodi.
Tre av innspillingene hans kom inn på Norsktoppen, i 1973 fikk «Hun er bare 19 somrer» og «Det er sommerkveldens melodi» begge 9. plass. I 1974 kom «Det er polka som er bra» på 3. plass, det var Kristoffersen oversettelse av Rubert Wigg og Thore Skogman sin «Wiggen»/«Det er dragspel som er bra», sener utgitt med Prima Vera sin egen teksten «Det er Norge som er bra».
Freddy på farta! var en serie med TV-programmer fra 1977 med det svenske gammeldans orkesteret Bröderna Lindqvist. De ga også ut to album sammen Glad Gammaldans (1977) og Tidløse Takter (1978), og de holdt to konserter i Drammens Teater. Han laget også et TV-program fra Strandefjorden Sommerteater i Sigdal i 1978. Sammen med Aage Samuelsen, Ivar & Kari Medaas og Arnt Haugens orkester satte han opp en underholdningskabaret i 1982 og sammen med døtrene Linda og Elin laget han også sommershow i 1983, 1984 og 1985. I 1985 ga han også ut et album sammen med døtrene Linda og Elin, De gode gamle slagerne. Kristoffersen hadde også et impresario byrå med rundt femti artister.
Kristoffersen var blitt personlig kristen og ga i årene 1987 - 1990 ut fire kristne album, et av dem kun på kassett, inntekten gikk til Ungdommens Rusgiftskadefond som Kristoffersen hadde etablert.
Huset han hadde fått bygget i Hokksund brant ned sommeren 1987, og han og familien flyttet til hytta i Finnemarka hvor de bodde i fire måneder. Han turnerte fremdeles mye og han ga ut et album med gammeldans igjen i 1990, Slagerkarusellen, hvor også barna Linda, Elin og Øyvind var med. På NRK P2 var han programleder for ytterligere fem programmer, Freddys slagerkarusell, i 1990. Han var også med i TV-programmet Da Capo i 1991. Kristoffersen fikk økonomiske problemer og etter at huset ble solgt på tvangsauksjon i 1995 flyttet de igjen på hytta. Han mente at samfunnstopper innen bank, politikk og justis konspirerte mot ham, både i å ruinere ham, og senere ved sine forsøk på å dekke hverandre. Han flyttet derfor ut av Øvre Eiker til Prestfoss i Sigdal.
I 1997 tok NRK Radio opp de to konserter, fra Prestfoss Samfunnshus og Mjøndalen Samfunnshus, som de sendte under tittelen En minnenes seilas. Her deltok en rekke gammeldans venner som Bröderna Lindqvist. Etter dette var Kristoffersen mest opptatt med å skrive bok om urettferdigheten som var begått mot han. Boka «Mafiaen i Eiker» ble utgitt 23. mai 2006 og Den Norske Bokdatabasens omtale boka på følgende måte "I boken forteller forfatteren om hvordan bank og myndigheter knuste enkeltmennesker og familier i Eiker på 80- og 90-tallet. Det er en historie om hvordan maktmennesker ved hjelp av nettverk med forbindelseslinjer inn i rettsapparatet, systematisk kan begå lovbrudd og rane vanlige folk for forretninger og privat eiendom, uten å måtte stå til ansvar".
Freddy Kristoffersen døde plutselig i sitt hjem i Sigdal den 12. juni 2006, 61 år gammel. Det gikk rykter om at han ble tatt av dage av nettverk han avdekket. Han var i gang med å spille et nytt album, totalt hadde han solgt cirka en halv million album og han hadde musikken som levebrød fra han var 20 år gammel.
Sønnen Øyvind Kristoffersen hadde gitt ut farens låt «Kast en skilling opp i hatten» i 2005, den nådde en 10. plass på Norsktoppen. Den 7. mars 2006 hadde han spilt inn ennå en låt av faren, hvor faren spilte trekkspill, «Vise om oss». Også denne plasserte seg på Norsktoppen med en 9. plass og 1 uke på lista 2. september 2006.
USAs Grand Prix 2017
USAs Grand Prix 2017 (offisielt navn: 2017 Formula 1 United States Grand Prix) var et Formel 1-løp som ble arrangert 22. oktober 2017 på Circuit of the Americas i Austin i Texas. Det var den 17. runden i Formel 1-sesongen 2017 og 45. gang at USAs Grand Prix ble arrangert.
Løpet
Noter til tabellene:
Stillingen i mesterskapene etter løpet
Konstruktørmesterskapet
Jurij Bujda
Han er særlig opptatt av problemstillinger rundt identitet, og universene hans er ofte preget av myter og surrealistiske elementer.
Romanen Nulltoget ble nominert til den russiske Bookerprisen i 1993. Novellesamlingen Den prøyssiske bruden vant Apollon Grigoriev-prisen i 1999.
Bibliografi på norsk
Nulltoget (Aschehoug, 2000), oversatt av Isak Rogde
José Goldschmied
José Goldschmied (født 12. september 1975) er en meksikansk judoka.
Han representerte Mexico under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i første runde.
Bear Grylls
Edward Michael «Bear» Grylls (født 7. juni 1974) er en britisk eventyrer, skribent, programleder og tidligere soldat. Han er mest kjent i Norge for fjernsynsprogrammet Mann mot natur (Man vs. Wild). Grylls er også en av de yngste britene som har klatret Mount Everest, i en alder av 23 år. Han nådde toppen på Mount Everest klokken 07.22, 26. mai i 1998 med vennen Neil.
Grylls tjenestegjorde som reservist tre år i den britiske spesialavdelingen Artists' Rifles 21 SAS (SAS Reserve, støtteregiment til 22 SAS). I 2012 ga han ut selvbiografien Bear Grylls gjørme, svette og tårer. Som barn tok han muligheten til å starte med karate, det førte til at han fikk svart belte og plakat/medaljeskjold der det sto at han var beste karatestudent.
