cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Londons undergrunnsbane
Billettsystem
Generelt gjelder at reisen er dyrere jo flere soner man reiser gjennom, men det er også slik at reiser gjennom sone 1 er dyrere enn reiser i ytre soner. De fleste av stasjonene hvor man kan skifte linje ligger i sone 1, og dette betyr at de fleste reiser av lik lengde koster det samme.
Det kan brukes enkeltbilletter, dagskort, tredagerskort, ukeskort, månedskort og årskort. I 2003 ble Oyster Card innført (med navn etter Jack Kerouac-sitatet «the world is your oyster», «verden er din østers»). Det er et smartkort hvor man kan fylle på kreditt, og som sveipes over en leser ved portene.
Billetter selges først og fremst i automater. De fleste automater tar internasjonale kredittkort, sedler og mynter. Nordirske og skotske penger kan ikke brukes. De fleste av automatene gir tilbake vekslepenger, men noen er merket exact change only, «kun nøyaktig beløp». Det er bemanning på de fleste stasjoner deler av dagen. Periodekort fra undergrunnen kan også brukes på buss og tog innenfor de soner de dekker. Etter kl. 09.30 selges off-peak-dagskort, som gjelder til 04.30 neste dag. Disse er billigere enn kortene som gjelder i 24 timer og også dekker den verste rushtiden (peak) om morgenen.
For å minske antallet snikere er det automatiske porter ved de fleste innganger og utganger til og fra plattformområdet. For at disse skal åpne seg må man sette inn en gyldig billett, eller bevege Oyster-kortet over en sensor. Ukes-, måneds- og årskort kommer i to deler, med et identitetskort og et kort som brukes i portene. For turister skaper det til stadighet problemer at man ikke er klar over at billetten må brukes også for å komme ut. Personalet kan låse opp for en, men dersom man ikke har gyldig billett på seg inntil man har forlatt stasjonen, risikerer man å bli ilagt bot, som kan innkreves på stedet. Billetten må også gjelde i den sonen man befinner seg i for at portene skal åpne seg.
Acción Democrática
Acción Democrática («demokratisk aksjon») (AD) er et sosialdemokratisk politisk parti i Venezuela. Partiet og dets forløpere spilte en stor rolle i de første årene etter at Venezuela ble demokratisk, med regjeringsmakt 1945–1948. Etter en periode med diktatur (1948–1958), der AD var uten innflytelse, hadde Venezuela fire presidenter fra AD fra 1960-tallet til 1990-tallet. I løpet av 1990-tallet sank oppslutningen om partiet. Partiet er medlem av Den sosialistiske internasjonale.
Dzianis Harazha
Dzianis Harazha, belarusisk Дзяніс Гаража - Dzianis Harazja (født 15. mai 1987) er en belarusisk padler som konkurrerer i kano flatvann. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han ble nummer 5 i C-1 200 meter.
Sarutaiá
Sarutaiá er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Fylkesvei 3804
Fylkesvei 3804 går mellom Ose og Urviki i Bygland kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 323 (Aust-Agder).
Vietnamesere i Kina
Vietnameserne i Kina utgjør ett av de 55 offentlig anerkjente minoritetsfolkene i Fastlands-Kina. På kinesisk omtales de som Jīng (京族; pinyin: Jīngzú); i offentlige oversikter staves navnet også romanisert som Gin.
Med dette minoritetsfolket dreier det seg om vietnamesere som har bodd i Sørkina tildels i hundrevis av år, og ikke om den moderne tids studenter og handelsfolk som måtte være i Kina.
De taler vietnamesisk ispedd kantonesisk, og de fleste av de minst 22.517 bor på tre øyer i Tonkinbukten som utgjør del av Guangxi.
U17-EM i fotball for menn 2015
U17-EM i fotball for menn 2015 ble arrangert i Bulgaria i 2015.
Larvik Kristne Radio
Larvik Kristne Radio er en lokalradiostasjon i Larvik kommune.
BeLa Radio
Pinsemenigheten Betanias BeLa Radio sendte som medlem av Radio Larvik 1985-1988. Den hadde eget studio i Haralds gate 8. Ansvarlig redaktør var bl.a. Erik Grinden.
Radio Sentrum
I 1988 fikk Pinsemenigheten Betania egen konsesjon. Under navnet Radio Sentrum hadde man allmenne sendinger, mens pinsemenigheten hadde sendinger under navnet BeLa Radio. I 1992 ble studioet flyttet til den nye bygningen i Dr. Holms vei 7. Frekvensene var 104,7 MHZ og 107,1 MHZ. Ansvarlige redaktører var Oddvar Schjølberg, Jan Eilert Aakre, Thore Olsen og Morten Lindhjem.
Larvik Kristne Radio
Høsten 2011 besluttet menighetsmøtet at den skulle bli en kristen radio, som sendte 24 timer per døgn. Radio Sentrum skrev en samarbeidsavtale med misjonsorganisasjonen Perleporten ORG (med Morten Lindhjem som leder). Den skulle drifte den nye radioen. Radio Sentrum byttet navn til Larvik Kristne Radio. BeLa Radio-konseptet fortsatte som tidligere og det var menighetens egne programmer som ble sendt på Larvik Kristne Radio. Det nye radiokonseptet bygde meget på automatisering, og de automatiske sendingene startet den 12. desember 2011.
Handelsgymnas
Handelsgymnas var et gymnas med undervisningstilbud innen økonomi og handelsfag. Skolen ledet fram til examen artium. Handelsgymnasiene er beslektet med handelsskolene som tilbød undervisning på et mere praktisk plan. I 1964 overtok fylkeskommunene ansvaret for de fleste videregående skolene, inkl. handelsgymnasiene. I 1974 ble all videregående opplæring underlagt samme lov, og skolene fikk betegnelsen videregående skole. I dag tilbys handels- og økonomifagene som en egen studieretning innen den videregående skolen.
Opprettelse av borgerskoler på 1800-tallet
Tradisjonelt har opplæringen innen handelsfag foregått på arbeidsplassene – i butikk og på kontor. De første skolene som ga undervisning i handelsfag var borgerskolene (de borgerlige realskolene) som ble opprettet rundt 1800. Den nye loven om borgerskap i 1818, med krav om eksamen i regnskap og handelskorrespondanse for å kunne få handels-borgerskap, medvirket til opprettelse av borgerskoler i de fleste byer. Disse var enten selvstendige eller knyttet til den lærde skole. Borgerskolene faset ut som følge av loven om høyere allmennskoler i 1869, til fordel for middelskolen. Middelskolene dekket imidlertid ikke praktiske handelsfag, og det ble dermed et dårligere skoletilbud. Etter at handelsnæringen ble liberalisert i 1874, og enhver med plettfri vandel kunne nå drive handel, var det heller ikke lenger krav om formell handelskunnskap.
Framvekst av handelsskoler og handelsgymnas 1900–1940
Det var fortsatt behov for opplæring innen handel- og kontor, og etter hvert tok handelsnæringen selv initiativ til å etablere skoler. I 1875 ble Christiania Handelsgymnasium opprettet på initiativ fra Christiania Handelsforening, som en kommunal skole. Skolen tilbød en toårig merkantil utdanning som bygde på middelskoleeksamen. Fra 1911 ble det opprettet en ettårig høyere avdeling, som bygde videre på den 2-årige skolen. Bergen Handelsgymnasium ble åpnet i 1904. Tidligere hadde man også blant annet Drammen Handelsgymnasium, grunnlagt i 1926, som idag er en del av Drammen videregående skole, og Hamar Handelsgymnasium, grunnlagt i 1938, som senere skiftet navn til Ajer videregående skole, og ble slått sammen med Hamar katedralskole i 2004.
Parallelt med de kommunale skolene dukket det opp private handelsskoler rundt om i landet. Otto Treiders handelsskole i Oslo, etablert i 1882, var den mest kjente. Dette var en praktisk innrettet skole som bygde på avsluttet folkeskole. Handelsskolene hadde jevnt over god søkning. I 1907 kom ny handelsslov - Lov om handelsnæring av 16. juli 1907. Alle som skulle drive handel måtte ha handelsbrev, og for å kunne få handelsbrev måtte man ha eksamen i bokføring fra godkjent skole. Dette førte til økt søkning til handelsskolene, og mange skoler tilbød også kveldskurs. I 1918 kom en normalplan for handelsskolene.
Handelsgymnasiene var toårige skoler helt fram til etter andre verdenskrig. Skolene bygde på middelskoleeksamen (senere realskoleeksamen). Fra 1916 kunne elevene ved handelsgymnasiene få artiumsvitnemål ved å ta noen tilleggsprøver, og i russefeiringen brukte da avgangselever blå russeluer. Fagtilbudet besto i begynnelsen av bokføring, handelsregning og rettslære. Fra ca. 1930 ble det også tilbud om undervisning i revisjon. Skolene kvalifiserte for studier ved Handelshøyskolen i Bergen (opprettet i 1936) og sosial-økonomisk studium på Universitetet i Oslo. I perioden 1904-1951 ble det opprettet 14 nye handelsgymnasier i tillegg til Christiania handelsgymnasium fra 1875.
Videre utbygging skoler i etterkrigstida
Etter krigen økte søkningen til handelsgymnasiene og spesielt til handelsskolene, og det ble opprettet mange nye skoler. Den nye loven om realskoler og gymnas fra 1935 hadde åpnet for opprettelse av en treårig merkantil artiumslinje. Dette ble tatt opp igjen i 1946, da departementet nedsatte en komite for å se nærmere på saken. Dette førte til at man fikk et treårig økonomisk gymnas fra 1950, først ved Oslo Handelsgymnasium og etter hvert også ved flere andre skoler. Fra slutten av 1950-årene har det også vært økonomisk gymnaslinje ved enkelte vanlige gymnas.
I 1957 kom en egen lov om handelsgymnas og handelsskoler - Lov om handelsgymnasier og yrkesskoler for handel og kontorarbeid. Dette var den første loven for denne type skoler. Handelsgymnasiene skulle være et treårig økonomisk gymnas. Skolene skulle gi økonomisk fagkunnskap og høyere allmennutdanning som dannet grunnlag for studier ved universitet og høgskole (§ 1). Handelsgymnasiene kunne også ha 1-årige kurs som bygde på examen artium. Overstyret, dvs. departementet, fastsatte opptaksvilkår, undervisningsplaner osv.
Handelsskolene ble iht. den nye loven hetende yrkesskoler for handel- og kontorarbeid. De var enten være 1-årig dagskole, eller 2- eller 3-årig kveldsskole med tilsvarende undervisning. Det ble opprettet en rekke skoler, mest i kommunal og senere i fylkeskommunal regi. Mange av de tidligere handelsskolene gikk nå over til å bli yrkesskoler for handel og kontorarbeid etter den nye loven. Fra 1968 ble skolene hetende Grunnleggende yrkesskole i handels- og kontorfag.
Det ble opprettet en egen lærlingordning innen handel-og kontorarbeid, tilsvarende den man hadde i håndverks- og industrifagene. Lærlingloven av 1950 gjaldt også for lærlinger innen handel og kontorarbeid, i tillegg til håndverk og industri. Lærlingordningen innen handel og kontor ble imidlertid ingen suksess, det var ikke samme lange tradisjon som for håndverk og industri.
Mange handelsskoler og handelsgymnas tilbød etterhvert ettårige fagkurs for studenter og ettårige sekretærkurs, som bygde på realskoleksamen eller artium. Fra 1963 fikk flere skoler undervisningstilbud i markedsføring.
På sentralt hold lå handelsutdanningen under Handelsdepartementet. I 1952 ble den overført til Kirke- og undervisningsdepartementet. Når det gjaldt utviklingen av skolene, var det statlige Fagopplæringsrådet en viktig pådriver. Utover 1960-tallet ble handelsskolene det tredje største skoleslaget etter gymnasene og yrkesskolene for håndverk og industri. Handelsskolene og handelsgymnasiene hadde i hovedsak vært kommunale, men i 1964 overtok fylkeskommunene ansvaret for de fleste videregående skolene.
Fra Lov om videregående opplæring i 1974 til Reform 94
I 1974 kom Lov om videregående opplæring, med ikrafttredelse fra 01.01.1976. Nå ble all videregående opplæring underlagt samme lov, og skolene fikk betegnelsen videregående skoler. Det gamle handelsgymnas-begrepet gikk etter hvert ut av bruk. I perioden 1976–1994 var «handelsskole» en egen studieretning i den videregående studieretning for handels- og kontorfag. Handelsskolen var treårig og bestod av et ettårig grunnkurs og to år med videregående kurs med linjedeling. Etter Reform 94 ble handelsskolen tatt inn i studieretningen for allmenne, økonomiske og administrative fag. I 1998 kom Opplæringslova som samlet både grunnskole og videregående opplæring under samme lovverk.