Indre Nordmør (avis)
Indre Nordmør var ei lokalavis for kommunene Surnadal, Rindal og Halsa i Møre og Romsdal.
Bear Grylls
Grylls ble i 2019 utnevnt til offiser av Order of the British Empire (OBE) for sin innsats for ungdom, media og veldedighet.
Indre Nordmør (avis)
Stiftet i 1979 av Lars Steinar Ansnes, som også var avisas første redaktør. Hovedkontor på Skei i Surnadal. Opplag ca. 2000. Avisa var delvis eid av Aura Avis på Sunndalsøra. Kom ut tre dager per uke til høsten 1982, da den ble ukeavis, for siden å bli nedlagt i 1991. Siste redaktør var Olav Grimsmo. Lars Steinar Ansnes er i dag ansvarlig redaktør i Aura Avis på Sunndalsøra, mens Ole Magne Ansnes var frem til 2008 ansvarlig redaktør i konkurrenten Driva med samme utgiversted.
Revolusjonene i 1848
De europeiske revolusjonene i 1848, også kjent som Revolusjonsåret 1848, var en serie med revolusjoner. Den første brøt ut på Sicilia, og spredte seg raskt til Frankrike. På kort tid gikk den som en løpeild gjennom Europa. Revolusjonene var en voldelig reaksjon på de store forandringene kontinentet hadde gjennomgått de forutgående tiårene. På det politiske plan forsøkte den raskt voksende borgerklassen å øke sin representasjon i sine nasjoners styresett. De teknologiske forandringene som kom etter den industrielle revolusjon, førte til et nytt liv for arbeiderklassen og til at nye ideologier som nasjonalisme og liberalisme økte i popularitet. Revolusjonene ble utløst av økonomisk ustabilitet og avlingssvikt i jordbruket, som igjen førte til matmangel i de lavere samfunnsjikt.
De fattige
De franske bygdeområdene hadde i løpet av første halvdel av 1800-tallet vokst raskt, noe som førte til at mange flyttet inn til byene. De høyere klassene fryktet arbeiderne, som hadde vist hva de var kapable til i 1789.
Arbeiderne levde dårlig i skitne, sykdomshjemsøkte slumstrøk. De hadde 13-15-timers arbeidsdager i fabrikkene, også der under dårlige forhold. Tradisjonelle håndverkere følte presset fra industrialiseringen, og mange hadde mistet sine privilegerte laug. «Farlige» tenkere ble populære, og hemmelige selskap dukket opp.
Bygdeområdene
Økt folkevekst på landet hadde naturlig nok ført til matmangel, befolkningspress, og migrasjon, både fra (til USA) og innen Europa. Befolkningstettheten førte til mer sykdom, spesielt kolera, som på denne tiden var knyttet til vannforsyningene. Den irske potetpesten og den etterfølgende hungersnøden brøt ut for fullt i 1845, og hadde spredt seg til resten av kontinentet; det var svært dårlige avlinger i 1846.
De tidlige tegnene
Frem til 1789 var det sjelden noen som utfordret makten til kongene i Europa. I 1815, etter Napoleon, ble det Gamle regimet gjenopprettet ved Wienerkongressen. Det nye monarkiet, kirken og aristokratiet ble like etter sin tiltredelse atter en gang utfordret. Det hadde vært revolusjoner i England, Irland, Frankrike og USA. I Nederland brøt den belgiske revolusjonen ut og landet Belgia løsrev seg i 1830.
«Farlige» ideer vant stadig oppslutning, til tross for kraftige og ofte voldelige forsøk fra styresmaktene for å holde dem nede: demokrati, liberalisme, nasjonalisme, og sosialisme.
Kort sagt betydde demokrati allmenn stemmerett for menn. Liberalisme besto i at kirken og statsmakten skulle være begrenset, republikansk styresett, pressefrihet og individuell frihet. Økonomisk liberalisme var også en faktor; ofte kalt klassisk liberalisme. Nasjonalismen var ment i å forene folk med felles språk, kultur, religion og historie innenfor et gitt geografisk område. Sosialisme var på denne tiden et uklart begrep, uten en ordentlig definisjon, som varierte fra person til person. Grovt sett betydde det mer rettigheter for arbeiderne i et kollektivistisk system.
1840-årene før 1848
I 1845-46 forverret de allerede dårlige forholdene seg betraktelig. Årsakene er flere, men viktige elementer var de dårlige avlingene (i en tid der omtrent 70 % av en arbeiders inntekt gikk til mat), økonomiske kriser (særlig i Frankrike), og den påfølgende arbeidsledigheten. Mange forlot sine gårdsbruk og flyttet byene, noe som førte til befolkningspress i mange store byer. Arbeiderklassen var stort sett uutdannede menn. Korrupsjonen i den herskende klassen i Frankrike førte til mindre tiltro til lederne. Tekstilsektoren i Tyskland var undertrykt i årene 1844–47
Middelklassen var misfornøyd. Både den lavere middelklassen og arbeiderklassen ønsket liberale reformer.
Mens mye av drivkraften til opprøret kom fra middelklassen, kom de faktiske barrikadestormerne fra de lavere klassene. Opprørene oppsto først i byene.
Liberalerne observerer
I begynnelsen av 1848 ventet de liberale i Frankrike på kong Ludvig Filips bortgang, i forventningen om at en ny revolusjon skulle komme etter hans død. De liberale hadde imidlertid planlagt en storlått bankett 22. februar 1848 for å markere sitt syn på Ludvig Filip, som de ønsket å avsette og erstatte med hans yngre barnebarn. Myndighetene ville unngå at denne banketten skulle arrangeres, og innførte derfor en lov som forbød alle slike tilstelninger. Denne loven ble innført 21. februar, kun én dag før banketten skulle avholdes.
Som en reaksjon på denne loven ble det arrangert en demonstrasjon utenfor huset til statsminister François Guizot. Der ble 20 demonstranter skutt etter at noen avfyrte skudd mot vaktene. Likene av disse demonstrantene ble imidlertid lastet opp på kjerrer, satt fyr på og paradert rundt med i gatene i Paris hvor de liberale hadde barikert seg med våpen. Da brøt det ut enorme opptøyer i gatene som igjen førte til at Ludvig Filip abdiserte den 24. februar, og regjeringen til François Guizot trakk seg. Kongen døde imidlertid ikke før i 1850.
Som en følge av gjenopprettelsen av Bourbon-monarkiet i 1814, hadde folket fått en konsesjon av friheter, som i liten grad ble opprettholdt av det maktsøkende monarkiet. Selv om Frankrike hadde en relativt fri presse og jurydomstol, var det bare landeiere som kunne stemme (rundt 100 000 før 1830, og 200 000 etter julirevolusjonen), noe som skapte et stort skille mellom dem og de øvrige klassene.
Alexis de Tocqueville hadde observert, «Vi sover sammen på en vulkan ... En revolusjonær vind er i luften, stormen er i horisonten.» Uten mulighetene til å stemme, var middelklassen på nippet til å reise seg, lei av å høre statsminister Guizots uttalelser: «Bli rik, da kan du stemme». Korrupsjonen strakte seg fra statsministerens kontor til de små butikkeierne.
Økonomisk og internasjonal innflytelse
Den franske middelklassen fulgte forandringene i Storbritannia med nysgjerrighet. Da britenes reformakt av 1832 utvidet stemmeretten til alle som betalte 10£ eller mer i måneden i skatt (før var det bare landeiere som kunne stemme), nølte ikke den franske pressen med å fortelle dette til det franske folk. Mens arbeiderklassen trolig hadde det litt bedre enn sine likemenn i England, førte arbeidsledigheten til at faglærte arbeidere i realiteten var likestilt med proletariatet.
Året 1846 førte med seg en økonomisk krise og dårlige avlinger, og året etter kom en økonomisk depresjon. Et dårlig tognett hindret hjelpetiltak, og de resulterende bondeopprørene ble slått blodig ned. «Farlige» skribenter økte i antall, som for eksempel Louis Blanc («Retten til å stemme») og «Pierre-Joseph Proudhon» («Eiendom er tyveri», «Gud er ond»); hemmelige samfunn, som Saint-Simonians, voks frem.
Februarrevolusjonen
En bankett var planlagt i Paris' 12. arrondissement, på venstrebredden av Seinen, i Paris. Det ble imidlertid flyttet til høyrebredden, først til søndag, 20. februar 1848, deretter til tirsdagen etter. Dette ble gjort for at arbeiderklassen, som var utestengt, ikke skulle kunne se på.
Den planlagte saboteringen av festen ble avlyst. Lov og orden skulle rå, dog forberedte studentene seg for kamp med våpen. Ingenting skjedde den tirsdagen, men revolusjon var uunngåelig allikevel.
Paris ble snart en barrikadert by. Busser ble gjort om til barrikader, og tusener av trær ble felt. Branner ble startet, og sinte byborgere begynte å samle seg ved kongens slott. Kong Ludvig Filip klarte å flykte til England.
Den andre republikk
Etter revolusjonen ble det opprettet en uorganisert, provisorisk regjering, kalt Den andre republikk, som etter en måneds tid møtte motstand fra de konservative.
Verdensrekordutvikling i kulestøt
Verdensrekordutvikling kulestøt menn
Det er usikkerhet om de eldste resultatene her, og det oppfordres til å korrigere (oppgi kilder).
Revolusjonene i 1848
Den andre republikk
De nasjonale arbeidsgruppene og «Retten til arbeid» ble senere forlatt. Noen opphissede arbeidere tok til våpen i de kjente «junidagene». Før hadde arbeiderne og en liten del av borgerskapet kjempet sammen, men nå begynte stemningen mellom gruppene å bli mer anspent.
Allmenn stemmerett ble gjennomført den 2. mars og gav Frankrike 9 millioner nye stemmeberettigede. Som i alle andre europeiske land, hadde kvinnene fortsatt ikke muligheten til å stemme.
Motrevolusjonen
Koalisjonen ble til slutt oppløst, da «folkets revolusjon» begynte å gå i mot folket det prøvde å liberalisere. En bankett for folket ble planlagt i mai, men planleggerne ble arrestert. Folkeforsamlingen erklærte at de nasjonale arbeidsgruppene skulle oppløses, og rykter om et arbeideropprør («juniopprøret») førte til politiaksjoner, og at mer enn 1 400 mennesker ble drept. Mange overlevende ble sendt til den franske kolonien Algerie.
For den franske eliten var juniopprøret en bekreftelse på forestillingen om den truende arbeiderklassen. Karl Marx tolket hendelsene som tegn på en klassekamp. Mange av opprørerne var av den lavere borgerstand (småeiere som handelsmenn og butikkeiere osv), overlegen i antall i forhold til arbeiderne (de som arbeidet i gruvene, fabrikkene og i butikkene for andre folk, kvalifisert hovedsakelig på grunn av deres arbeidskraft fremfor deres ekspertise), to mot en. Arbeiderne var altså representert motsatt proporsjonalt i forhold til deres andel i samfunnet.