I utdanningsstrukturen i Norge fra 2006 heter fagområdet i videregående skole, språk, samfunnsfag og økonomi (SSØ)
Arkiv
Arkivene etter handelsgymnasiene er ofte rikholdige og inneholder dokumentasjon knyttet til elevene, personalet og skolens øvrige drift fra skolene i sin tid ble etablert fram til i dag. Arkivmaterialet består blant annet av møtebøker etter skolenes ulike organer (styre, skoleutvalg, lærerråd osv.), saks- og korrespondansearkiv, kopibøker, inventarprotokoller og ulike typer regnskapsserier. Arkivene inneholder også elevdokumentasjon av forskjellig slag; eksamensprotokoller og andre typer karakterprotokoller, klasselister, dagbøker og andre typer elevregistre. Dokumentasjon om lærere og øvrig personale vil finnes i personalmapper og andre registre. Arkivene inneholder også gjerne fotografier, både klassebilder, portretter og foto fra undervisningen. Skolene har også ofte samlet avisutklipp fra skolens virke. Mange skoler hadde egne elevforeninger, som også har skapt arkiver (privatarkiver), med møtebøker og som regel håndskrevne elevaviser.
Arkivene etter handelsgymnasiene og handelsskolene er ofte avlevert til fylkesarkiv, som en del av arkivene etter dagens videregående skoler. Arkivene kan også være avlevert til interkommunalt arkiv eller byarkiv. Arkivene kan også fortsatt være oppbevart på den enkelte skole. Arkiver etter kommunale handelsskoler vil være å finne i kommunale arkivinstitusjoner. Arkivene etter skolene vil i hovedsak være offentlig tilgjengelige. Personsensitiv informasjon vil være sperret for innsyn, for andre enn den med innsynsrett, i 60 år.
Those Love Pangs
Those Love Pangs er en amerikansk stumfilm fra 1914, regissert av Charlie Chaplin.
Handling
Charlie og en annen mann møter to forskjellige kvinner, selv om Charlie blir mer interessert i en kvinne som allerede har en annen mannlig venn. Charlie vurderer å begå selvmord, men blir snakket ut av dette av en politimann. Han kaster senere vennen til den unge kvinnen på sjøen. Når de to unge kvinnene deretter går på kino sammen, dukker Charlie opp der - og flørter med begge to. Men ting går ikke helt som Charlie hadde planlagt.
Leopoldo Reyna
Leopoldo Reyna (født 20. desember 1947) er en meksikansk volleyballspiller.
Han representerte Mexico under Sommer-OL 1968 i Mexico by, hvor han ble nummer 10.
Suguru Awaji
Suguru Awaji (født 26. juli 1989) er en japansk fekter, som spesialiserer seg i florett. Han representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der han tok sølv i lagkonkurransen.
Slaget ved Böblingen
Slaget ved Böblingen er en av de blodigste slager i den tyske bondekrigen hvor seierherrene tok en grufull hevn for overgrepene som hadde hendt i forveien.
Fylkesvei 3812
Fylkesvei 3804 går mellom Skagen og Kosland i Valle.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 323 (Aust-Agder).
Slaget ved Böblingen
Bakgrunnen
Etter opprøret i Schwaben var nær overstått, mobiliserer bondelederne deres bander i Baden-Württemberg dersom de hadde realisert at Truchsess med hans hær vil nå marsjere nordover for å slå ned bondeopprøret. Matern Feuerbacher, Hans Wunderer, Jäcklein Rohrbach og Thomas Maier sluttet seg sammen med hver sin bande, deretter kom den radikale banden under Anton Eisenhut til så en hær på 12 000 til 15 000 mann var dannet. Men på den andre siden var det indre spenninger mellom de ulike bander og det var problemer med ledelse når alle kommandanter hadde lik mye å si.
Fra Weingarten fortsetter Truchsess med hans hær nordover til Tuttlingen, deretter Balingen, Tübingen og Herrenberg og slå leir den 4. mai på Rottenburg ved elven Neckar. Med meldninger om hans bevegelser besluttet kommandantene at de skulle tvunget ham tilbake så ved 10. mai tok de Herrenberg og tok garnisonen til fange. Der stilt de opp tre leirer med preparerte stillinger og artilleri slik at et angrep fra ligaens hær kunne blir mottatt med skarp motstand og sterk ild. Men så i ly av natten rykket bøndene vekk fra Herrenberg til byene Böblingen og Sindelfingen der de stilt seg i slagorden i troen på at det var en bedre posisjon enn den forrige.
Slaget
I en stor firkant og tre mindre formasjoner står 12 000 til 15 000 mann på skråningene mellom de to byer med en vognborg på høyden Galgenberg der 18 kanoner var stilt opp. Truchsess så at posisjonen var sterk og dermed så seg nødt til å unngår frontal angrep ved å angriper bøndene der de minst ventet seg. Han lot egne høyre fløy storme byen Böblingen så de kunne rettet inn drepende ild på bøndenes venstre flanke som fort kom i uorden. Deretter angriper han, sende ut avantgarden for å holde de fremste rekker opptatt mens artilleriet blir rettet mot den store firkanten.
Først idet firkanten var nær revet opp av de dødelige kanonkuler og Galgenberg var tatt etter angrep fra to kanter, sende Truchsess sitt kavaleri mot begge flanker av bondehæren som raskt kom i uorden og løse seg opp i ukontrollerte kaos. Kavaleristene i harnisk var nådeløst, de hogd og stakk ned mengder av menn som blir massakrert på en strekning på over ti kilometer. Da slaget var over, hadde mellom 3 000 og 6 000 blitt slaktet, 6 faner som var tatt vist at man hadde tilintetgjort seks bander.
Etterspillet
Etter blodbadet var ikke Truchsess tilfredsstilt nok, han hadde tatt mange til fange blant dem viktige skikkelser som Jäcklein Rohrbach og deretter tok en brutal hevn for udåd som var begått i Weinsberg i Franken. Der hadde hertug Ludwig av Helfenstein og hans menn blitt ydmyket, mishandlet og slått ihjel i april 1525. Rohrbach som var med på å drepe hertugen, blir lenket til et tre og deretter grillet i hjel da man hadde satt fyr på kratt omkring treet. Han var ikke alene om å lider denne grufulle døden. Etter å ha slått ned opprøret fortsetter Truchsess til Stuttgart og skulle videre til Franken.
Zambias provinser
Zambia er inndelt i ti provinser.