Slutten på revolusjonen i Frankrike
Politikken fortsatte å helle mot høyre, og det så ut som revolusjonsæraen var over i Frankrike. Louis Napoleons familienavn, Napoleon, vant støtte, og etter å ha vunnet valgene overlegent gikk han tilbake til den gamle orden og jaget bort republikanerne.
Et fransk kupp i 1851 ble slått tilbake. Motstandsgrupper dukket stadig opp, men ble raskt slått ned, og den andre republikk var over. Louis Napoleon tok tittelen Keiser Napoleon III, og det andre keiserriket begynte.
Innledninger
«Tyskland» var på denne tiden en samling av 38 stater, løst knyttet sammen i den tyske konføderasjonen etter kongressen i Wien i 1815. Siden den gang hadde det vært gjentatte opprop om frihet, demokrati og internasjonal forståelse. Det lå et liberalt press over de tyske statene, og i frykt for å gå kong Ludvig Filip av Frankrikes skjebne i møte, kapitulerte mange konger til de revolusjonære, hvert fall midlertidig. Revolusjonen ble forårsaket av hendelsene i Frankrike mot slutten av februar og spredte seg raskt til Tyskland, der den ble kjent som marsrevolusjonen. I Sør- og Vest-Tyskland ble det samlet store folkesamlinger og massedemonstrasjoner. Kravene fra demonstrantene var pressefrihet, forsamlingsfrihet, utrustning av folket, og et nasjonalt tysk parlament.
Revolusjonen i Preussen
Kong Fredrik Vilhelm IV, overveldet av presset, gikk med på demonstrantenes krav, inkludert parlamentariske valg, en konstitusjon og pressefrihet. Han lovte til og med at Preussen skulle bli inkludert i Tyskland.
Den 18. mars ble det imidlertid nok en gang demonstrasjoner, og to skudd avfyrt av noen soldater førte til et stort opprør. Barrikader ble anlagt,og kamper ble satt i gang og hundrevis ble drept, frem til soldatene ble beordret om å trekke seg tilbake dagen etter. Etterpå prøvde Fredrik Vilhelm å forsikre folkemengden om at reorganiseringen av hans regjering skulle fortsette, og kongen godtok forslaget om å bevæpne de sivile. Den 21. mars paraderte kongen, sammen med sine ministre og generaler, gjennom Berlins gater til gravstedet der de sivile ofrene var gravlagt. Alle var kledd i de revolusjonære farvene svart, rødt og gult (trikoloren), som i dag er det tyske flagget.
Tilbakeslag i Preussen
Mot slutten av 1848 hadde prøyssiske aristokrater og generaler, deriblant Otto von Bismarck, tatt tilbake makten i Berlin. De hadde ikke blitt slått permanent under hendelsene i mars, de hadde bare midlertidig trukket seg tilbake. General Friedrich von Wrangel ledet troppene som gjenvant Berlin for de gamle makthaverne, og kong Fredrik Wilhelm IV gikk umiddelbart over til de gamle kreftene. I løpet av november fjernet kongen det nye prøyssiske parlamentet og la frem en egen konstitusjon, som var basert på arbeidet til folkeforsamlingen, men som fortsatt holdt kongen som den øverste autoritet. Etter videre utarbeidelser de neste årene stod konstitusjonen igjen med to kamre, det øvre (Herrenhaus), og det lavere (Landtag), valgt gjennom allmenn stemmerett, men under et treklassesystem («Dreiklassenwahlrecht»): representasjonen var proporsjonal med skatter betalt, så mer enn 80 % av velgergruppen kontrollerte bare 1/3 av setene.
Sachsen
I Dresden, Sachsen, tok folket til gatene med krav om at kongen skulle engasjere seg i valgreformer og sosial urettferdighet.
Richard Wagner engasjerte seg i revolusjonen, og støttet den demokratisk-republikanske bevegelsen. Senere, i Maiopprøret i Dresden fra 3. til 9. mai, 1849, støttet han den provisoriske regjeringen. Sammen med lederne av opprøret forlot han Dresden 9. mai til fordel for eksil i Sveits, etter at det hadde blitt utlyst en arrestordre på ham.
Bayern
I Bayern ble en ny liberal regjering(«marsministriet») satt i verks; kong Ludwig I ble tvunget til å abdisere og til å kvitte seg med sin ødsle elskerinne, Lola Montez, i forsøk på å berolige folkemengden, forhindre spredningen av revolusjonære ideer og å redde monarkiet ved å tilby konsesjoner.
Frankfurt: Nasjonalforsamlingen møtes i Pauluskirken
I Heidelberg, sørvest i Tyskland, møttes en gruppe liberalere den 5. mars 1848. Møtet skulle legge planer for valget av en ny tysk nasjonalforsamling. Dette parlamentet møttes den 31. mars i Frankfurts St. Paulskirke. Medlemmene åpnet for frie valg for en forsamling gjeldende for hele Tyskland, noe som ble godtatt.
Den 18. mai 1848 åpnet den nye forsamlingen sin parlamentssesjon. Av de 550 delegatene, var det så mange professorer (49), lærere (40) og folk med universitetsutdanning, at forsamlingen ble kalt «Professorparlamentet» («Professorenparlament»). Det var over 200 jurister i forsamlingen.
Under ledelse av den liberale politikeren Heinrich von Gagern, startet nasjonalsamlingen sin ambisiøse plan om å danne en moderne konstitusjon som grunnleggelsen av et forent Tyskland. Fra begynnelsen av var hovedproblematikken knyttet til regionalismen, og østerriksk-prøyssiske konflikter. Erkehertug Johann av Østerrike ble valgt som den midlertidige lederen av staten (Reichsverweser, «riksforstander»). Dette var et forsøk på å danne en provisorisk maktbase, men den rakk ikke særlig langt, da de fleste stater ikke anerkjente den nye regjeringen. Forsamlingens svakheter ble også tydelige helt fra starten av. Nasjonalforsamlingen mistet sitt rykte blant befolkningen da Prøyssen gjennomførte sine egne politiske intensjoner i Schleswig-Holstein uten å spørre om godkjennelse fra parlamentet. En lignende hendelse oppstod da Østerrike, med militær makt, bekjempet et opprør i Wien.