Julia Reinprecht
Julia Reinprecht (født 12. juli 1991) er en amerikansk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på sisteplass med det amerikanske landslaget.
Jarl av Douglas
Jarl av Douglas var en adelstittel som ble opprettet i Skottland i 1358 for den eldste eller for den «Svarte» slektslinjen av den store Douglas-familien, og de foregående føydale baronene i Douglas i South Lanarkshire. Den første jarl av Douglas var William Douglas, en nevø av den store James Svarte Douglas («Svarte-Douglas»), Robert Bruces trofaste nestekommanderende. Tittelen ble forspilt av James Douglas, 9. jarl av Douglas, og tittelen ble fjernet av kong Jakob II av Skottland i 1455.
Den syvende jarl ble gjort til jarl av Avondale og lord Balveny i 1437. Også disse titlene bortfalt i 1455. Tittelen av Douglas ble gjenopprettet i 1633 for den «røde» slektslinjen av Douglaser da William Douglas, 11. jarl av Angus (1589–1660) ble gjort til den første marki av Douglas av kong Karl I av England. Se Jarl av Angus.
Mytisk opprinnelse
Jarlene avDouglas, høvdingene for klan Douglas, og deres etterfølgere hevdet at de nedstammet fra Sholto Douglas, en mytisk figur datert av David Hume Godscroft til 767 e.Kr. Imidlertid er det mer sannsynlig at de var etterkommere av flamske immigranter til Skottland under David I av Skottland. Gjennom ekteskapet til William le Hardi («den modige»), bestefaren til den føsrte jarlen, med Eleanor de Lovaine, kunne jarlene av Douglas spore sine aner til landgravene i Brabant (i dagens Nederland). I historien om Sholto Douglas er sønnen William Douglas en sjef for styrker sendt av den mytiske skotske kongen Achaius (Eochaid?), til hoffet til Karl den store for å hjelpe ham i hans kriger mot Desiderius, kongen av langobardene. William Douglas sies å ha bosatt seg i Piacenza i nordlige Italia hvor hans etterkommere ble mektige lokale magnater under navnet Scotti (eller Scoto og til slutt ledere av Guelf-fraksjonen i den byen.
Faktisk historie
Den første Douglas som er registrert i Skottland er William I, lord av Douglas (ca. 1174-1214), som synes å ha vært sønn av Theobald le Fleming (1120-1193). William I er dokumentert som vitne til et charter av biskop Jocelin av Glasgow i 1198, hvor han signerte «Will. de Dufglas» i det som bare kan være en territoriell betegnelse. Det kan imidlertid utledes at det var en forbindelse til adelsfamilien Moray og dets stamfader, den flamske adelsmannen Freskin, lord av Duffus, i den grad den senere våpenskjoldet for begge familiene begge inneholdt tre stjerner som var sølvfarget på et asurblå felt; videre i et dokument som angikk Bricius de Douglas, sønn av William av Douglas, og biskop av Moray, viser han til sin avunculus Freskin av Kerdal, et uvanlig navn for tiden i Skottland. Denne forbindelsen med Moray kan senere attesteres i et rim skrevet av Andrew av Wyntoun rundt tidspunktet for ekteskapet til Archibald the Grim med Johanna de Moravia, Moray-arvingen, hvorav lenger nedenfor:
Kjente kunstverk
På begynnelsen av 1500-tallet bestilte den franske adelsmannen Charles II D'Amboise et portrett av seg selv fra den italienske renessansemaleren Bernardino de' Conti. Selv om en venn og beskytter av Leonardo Da Vinci, valgte D'Amboise de' isteden Conti for dennes tradisjonelle stil med oljemaleri.
Framtredende påskrevet øverst til venstre på maleriet står det «The Earl of Douglas surnamed Black Dudley» (refererer til James, lord av Douglas).
Det er ukjent hvor mange gjengivelser de' Conti skapte, men det er en som ligger i Seattle Art Museum, en annen som en gang var eid av Henry VIII tilhører kongefamilien,[8] og minst en tilhører en privat samling. Det er ukjent hvor mange gjengivelser de' Conti skapte, men det er et som er lokalisert i Seattle Art Museum i USA, en annet som en gang var eid av Henrik VIII av England tilhører kongefamilien, og minst ett til som tilhører en privat samling.
Stigning til makt
William the Hardy (le Hardi) er den første av Douglas-lordene som har tatt en stor rolle i nasjonale og internasjonale anliggender. Han deltok i William Wallaces patriotiske opprør mot engelsk styre i Skottland og døde i fangenskap i Tower of London. Hans sønn James Douglas mistet alle eiendommer som ble tatt av den engelske kronen, og sverget troskap til Robert Bruce i 1306 før sistnevntes kroning, og skulle dele tilbakegangene og de små seirene til Bruce i årene fram til seieren ved Bannockburn. Etterpå ble han utnevnt til Lord Warden of the Marches på den skotske grensen. Etter Bruces død tok James Douglas, nå kjent som enten «den svarte Douglas» for engelskmennene, eller «den gode sir James» for skottene, kongens hjerte på korstog og døde i kamp mot maurerne i Spania.
Jarledømme Douglas
Nevø av James Douglas var William, lord av Douglas, ble innsatt som den 1. jarl av Douglas, og han økte Douglas’ territorium og eiendommer kraftig da han giftet seg med Margaret, grevinne av Mar. Opprettelsen av jarledømmet kan nøyaktig dateres til 26. januar samme år, på grunn av et charter bevitnet av William Douglas den 25. januar hvor han beskrives som «William, lord av Douglas, ridder», og en annen av den 27. i måneden som jarlen av Douglas. Makten til Douglas ble ytterligere økt ved ekteskapet til den 2. jarlen med prinsesse Isabel, datter til Robert II av Skottland. Høyden til Douglas territorielle makt kom da Archibald Douglas, 3. jarl av Douglas (med tilnavnet «the Grim»), lord av Galloway, en illegitim sønn av den gode James Douglas, som arvet jarledømmet etter den andre jarlens død i slaget ved Otterburn i 1388. «Svarte Archibald», som han også ble kjent som, var ved retten som erobrer lord av Galloway, og i retten av hans hustru, Moray-arvingen Joanna de Moravia, ble han lord av Bothwell og dets enorme gods. Allerede en av de største grunneierne i riket, Archibald Douglas var nå den største kronvasallen for den skotske kronen.
Det var under denne episoden av livet hans at Douglas dukket opp som en av figurene i William Shakespeares historiske drama Henrik VI, del 3. I 1423 vendte Douglas sønn Wigtown tilbake til Skottland for å skaffe flere tropper til den franske krigen og klarte å verve sin fars støtte, den 4. jarlen seilte til Frankrike med en hær på rundt 6500 menn, fikk tittelen som hertug av Touraine og generalløytnant av Frankrike av en takknemlig Dauphin (den franske arveprins). Douglas ble drept i slaget ved Verneuil i 1424. Den 5. jarlen av Douglas ved sin tiltredelse generalløytnant og regent av Skottland da kong Jakob II av Skottland var mindreårig.
Den 5. jarlens sønner, den seksten år gamle William Douglas, 6. jarl av Douglas og hans yngre bror David Douglas, skulle bli offer for en konspirasjon av William Crichton, Alexander Livingston fra Callendar, og deres onkel James Douglas, jarl av Avondale, som ønsket å bryte makten til de svarte Douglasene. Guttene ble tilkalt til Edinburgh Castle, og hvor jarlen og broren hans ble ført inn på Slottsgården på det som er kjent som «den svarte middagen» den 24. november 1440 og henrettet foran den gråtende kongen, som var ti år.
Faargia
Faargia er en slekt av biller som har larver som eter planterøtter. De hører til underfamilien oldenborrer (Melolonthinae) i den store gruppen skarabider (Scarabaeoidea).
Jarl av Douglas
Jarledømme Douglas
Jarlen av Avondale, guttenes grandonkel og ansvarlig for deres død, ble den 7. jarlen av Douglas. Kjent som «James the Gross» arvet han hele fedrearven deres og døde i 1443. Langt fra å bryte Douglas-makten, konsoliderte døden til den 6. jarlen den i hendene på hans fem formidable sønnene. Jakob II av Skottland, forbitret over sin overmektige vasal, William Douglas, 8. jarl av Douglas, som styrte bortimot hele sørlige Skottland via ekteskapsallianse, samtidig som hans brødre hadde betydelig makt i nord, og hans søstre giftet inn in familiene Fleming og Wallace. Han gikk inn i en allianse med jarlen av Crawford og John av Islay, og sammen var de den dominerende fraksjonen i Skottland og kotrollerte kongen i hjans siste år som mindreårig. Da kongen ble myndig var han ivrig etter å bevise seg selv og ta kontrollene fra rikets mektige menn. I 1450 reiste William Douglas til Roma var å delta i et pavelig jubileum, og «paraderte sitt praktfulle tog gjennom hoffene i Europa.» Jakob ble mektig irritert over denne prangende oppvisningen av makt, og mens Douglas var i utlandet, angrep han brått og tok to av hans festninger. Da Douglas var tilbake inngikk han en usikker våpenhvile med kongen og forsøkte å bygge ytterligere politiske allianser, noe kongen tolket som mulig opprør. I februar 1452 ble Douglas invitert til Stirlign Castle av kongen under løfte av fritt leide. Etter to dager med heftige forhandlinger, mistet kong Jakob II besinnelsen og stakk ned Douglas med en dolk, en gang i kroppen og en gang i nakken. Andre kom til og knuste Douglas hode med en øks.
Faargia
Utseende
En middelsstor (10-12 millimeter), bred, sterkt hårete oldenborre. Den er mørkbrun med mørk hårkledning. Antennene er ni-leddete med en tre-leddet vifte av lange blader. Pronotum er tydelig smalere enn dekkvingene. Beina er ganske kraftige.
Łukasz Załuska
Łukasz Załuska (født 16. juni 1982 i Wysokie Mazowieckie) er en polsk fotballspiller som spiller for Miedź Legnica.
Jarl av Douglas
Jarledømme Douglas
Douglas brødre, James Douglas, 9. jarl av Douglas, Archibald Douglas, jarl av Moray, Hugh Douglas, jarl av Ormonde, og John Douglas, lord av Balvenie, gikk i åpent opprør mot kronen, men ble til slutt slått ned i en trefning i 1455 kjent som slaget ved Arkinholm; de kongelige styrkene ble ledet av en annen Douglas, den «røde» George Douglas, 4. jarl av Angus. Douglas-brødrene ble alle drept, enten i kamp eller henrettet etterpå, bortsett fra den 9. jarlen som var i England på den tiden. Tittelen til 9. jarlen ble forspilt, men han fortsatte å skape uro i Skottland fra England, til han ble tatt til fange i slaget ved Lochmaben Fair i 1484. Den aldrende Douglas ble tvunget til å tilbringe resten av dagene i klosteret Lindores Abbey i Fife, og eiendommene hans ble delt opp mellom kongens støttespillere, spesielt til Angus.
Faargia
Utbredelse
Arten er utbredt i Argentina.
Jarl av Douglas
Jarledømme Douglas
Etter den 2. jarlens død i slaget ved Otterburn i 1388 uten legitim arving, gikk jarltitelen til en illegitim sønn av James Douglas, Archibald the Grim, lord av Galloway. Det skjedde via en særskilt arverettighet ved at Hugh, lord Douglas, sa fra seg tittelen. George Douglas, 4. jarl av Angus, var selv en illegitim sønn av 1. jarl med hans svigerinne, Margaret Stewart, enkegrevinne av Mar og grevinne av Angus. Han arvet sin mors jarledømme Angus. Respektivt ble de to grenene av Douglas og Angus beskrevet som de svarte og røde slektslinjene.
Metropolitan-linjen
Metropolitan-linjen er en av linjene i Londons undergrunnsbane. Den første delen av linjen ble åpnet 10. januar 1863, og er verdens eldste metrolinje.
Jarl av Douglas
Jarledømme Douglas
De svarte Douglas falt fra makten og kong Jakob II erklærte at deres rettigheter var tatt fra dem i 1455. Den 7. jarlen ble gitt tittelen som jarl av Avondale og Lord Balveny i 1437, også i den skotske adelskalender. Disse titlene ble også tapt i 1455.
Metropolitan-linjen
Linjebeskrivelse
Linjen fungerer som et pendlertog til og fra forstedene. Ute i forstedene deler den seg i flere grener mot Amersham, Chesham, Watford og Uxbridge.
Sally Mann
Sally Mann (født 1. mai 1951 i Lexington, Virginia, USA) er en amerikansk fotograf.
Jarl av Douglas
Jarledømme Douglas
Tittelen Douglas ble gjenopprettet i 1633 for den «røde» Douglas-linjen, da William Douglas, 11. jarl av Angus (1589–1660), ble opprettet som den første marki av Douglas av Karl I av England. Se Jarl av Angus.