Uansett, diskusjoner om fremtiden til konstitusjonen hadde allerede startet. Hovedspørsmålene var:
Snart begynte hendelser å overkjøre diskusjonene. Delegaten Robert Blum hadde blitt sendt til Wien av sine venstreorienterte kollegaer for å observere den østerrikske regjeringens forsøk på å temme den liberale fremgangen med militærmakt. Blum deltok i gatekampene, ble arrestert og henrettet den 9. november, til tross for at han hadde immunitet mot anklager som medlem av nasjonalforsamlingen
Til tross for at resultatene av marsrevolusjonen stadig mistet oppslutning i de tyske statene, fortsatte diskusjonene i Frankfurt, der delegatene mistet stadig mer kontakt med samfunnet.
I desember 1848 proklamerte parlamentet en «rettighetserlæring for det tyske folk», der likhet for loven hos alle mennesker ble garantert. Den 28. mars 1849 ble konstitusjonsutkastet endelig vedtatt. Tyskland skulle nå bli et konstitusjonelt monarki, og tronen («Keiseren av det tyske folk») skulle være arvelig og holdt av kongen av Preussen. Det siste forslaget ble vedtatt med 290 stemmer, og med 248 som unnlot å stemme. Konstitusjonen ble godtatt av 29 mindre stater, men ikke av Østerrike, Preussen, Bayern, Hannover og Sachsen.
Slutten på revolusjonene i Tyskland
Den 2. april 1849, hadde en delegasjon fra nasjonalforsamlingen et møte med kong Fredrik Vilhelm IV i Berlin, der han ble tilbudt keiserkronen under den nye konstitusjonen.
Fredrik Vilhelm sa til delegasjonen at han var beæret, men at han bare kunne akseptere kronen med samtykke fra sine likemenn, de andre suverene monarkene og de frie byene. Senere skal kongen imidlertid, i et brev til en slektning i England, ha berettet at han følte seg krenket etter å ha blitt tilbudt «en krone stinkende av revolusjon, bakt av skitt og gjørme»
Østerrike og Preussen trakk tilbake sine delegater fra Nasjonalforsamlingen, og forsamlingen løste seg sakte opp etterpå. Dets mest radikale medlemmer trakk seg tilbake til Stuttgart, der de satt fra juni som et lite parlament til det også ble oppløst. Bevæpnede opprør med støtte fra konstitusjonen, særlig i Sachsen, Pfalz og Baden var kortvarige, da det lokale militæret, med hjelp av prøyssiske tropper, slo dem raskt ned. Ledere og deltakere, hvis de ble tatt, ble henrettet eller dømt til lange fengselsstraffer.
Det marsrevolusjonen hadde oppnådd ble opphevet i alle de tyske statene, og i løpet av 1851 hadde de alminnelige rettighetene også blitt forlatt. Til slutt oppløste revolusjonen seg, mye på grunn av alle oppgavene den stod ovenfor og mangelen på støtte fra befolkingen.
Mange skuffede tyske patrioter forlot Tyskland og reiste til USA, av dem var den mest betydningsfulle Carl Schurz. Disse emigrantene ble kjent som Førtiåtterne.
Revolusjon i Bøhmen
Nasjonalistiske følelser blant tsjekkerne, bøhmerne, hadde ulmet i århundrer. De forlangte en konstitusjon og uavhengighet fra det habsburgske riket. En all-slavisk kongress forsøkte å forene alle slaviske folk, men oppnådde lite på grunn av spliden var mer rådende blant dem enn det opposisjonen mot habsburgerne var. I juni 1848 overga Praha seg til den militære okkupasjonen, etterfulgt av et diktatur i juli, etter alle revolusjonære grupper var slått tilbake.
Ettervirkninger
Ti år etter revolusjonene av 1848 var det få synlige forandringer, og mange historikere betrakter revolusjonene som en blodig fiasko. Dette er et syn som har utallige motargumenter. Denne teksten vil ikke gjøre et forsøk på å analysere alle sidene.
Tyskland og Italia ble forent innen av 20 år, og det forekom noen få suksessfulle revolusjonære bevegelser, spesielt i de habsburgske områdene. Østerrike og Preussen fjernet føydalismen innen 1850, noe som førte til at den store bondestanden fikk bedre kår. Den europeiske middelstanden gjorde politiske og økonomiske fremstøt de neste tyve årene; Frankrike beholdt sin allmenne stemmerett for menn. Russland frigjorde sine livegener den 19. februar 1861. Habsburgerne måtte til slutt gi ungarerne mer rettigheter i Ausgleich av 1867, skjønt dette resulterte i maktervervelsen til de autokratiske ungarerne i stedet for de autokratiske tyskerne.
Det meste av de revolusjonæres ønsker ble etterhvert oppfylt. Etter at middelklassen fikk innfridd mye av det de ønsket, forvirret den marxistene ved å gi mer makt til de lavere klassene.
Resultatet i de tyske stater og Frankrike var mer autokratiske system, dette til tross for reformer som allmenn stemmerett i Frankrike, og sterke sosiale klassesystem i begge landene. Drømmen om nasjonalisme ble også brutt i 1848.
De italienske og tyske bevegelsene forårsaket en viktig drivkraft. Tyskland ble samlet under Bismarcks jernhånd i 1871 etter krigen mot Frankrike året før; Italia ble forent i 1861, det samme år som USA ble delt i to og gikk inn i en blodig borgerkrig.