Metropolitan-linjen
Linjebeskrivelse
Endestasjonen for de fleste togene inne i London er Baker Street, hvor den betjener fire plattformer. Noen tog går også videre forbi endestasjonen, på skinnegangen til Circle-linjen til Aldgate.
Jarl av Douglas
Jarler av Douglas (1358)
Lordship of Douglas, og andre eiendommer og tittel tilfalt: George Douglas, 4. jarl av Angus
Sally Mann
Hun ble først kjent for sitt kunstneriske prosjekt Immediate Family der hun fotograferte sine egne barn avkledt. Et annet område for hennes fotografier har vært det amerikanske sydlige landskap som munnet ut i utstillingen Mother Land fra 1997. Hun har også interessert seg for døden i sine fotografier, der motiv som hennes døde hund og forråtnede lik forekommer.
Metropolitan-linjen
Linjebeskrivelse
En rekke ruter fungerer som hurtigtog til de store stasjonene, og stopper ikke ved de små.
Sarah Gray
Sarah Gray (født 29. oktober 1990) er en newzealandsk roer som spesialiserer seg i dobbeltfirer. Under Sommer-OL 2012 i London representerte hun landet sitt, der hun ble nummer 7.
Jarl av Douglas
Andre titler holdt
Følgende titler ble holdt av jarlen av Douglas, til forskjellige tider.
Sally Mann
Manns fotografier finnes i en rekke store kunstsamlinger, deriblant Metropolitan Museum of Art og Museum of Modern Art i New York. Mange av hennes fotografier har dog vært kontroversielle. Hennes andre og tredje publiserte samlinger At Twelve: Portraits of Young Women og Immediate Family har av kritikere blitt beskyldt for å være barnepornografiske.
Metropolitan-linjen
Linjebeskrivelse
Linjen går parallelt med Jubilee-linjen mellom Finchley Road og Wembley Park, men stopper ikke på noen av stasjonene langs denne strekningen.
Sally Mann
År 2001 ble Mann kåret til årets amerikanske fotograf av tidsskriftet TIME. TV-selskapet BBC produserte i 2006 en dokumentarfilm om hennes karriere.
Metropolitan-linjen
Linjebeskrivelse
Deler av den opprinnelige Metropolitan-linjen har blitt utskilt som egne linjer, Hammersmith & City-linjen og East London-linjen. Den har også blitt kraftig utvidet nordover, hvor den kjører i dagen. På strekningen fra det sentrale London til Amersham deler den store deler av traseen med jernbanenettverket.
Linjen har hatt stor betydning for utbyggingen av boligområdene den betjener i det nordvestre London. Begrepet «Metroland» oppstod rundt 1915, da jernbaneselskapet som bygde linjen (Metropolitan Railway) startet målrettede kampanjer for boligkjøp i regionen. Etter dette har områdene rundt linjen blitt uformelt kjent under dette begrepet.
Togmateriell
Linjen betjenes i sin helhet av "S-stock", dette er den nyeste togtypen på undergrunnen. Varianten som brukes på Metropolitan-linjen er S8, med åtte i stedet for syv vogner. Toget er 133,7 meter langt, og har en totalkapasitet på 1003 passasjerer hvorav 306 sitteplasser. På Metropolitan-linjen er det en blanding av seter som står langs og på tvers av togets lengderetning. Leddene mellom vognene tillater passasjerer å gå mellom vognene.
S-stock togene erstattet A-stock togene som da var den eldste togtypen i bruk. De gamle togene var tilpasset lengre turer med baggasjehyller og flere sitteplasser som alle stod på tvers av lengderetningen. De nye S-stock togene har imidlertid mer kapasitet totalt sett, og hyppigere avganger kom med togtypebyttet.
Stasjoner
Fra nord til sør
Zygocerini
Zygocerini er en gruppe av biller som tilhører den artsrike underfamilien Lamiinae i familien trebukker (Cerambycidae).
Utseende
Middelsstore, mer eller mindre brunspraglete trebukker.
Levevis
Som de fleste andre trebukker borer larvene i ved.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Australia, på Ny-Guinea, Salomonøyene og Ny-Caledonia.
Riccardo Bartoloni
Riccardo Bartoloni (født 12. juli 1885 i Scarperia e San Pietro i provinsen Firenze i Italia; død 11. oktober 1933 i Jerusalem) var en katolsk erkebiskop og diplomat for Den hellige stol.
Prest
Riccardo Bartoloni tok grader i teologi, filosofi og kirkerett, og ble presteviet 12. august 1909. For en tid var han korleder ved katedralen i Firenze og fremmet da sterkt Lorenzo Perosis musikk. Den fortsatte han også å fremme mens han representere Pavestolen i utlandet som pavelig diplomat. Han spilte en avgjørende rolle med å få i gang i den venezuelanske komponist Juan Bautista Plazas karriere.
Han arbeidet ved det pavelige nuntiatur i Venezuela fra 1918 til 1922, og deretter fra 1922 til 1928 ved Statssekreteriatet i Roma
Biskop, pavelig diplomat
Den 21. mai 1928 utnevnte pave Pius XI ham til titularbiskop av Laodicea in Syria og til apostolisk internuntius i Litauen. Kardinalstatssekretær Pietro Gasparri bispeviet ham 27. mai i basilikaen San Lorenzo in Lucina samme år; medkonsekrantene var sekretæren for Kongregasjonen for troens utbredelse, kurieerkebiskop Francesco Marchetti Selvaggiani, og hjelpebiskop i Roma, Giuseppe Palica. Riccardo Bartoloni ble den 9. november 1928 apostolisk nuntius i Litauen. Han støttet det lokale presteskaps kamp for å beskytte den katolske legorganisasjonen Katolsk Aksjons uavhengighet fra regjeringskontroll. Ab den grunn ble han erklært persona non grata av regjeringen og utvist fra landet sommeren 1931.
Den 9. april 1933 utnevnte pave Pius XI ham til apostolisk delegat til Egypt, Arabia, Eritrea og Etiopia.
Hsm døde i Jerusalem den 11. oktober 1933 i en alder av 48 år, etter en operasjon for akutt blindtarmbetennelse. .