Noen misfornøyde tyske, borgerlige liberaler (førtiåtterne, mange ateister og fritenkere) emigrerte til USA etter 1848, og tok med seg sine penger, åndskapital og ferdigheter ut av Tyskland og side med Unionen i den amerikanske borgerkrigen, da de fant slaveri usmakelig med deres bilde av Amerika. Over 177 000 tyske amerikanere tjenestegjorde under Unionen.
Puducherry (by)
Puducherry (tamilsk , fransk ), tidligere  Pondicherry, er en hovedstad i det indiske forbundsterritoriet med samme navn. Puducherry ligger ved kysten mot Bengalbukta, 135 km sør for Chennai (Madras). Byen danner en eksklave i delstaten Tamil Nadu. Puducherry kom under fransk kontroll i 1673, og fram til Frankrike overga koloniene sine til India i 1954 var den hovedstad i Fransk India.
Navn
Navnet Puducherry betyr på tamilsk «ny landsby». I kolonitiden ble dette navnet til Pondicherry på engelsk og Pondichéry på fransk. Dette navnet ble også tatt inn i tamilsk og erstattet det opprinnelige navnet. I 2006 ble det offisielle navnet endret til Puducherry (engelsk) og Poudouchéry (fransk); denne navneendringen er relatert til mange andre navneendringer i hele India, hvor man har fjernet navn fra kolonitiden (f.eks. ble Bombay omdøpt til Mumbai og Madras til Chennai). På tamilsk har man også den alternative navneformen Puduvai. I dagligtale refereres byen ofte til som Pondy.
Geografi
Puducherry ligger i det sørlige India, på Koromandelkysten ved Bengalbukta, rundt 135 km sør for Chennai. De nærmeste byene er Cuddalore, ca. 20 km sør, og Viluppuram, ca. 35 km innover i landet. Byen ligger på høyde med havet. Sør for byen flyter munningsarmene Ariankuppam og Chunnambar av elva Gingee til havet.
Byen Puducherry har et areal på 19,46 km². Tettstedet Puducherry strekker seg imidlertid utover byens grenser; det har et areal på 85 km², og dekker byen Ozhukarai og deler av kommunene Ariankuppam og Villiannur. Sammen med disse og flere andre områder danner byen Puducherry distriktet Puducherry. Det 290 km² distriktet er en eksklave i delstaten Tamil Nadu, og er omgitt av distriktene Viluppuram og Cuddalore. Distriktet Puducherry er en av fire i forbundsterritoriet Puducherry, sammen med Karaikal, Mahé og Yanam.
Historie
Puducherry har en lang historie. I landsbyen Arikamedu, litt sør for dagens Puducherry, lå det mellom 2. århundre f.Kr. og 2. århundre e.Kr. en stor havn, hvor det skjedde handel med Romerriket. I utgravinger på 1940-tallet ble det funnet store mengder romersk keramikk. Lite er kjent om Puducherrys resterende historie fram til kolonitida; det er sikkert at byen lå under diverse dynastier i området, og byen er nevnt i vediske tekster under navnet Vedapuri.
I 1673 kjøpte Frankrike Puducherry fra sultanen av Bijapur, og Puducherry ble Frankrikes «bro» til økonomiske interesser i India. Utviklinga knyttes sterkt til François Martin, som fra 1685 var «direktør for Koromandelkysten». I en krig mellom Frankrike og Nederland ble Frankrike slått, og Puducherry var under nederlandsk styre fra 1693 til 1699, da Frankrike kjøpte tilbake byen fra nederlenderne.
Ansgar
Bakgrunn
Ansgar hadde tyske foreldre. Hans mor døde da han bare var fem år, og kort etter forlot hans far ham som oblat, sannsynligvis til benediktinerklosteret Corbie ved elven Somme like sør for Amiens. Der ble han utdannet og ble forstander for en avdeling innen skolen. I 822 ble han sendt til de nystiftede klosteret Corvey ved elven Weser i Sachsen for som munk å lede den nye klosterskolen og dens undervisning.
Puducherry (by)
Historie
I 1793 overtok britene kontrollen over byen, og administrerte den som del av Madras fram til 1815. I 1816 ble Puducherry igjen fransk, som en følge av Paris-traktaten av 1814 fikk Frankrike tilbake de landområdene de hadde 1. januar 1792. Frankrike beholdt kontrollen over Puducherry fram til 1954.
Ansgar
Misjonsarbeid
Etter at Ansgar hadde vendt tilbake fra Skandinavia, ble han i 831 utnevnt til biskop for det nygrunnlagte erkebispedømmet Hamburg. På grunn av innenriksstridigheter ble imidlertid Frankerriket svekket. Etter Ludvigs død herjet den danske kong Hårik i Hamburg 845, og denne utpost ble oppgitt som bispesete. Bispedømmet ble sammenslått med Bremen, som ble Ansgars nye bispesete.
Cirka 851–853 vendte Ansgar tilbake til Birka, der nå kong Olof regjerte. På denne tiden skal situasjonen for den kristne misjonsvirksomheten ha blitt forverret. Den kristne menighet i Birka hadde havnet i konflikt med den hedenske befolkningen og var blitt oppløst. Ansgar var derfor nødsaget til å gjenopprette menigheten.
Han døde i Bremen i 865, og etterfølgeren, Rimbert, skrev livshistorien hans i Vita Ansgari. Ansgar er minna med statuer i Hamburg og i København og et steinkors på Björkö, der en mener Birka lå. Hans liv og gjerning er utførlig beskrevet i Adam av Bremens krønike Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum fra 1070-årene.
Puducherry (by)
Demografi
Under folketellinga i 2001 var det 220 749 innbyggere i byen, og 505 715 i tettstedet. Av innbyggerne var halvparten kvinner og halvparten menn. Lesekyndigheten var på 76,5 %, hvilket var høyere enn landsgjennomsnittet på 59,5 %. Lesekyndigheten blant menn var på 82 % blant menn og 71 % blant kvinner. 10,5 % av innbyggerne i Puducherry var barn under 6 år.
Ansgar
Helgen
Ansgar er nevnt i Martyrologium Romanum og har minnedag 3. februar. Som helgen blir han gjerne framstilt som biskop med stav, bok og mitra. I tillegg har han gjerne en frakk eller kappe av pels for å vise at han hadde vært i det kalde nord. Han kan også holde på en modell av Hamburg domkirke.
De kaldeiske orakler
De kaldeiske orakler er en religiøs tekst fra 100-tallet, av ukjent opphav og bare bevart indirekte gjennom sitater i senere tekster, særlig i nyplatonikernes mange kommentarer til teksten. Teksten er en framstilling av gudeverdenen og de høyere makter, og av menneskets plass i universet. Innholdet er en synkretistisk blanding av nyplatonismen og inntrykk fra persisk og babylonsk tenkning.
Etter navnet skal teksten ha sitt opphav i Kaldea, og i det bysantinske forfatterleksikonet Suda blir teksten tilskrevet «Julian kaldeeren» og hans sønn «Julian Teurgen», som skal ha levd på Marcus Aurelius’ (121–180) tid, og antagelig var fra Syria. Suda omtaler Julian den eldre som «både kaldeer og filosof», men ettersom tilnavnet «kaldeer» i senantikken ble oppfattet som et synonym for magiker, kan dette like gjerne referere til seniors allsidige aktiviteter. Ifølge Suda skal junior også være forfatteren av to andre verk, som er tapt: Teurgika og Om de hellige ritene. Disse to tekstene skal ha vært med tekniske introduksjoner til ulike riter, mens De kaldeiske orakler først og fremst skildrer gudene. Det var tilsynelatende også de to Julianene som introduserte den religiøse praksisen teurgi, ideen om at sjelen kunne renses gjennom hellige riter som frigjorde den fra sitt materielle skall, og løftet den opp til en guddommelig forening.
Gudehierarkiet i De kaldeiske orakler er et karakteristisk eksempel på senantikkens religiøse retninger: «ein svært utarbeidd, strengt hierarkisk og til tider utilgjengeleg metafysikk, som ofte rydda scena for særeigne gudomlege vesen som var halvt mytologiske, halvt abstrakte. Videre framheva dei ei kraftig nedvurdering av den materielle eksistensen og ei dualistisk forståing av den menneskelege natur der sjela eller sinnet er sedde som guddomlege element fanga i ein materiell kropp.» I mysteria er gudeverdenen sammensatt av et høyeste prinsipp, utenfor alt. Under denne kommer en annen gud, som er «eit Demiurgisk Sinn. Der den første guden ganske enkelt tenker Ideane og den noetiske røynda, er det oppgåva til det Demiurgiske Sinn å forme den noetiske røynda ut frå desse Ideane.» Mellom den ideelle og den utførende guddommen finnes en tredje guddom, en feminin og skapende kraft som er skaperen av de individuelle sjelene. Nyplatonikerne regnet De kaldeiske orakler som et grunnleggende og autoritativt skrift, noe som blant annet kommer til uttrykk i tittelen på verket Om samsvaret mellom Orfeus, Pythagoras og Platon angående De kaldeiske orakler, et verk som nå er tapt, og som både Proklos og hans lærer Syrianos blir nevnt som forfattere av.
Kanon
Kanon i moderne terminologi er et skytevåpen med et riflet løp i kaliber 20 millimeter eller mer, som beskyter et mål med direkte/indirekte ild.
Kanoner har utviklet seg fra å være enkle rør som skyter ut kuler av stein eller jern, til å bli moderne artilleri med avanserte instrumenter for presisjonsskyting. Prosjektilene har også utviklet seg til å inneholde eksplosiver. Innfestingen av kanonen har også gått framover, og kanoner i dag kan finnes i for eksempel stridsvogner. Kanonene var også forgjengeren til mindre skytevåpen som håndkanoner, arkebuse, musketter og etterhvert rifler.
Historie
Kanonen begynte å dukke opp i Europa på 1300-tallet. Oppfinnelsen av kruttet var en nødvendig forutsetning for utviklingen av kanoner. I Europa er det to personer som får æren for å ha utviklet kruttet. Den britiske fransiskanermunken Roger Bacon (1214 - 1294) og den tyske fransiskanermunken Berthold Schwartz (1313–?). De første kanonene var stasjonære og store kanoner som hadde størst effekt for å skremme fienden, og ble benyttet under beleiringen av Metz i 1324. Kruttet var da fortsatt ustabilt og risikoen ved avfyring var stor.
Likevel var det i Kina at kruttet opprinnelig ble oppfunnet. Dette var omkring 850 og deretter spredte det seg gjennom handel langs Silkeveien. Oppfinnelsen skjedde trolig tilfeldig ved at alkymister søkte «eliksiren for udødelighet» gjennom å eksperimentere med blant annet salpeter. Krutt ble først brukt militært i 919. På 1000-tallet ble bomber konstruert og skutt ut fra katapulter. I 1126 ble den første kanon lagd av bambus brukt mot invaderende stammer. Kineserne betraktet etterhvert den primitive kanonen som ubrukelig og gikk isteden over til mer tradisjonell krigføring. På 1200-tallet spredte kruttet seg til araberne og deretter europeerne. Araberne utviklet bruken av kruttet til krigføring mot europeiske mål. Det var på denne tiden at Roger Bacon beskrev bruken av kruttet. I 1326 beordret bystaten Firenze produksjon av kanoner og kanonkuler, og innen 1350 var kanoner blitt vanlige.