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Herbert von Karajan
Herbert von Karajan (egentlig Heribert Ritter von Karajan, født 5. april 1908, død 16. juli 1989) var en østerriksk dirigent. Han regnes som en av tidenes mest fremstående dirigenter, berømt for sine tolkninger av romantisk klassisk musikk og for å ha ledet Berliner Philharmoniker i en årrekke. Han skal være den mest-selgende innen klassisk musikk noen gang, og skal ha solgt rundt 200 millioner album gjennom karrieren og angivelig stått for over 800 innspillinger.
Han var en svært fargerik personlighet og preget den internasjonale musikkscenen i nærmere 60 år og satt på samme tid i seks av de viktigste posisjonene i internasjonalt musikkliv, blant dem leder for Festspillene i Salzburg, sjefsdirigent for Wiener Staatsoper og tilsvarende for Berlinfilharmonien. Som en ung mann, skal han ha sagt til sin to år eldre bror Wolfgang: «Når det gjelder dirigering, ski eller bilrace, vil jeg rett og slett være den beste.»
Bakgrunn
Karajan ble født inn i en overklassefamilie i Salzburg i Østerrike, hvor faren var kirurg og ekspert på behandling av struma. Faren var svært musikkinteressert og spilte både piano og klarinett. Han var også medlem av Salzburg kammermusikkselskap. Farens slekt kom opprinnelig fra gresk Makedonia og hadde navnet Karajànnis. I 1767 flyttet Karajans tipp-oldefar Geòrgios Johannes Karajànnis, som var født i Kozani som da lå i provinsen Rumelia (dagens Vest-Makedonia) og da var en del av Det osmanske riket, først til Wien og noe senere til Chemnitz i Sachsen hvor han sammen med broren bygget opp Sachsens tekstilindustri, med vekt på bomull. For sine fortjenester til kurfyrste Fredrik August I av Sachsen ble han adlet 1. juni 1792 og som tysk-romersk adelsmann fortysket han da navnet til Karajan. Han flyttet senere til Wien hvor han døde 2. juni 1813. Hans sønn, Karajans oldefar hadde høye stillinger innen embetsverket og i akademia, hvor han ble professor i 1850 i eldre tysk filosofi og historie ved Universität Wien. Han ble 11. juli 1869 tildelt Leopoldsordenen. Både han og hans etterkommere kunne da føye tittelen ritter samt adelspredikatet von til navnet.
Morens familie Kosmač var opprinnelig fra Krain i dagens Slovenia og hennes far Mihael Kosmač var født i Kranjska Gora. Han var en offentlig tjenestemann i Graz, men døde bare 46 år gammel da datteren, Karajans mor, var bare tre år gammel.
Broren Wolfgang (1906-1987) drev et teknisk laboratorium Salzburg, samt ledet Wolfgang von Karajans orgelensemble som han også spilte i, sammen med sin hustru. Dette var også på verdensturne og hadde Bach som spesialitet.
De første årene
Karajan vokste opp i Salzburg, og ble et vidunderbarn på piano. Fra 1916 til 1920 gikk han ved Mozarteum i Salzburg, hvor han ble oppmuntret til å studere konsertdireksjon. I 1926 tok han matura ved det såkalte humanistiske gymnaset i Salzburg, men i de tre følgende semestrene studerte han maskin ved den tekniske høyskolen i Wien, samtidig som han studerte musikkvitenskap ved Universität Wien. Fra 1929 studerte han klaver og dirigering ved Universität für Musik und darstellende Kunst Wien.
I 1929 debuterte han offentlig som dirigent, da han dirigerte Salome ved Festspielhaus hjemme i Salzburg. Fra 1929 til 1934 var han kapellmester ved Stadttheater i Ulm i Tyskland. I 1933 debuterte han på Festspillene i Salzburg og dirigerte musikken for Walpurgisnacht-scenen i Max Reinhardts produksjon av Faust. Året etter dirigerte han Wiener Philharmoniker for første gang, også i Salzburg. Fra 1934 til 1941 dirigerte han opera og symfonikonserter ved Stadttheater i Aachen.
I 1935 ble Herbert von Karajan utnevnt til Tysklands yngste «Generalmusikdirektor», og var gjestedirigent i Brussel, Stockholm, Amsterdam og andre byer.
I 1937 debuterte han med Berliner Philharmoniker og Staatsoper Unter den Linden med Beethovens eneste opera Fidelio. Han gjorde stor suksess med Richard Wagners opera Tristan und Isolde, og ble av en kritiker kalt Das Wunder Karajan. Han fikk kontrakt med plateselskapet Deutsche Grammophon, hans første utgivelse var ouverturen til Die Zauberflöte (Tryllefløyten), med Staatskapelle Berlin. Mellom 1938 og 1945 hadde han det prestisjetunge vervet å lede Staatsoper Unter den Linden.
Forholdet til nasjonalsosialismen
Det har hersket en rekke oppfatninger om Karajans forhold til nasjonalsosialismen, og det hersker ulike oppfatninger om han meldte seg inn i NSDAP av ideologiske eller av opportunistiske grunner. Dette skjedde uansett i første halvdel av 1930-tallet (kildene oppgir ulike årstall), noe som blant annet sikret ham stillingen som «Generalmusikdirektor» i Aachen og som åpnet mange karrieremessige dører for ham fram til andre verdenskrig. Etter krigen ble imidlertid dette en stor hemsko for ham.
I 1939 begikk han en musikalsk tabbe under en gallaoppførelse av Richard Wagners Die Meistersinger von Nürnberg. Til stede blant publikum var en rasende Adolf Hitler som dermed forbød Karajan å dirigere de prestisjefylte Festspillene i Bayreuth.
Forholdet til det nasjonalsosialistiske regimet forverret seg ytterligere da han i 1942 giftet seg med Anna Maria «Anita» Sauest, født Gütermann, som hadde en jødisk bestefar og var dermed en såkalt «kvartjøde» og mischling i den nasjonalsosialistiske klassifiseringen av mennesker. Myndighetene satte ham under etterforskning, mens Karajan på sin side prøvde å melde seg ut av partiet. Han påtok seg imidlertid nye dirigentoppdrag de siste årene i det tyskokkuperte Europa, men fryktet stadig for sitt liv. Sammen med sin kone flyktet han i begynnelsen av 1945 til Italia, først til Milano, deretter til Comosjøen.
I 1946 ble han frikjent av en østerriksk domstol for fortiden innen NSDAP, men den sovjetiske okkupasjonsmakten forbød ham i begynnelsen å dirigere grunnet hans tidligere partimedlemskap. Fortiden som en profilert dirigent i Det tredje riket kom til å klebe ved Karajan resten av livet. Blant annet ble han nektet innreise i Israel og fremstående jødiske fiolinister som Isaac Stern og Itzhak Perlman nektet å spille for ham.