En annen vesentlig grunn til at kanoner spredde seg spesielt i Europa, var den omfattende produksjonen av kirkeklokker i bronse. Dermed var den teknologiske videreføringen til å modifisere disse store klokkene til kanonrør mindre.
Mindre kanoner ble ofte laget av bronse eller jern, mens større skyts kunne bli bygget opp av flere lag langsgående jernstenger som ble holdt sammen med påkrympede ringer av smijern.
Til slutt tok bronsekanonene over i det store og hele. De første produsentene av kanoner var klokkestøpere, som hadde kompetanse og utstyr til å støpe store ting i bronse.
Fra sent 1700-tall tok støpejernskanoner over. Fra sent i 1870-årene begynte kanoner med baklading å erstatte de med munningslading. Fordelene med baklading var flere; det ga høyere skuddtakt, bedre tetning mellom løp og prosjektil (noe som ga høyere utgangshastighet) og det forenklet bruken av riflet løp (noe som ga bedre presisjon). Omtrent på samme tid ble støpejernet erstattet av smidd stål.
Typer kanoner
Kanoner kan kategoriseres på flere måter, for eksempel etter funksjonsmåte eller etter rolle. I moderne tid er rollene som listet opp under:
Feltkanoner
Kanoner brukt av feltartilleriet. De skyter normalt flatbaneild (utgangsvinkel mindre enn 20°), og bruker sprenggranater eller lys- og røykgranater. En feltkanon er vanligvis av kaliber fra 75 til 105 mm og har en lengde på løpet som er 40 til 50 ganger lenger enn kaliberet.
Eksempel på feltkanon 8,4 cm feltkanon m/1887, brukt av det norske forsvaret så sent som i 1940.
Festningskanoner
Fast monterte kanoner i festningsverk. Disse var vanlige i Europa opp til rundt første verdenskrig. Etter andre verdenskrig var det bare noen få land som beholdt festningsverk i noen særlig grad, og da vanligvis som kystartilleri. Eksempler er Norge, Sverige, Sveits og Østerrike. Kalibre er fra cirka 57 mm opp til 200 mm.
Eksempel på festningskanoner er de som har blitt kalt Moses, Aron og Joshua på Oscarsborg festning. De har kaliber 28 cm og er levert av tyske Krupp.
Stridsvognkanoner
Kanoner er den viktigste bevæpningen på stridsvogner. Utviklingen gikk raskest under andre verdenskrig, da den vanligste kaliberen i begynnelsen av krigen var rundt 37 mm, og i slutten av krigen var det rundt 90 mm. Etter krigen har utviklingen gått langsommere, og i dag er 120 mm den vanligste kanonen. Den vanligste typen stridsvognkanon i dag er glattboret og skyter pilammunisjon.
Eksempel på stridsvognkanon er Rheinmetall L44 120 mm glattløpet kanon brukt på blant annet Leopard 2.
Panservernkanoner
Opprinnelig var dette små og manøvrerbare kanoner, i kaliber rundt 40 mm. Under andre verdenskrig holdt de takt med stridsvognkanonene, og på slutten av krigen var de også rundt 90 mm. I etterkrigstiden faset vestlige styrker ut panservernkanoner og tok heller panservernmissiler i bruk, mens sovjetisk doktrine dikterte bruk av panservernkanoner i forsvar og som flankesikring fram til 1970-tallet.
Eksempler på panservernkanoner er tyske PAK 40 75 mm fra andre verdenskrig og sovjetiske ASU-57.
Luftvernkanoner
Kanoner beregnet for å skyte på flyvemaskiner. Opp til rundt 57 mm kaliber er de helautomatiske med høy ildhastighet. I mellomkrigstiden ble det utviklet en rekke forskjellige luftvernkanoner på basis av erfaringene fra første verdenskrig. Kalibre opp til 120 mm forekom, men disse var oftest manuelt ladet. I moderne tid er luftvernkanoner over 40 mm nesten helt erstattet av luftvernmissiler.
Kanskje det mest kjente eksemplet på luftvernkanon er Bofors' berømte serie med kaliber 40 mm, blant annet produsert på Kongsberg Våpenfabrikk.
Fartøykanoner
Bevæpning på krigsskip. Kaliberet kan være alt fra 20 mm til 460 mm. Artilleriskip var den viktigste skipstypen fram til andre verdenskrig, men bruken av sjømålsmissiler har gjort at det knapt har blitt bygget noen artilleriskip i etterkrigstiden. Groveste fartøykanoner er i dag rundt 120 mm.
Tyrkia under EM i friidrett 1994
Tyrkia deltok med seks utøvere under EM i friidrett 1994 som ble arrangert 7.–14. august 1994 i Helsingfors. Utøvere fra Tyrkia tok ingen medaljer under mesterskapet.
«Emiliekilde»
«Emiliekilde» er et klassisistisk monument som står ved Strandvejen og Emiliekildevej i Klampenborg utenfor København. Det er tegnet i 1780 av Nicolai Abildgaard og ble reist i 1782 av grev Ernst Heinrich von Schimmelmann som minnesmerke over hans første ektefelle Emilie Caroline, født Rantzau (1752–1780). Familien Schimmelmann bodde på det nærliggende landstedet Sølyst i sommerhalvåret.
Monumentet er ca. 5,70 meter høyt og er oppført i rød granitt. Søylen er kledd med marmor. Diktet på stenen er forfattet av Christen Henriksen Pram og er nå utydelig:
"Emilie. Her vankede du eengang
agh for længst ey meer