Etterkrigsår
I etterkrigsårene opplevde Karajan sine største triumfer. Han ble en internasjonalt kjent «stjernedirigent». I 1948 ble han kunstnerisk leder for Gesellschaft der Musikfreunde i Wien, og arbeidet blant annet med Philharmonia Orchestra i London. Han dirigerte også ved La Scala-operaen. I 1949 innledet han sitt livslange samarbeid med Luzern-festivalen.
I 1951 og 1952 dirigerte han igjen ved Bayreuth Festspielhaus. Foruten en omfattende turnévirksomhet, opplevde han stor suksess som musikalsk leder for en lang rekke innspillinger av klassisk musikk. De første etterkrigsårene hadde han kontrakt med EMI. Senere fornyet han sin kontakt med Deutsche Grammophon og hans navn ble etter hvert nærmest synonymt med dette plateselskapet.
I 1955 etterfulgte han Wilhelm Furtwängler som musikalsk leder på livstid for Berliner Philharmoniker. I ettertid er det for sitt samarbeid med dette orkesteret at han huskes mest. Sammen turnerte de verden over og skapte sensasjon med sin spesielle musikalske klang og vellyd. De utgav en lang rekke klassiske plateinnspillinger som stadig regnes som uovertrufne av mange musikk-kjennere.
Fra 1957 til 1964 var Karajan kunstnerisk leder ved statsoperaen i Wien. Han samarbeidet nært med Wiener Philharmoniker, Philharmonia Orchestra i London og La Scala i Milano. I samarbeid med Wien Philharmoniker grunnla han de årvisse påskefestspillene i Salzburg.
Karajan fortsatte en intens dirigentvirksomhet helt inn i sitt siste leveår.
Musikeren
En egenskap ved klassisk musikk er at den låter ulikt alt etter hvem som tolker det enkelte musikkverk. Karajan hadde en egen evne til å frembringe en særlig vakker klang fra symfoniorkesterne han jobbet med. Musikk fremført under hans dirigentstokk fikk ry som skoleeksempler på musikalsk presisjon og objektivitet. Utover på 1960-tallet hevdet imidlertid enkelte at han beveget seg i retning av mer subjektive fortolkninger og en tydeligere romantisk inspirert spillestil. Men tross kritikken hadde Karajans konserter og plater stor suksess. Ingen solgte flere plater med klassisk musikk enn Karajan og Berliner Philharmoniker.
The Karajan sound karakteriseres av et fyldig, perfeksjonert lydbilde. I tillegg til teknisk perfeksjon var idealet at alle musikkens nyanser og stemninger skulle strekkes til det ytterste. Rolige passasjer ble spilt følsomt og flytende, kraftige partier fremførtes med mye energi og nesten overdreven bravur. Karajans tolkninger fulgte et romantisk forbilde: musikk dreier seg om de dypeste følelsene i mennesket, og det skal høres.
Denne stilen lot til å passe særlig bra på større komposisjoner av Richard Wagner, Ludwig van Beethoven, Pjotr Tsjajkovskij, Anton Bruckner, Jean Sibelius og Richard Strauss. Karajans versjoner av disse komponistenes orkesterverk regnes ennå av mange som de aller ypperste. Imidlertid fikk han kritikk for å tolke verker av wienerklassisistene Haydn og Mozart på samme måte. Karajans motstandere beskyldte ham for å gjøre musikken for polert og bombastisk. Videre ble han kritisert for sin forkjærlighet for romantiske komponister, og for i liten grad å bry seg om samtidskomponister. Karajan avfeide kritikken.
Eksentrikeren
Karajan gikk for å være en egosentrisk eksentriker med tydelige stjernenykker. Disse sidene ved hans personlighet gjorde at han ble gjenstand for en rekke anekdotiske historier, som da han ved en anledning kom til London og skal ha sagt til drosjesjåføren: «Kjør hvor du vil, Karajan er velkommen overalt.» Selv om slike historier ikke nødvendigvis er sanne, sier de noe om hvordan omgivelsene kan ha oppfattet ham.
Under orkesterøvelser krevde han absolutt disiplin og var ikke åpen for musikernes innvendinger. Han insisterte på selv å bestemme hvilke verker som skulle spilles. Ved konserter gjorde han seg selv mest mulig synlig for publikum ved å stå på et podium som raget over orkesteret. Deutsche Grammophons innspillinger med ham som dirigent var i all hovedsak styrt av Karajan. Han avgjorde repertoaret, hvor innspillingen skulle skje, hvilke solister som skulle brukes, hvordan platecoveret skulle se ut, og så videre.
Onde tunger vil ha det til at han i forbindelse med plateproduksjoner av Giuseppe Verdis operaer sørget for at orkesteret ble mikset slik at det ble mer fremtredende i lydbildet. På denne måten fikk Karajan ytterligere understreket sin innflytelse i produksjonen. I takt med sin stigende suksess krevde Karajan også høyere honorarer, og la dermed grunnlaget for at dagens mest etterspurte dirigenter er kostbare å engasjere.
Han hadde også en lidenskap for å fly, for motorkjøretøyer og seiling.
Ny teknologi
Karajan var svært interessert i den teknologiske utviklingen og spilte en viss rolle i utviklingen av CD-en. Han var til stede på pressekonferansen da formatet første gang ble presentert. Han nølte ikke med å gå foran, og lånte i 1981 sin prestisje til den nye teknologien ved å være den første dirigenten som gjorde en digital plateinnspilling av klassisk musikk.
De første CD-prototypene hadde opprinnelig en spilletid begrenset til 60 minutter, og det er blitt hevdet at den lengre 74-minutters CD-en ble valgt for å passe til Beethovens niende symfoni, og at Karajan hadde en del av ansvaret for denne beslutningen. Selv om det digitale formatets lydkvalitet på denne tiden ennå var på begynnerstadiet, innså Karajan den fremtidige verdien av det. Ettertiden har vist at han fikk rett i sin spådom om at fremtidens teknologi ville gjøre de første digitale lydinnspillingene mer velklingende. Opptatt som han var av at hans tolkninger av klassisk musikk måtte bevares for ettertiden, kastet han seg ut i et omfattende digitalt innspillingsprogram for Deutsche Grammophon. Tross sykdom brukte Karajan mye av sine siste leveår til å nyinnspille digitale versjoner av de verkene han likte best.