cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sovjetiske krigsfanger 1941–1942
Hvor mange døde?
Peter Calvocoressi og Guy Wint skriver i boken Total War at «Det totale antall fanger tatt av de tyske armeer i Sovjetunionen var omtrent 5,5 millioner. Av disse var så mange som 3,5 millioner eller flere gått tapt innen midten av 1944 – enten bevisst drept eller gjennom kriminell uaktsomhet. Nesten to millioner av dem døde i leirene og tett på én millioner forsvant i militær varetekt enten i Sovjetunionen eller i omkringliggende områder; ytterligere 250 000 forsvant eller døde i transitt mellom fronten og leirene; ytterligere 473 000 døde eller ble drept i militær varetekt i Tyskland eller Polen». De legger til at «denne slaktingen av fanger kan ikke forklares på grunn av det eiendommelige kaos som ble skapt av krigen i øst … den virkelige årsaken var en bevisst umenneskelig politikk fra nazistenes side mot russerne som et folkeslag, ivaretakelse av hærsjefenes holdninger og forhold som oppfordret dem til å utstede en dødsdom på sine fanger.»
En viktig gruppe av sovjetiske ofre er utelatt i beregningene, nemlig de soldatene som aldri nådde fangenskap etter å ha overgitt seg. Ifølge Ward Churchill, «kanskje så mange som én million soldater … ble rett og slett henrettet av Wehrmacht og Waffen-SS-enheter heller enn å bli tatt til fange i første omgang».
Hvem hadde ansvaret?
Ingen mann eller lita gruppe kan begå folkemord alene. Beslutningen om å ignorere de lover som regulerer behandling av krigsfanger ble også laget av titusener av tyske offiserer. «Bortsett fra at noen generaler ved Nürnbergprosessen forsøkte å hevde at det var vanskelig uventet å måtte mate så mange krigsfanger, fins det ikke bevis for at hæren gjorde noe som helst for å motarbeide politikken om å utrydde [sovjetiske] krigsfanger, iallfall ikke i løpet av de første tolv eller atten månedene av krigen. Noen av disse gentleman-tyske generalene sultet bevisst de [sovjetiske] krigsfangene», skriver Werth.
Folkemord-handlinger mot det sovjetiske folket, og mot sovjetiske jøder i særdeleshet, ble utført av hundretusener av «vanlig tyskere» sendt for å kjempe på østfronten og gjennomføre den nazistiske okkupasjonens politikk. Daniel Goldhagens bok Hitler's Willing Executioners (Hitlers villige bødler) har gjort mye for å gjenopplive debatten om rollen som «vanlige» mennesker hadde i å påføre grusomheter på andre mennesker.
Etterord
Sovjetene tok en glupsk hevn på de millioner av krigsfanger som falt i deres hender under krigen. Mange ble rett og slett henrettet, de fleste ble sendt til konsentrasjonsleirer hvor de døde av eksponering, sult og overarbeid. Tyske krigsfanger (sammen med rumenere, italienere og andre) «ble [ikke] behandlet i samsvar med Genève-konvensjonen. Tusenvis frøs ihjel og sultet på marsj eller i uoppvarmede storfelastebiler, eller gjennom slavearbeid i leirene. Varme, husly og klær var utilstrekkelig, sykdommer som tyfus var frodig og maten var så knapp at det ved flere anledninger fant sted kannibalisme. I alt mistet minst én million tyske fanger livet av de 3 150 000 som Den røde armé tok», skriver MacKenzie.
Den russiske hæren er i dag fortsatt ei dødsfelle for vernepliktige menn – men er ikke i hendene på en utenlandsk inntrenger. Så mange som 10 000 soldater dør hvert år på grunn av trakassering, overgrep, mord eller selvmord.
Ramona (film fra 1916)
Ramona er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Donald Crisp. Filmen er på rundt tre timer. Kun deler av den er bevart.
Handling
På eiendommen til Senora Moreno i det sørlige California bor senoraens adoptiv-datter Ramona. Men som ung kvinne forelsker Ramona seg i Alessandro, en indianer med edel bakgrunn.
Men når adoptiv-moren hennes forbyr et ekteskap mellom dem, stikker Ramona og Alessandro av sammen. Men de finner bare mer ulykke - og til slutt tragedie - uansett hvor de vender seg.
USA under første verdenskrig
Amerikas forente stater involverte seg i første verdenskrig da de erklærte krig mot Tyskland den 6. april 1917. USA var en uavhengig makt og ble aldri offisielt alliert med ententemaktene og handlet derfor selvstendig og uavhengig, men samarbeidet militært med de allierte. USA sitt store bidrag begynte i 1917 og var i form av utstyr, råvarer og penger. Amerikanske soldater under general John Pershing, Commander-in-Chief (C-in-C) American Expeditionary Force (AEF), ankom i stort antall på vestfronten i løpet av sommeren 1918 og spilte en stor rolle for seieren 11. november 1918. Før USA kom med inn i krigen, hadde de holdt seg nøytrale, selv om de hadde vært en viktig leverandør til Storbritannia samt for de andre allierte stridsmaktene. Under krigen mobiliserte USA over 4 millioner militært personell og led 110 000 tap, inkludert 43 000 som døde av spanskesyken. Krigen var en dramatisk utvidelse av myndighetene i USA i et forsøk på å utnytte krigsinnsatsen og en betydelig økning i størrelsen av USAs væpnede styrker. Etter en relativt treg start i å mobilisere økonomien og arbeidskraften, var nasjonen våren 1918 klar til å spille en rolle i denne konflikten. Under ledelse av president Woodrow Wilson, representerte krigen høydepunktet i den progressive era da den forsøkte å bringe reform og demokrati til verden, selv om det var betydelig offentlig motstand mot USAs inntreden inn i krigen.
Inntreden
Den amerikanske inntreden i første verdenskrig kom i april 1917, etter flere år med innsats fra president Woodrow Wilson for å holde USA utenfor krigen. Utover anglofile elementer som tidlig oppfordret dem til å støtte britene, var den generelle amerikanske konsensus på samme linje som den til presidenten. Stemningen for nøytralitet var særlig sterk blant irsk-amerikanere, tysk-amerikanere og skandinaviske amerikanere, så vel som blant ledere og blant kvinner generelt. Selv før første verdenskrig hadde brutt ut, hadde den amerikanske opinionen vært mer negativ mot Tyskland enn andre land i Europa. Spesielt etter rapporter om overgrep i Belgia i 1914, og senkingen av passasjerskipet RMS «Lusitania» i 1915, anså amerikanske folk i økende grad Tyskland som en aggressiv part i Europa.
Som USAs president tok Wilson viktige politiske beslutninger i relasjon til utenrikssaker mens landet enda var i fredstid. Den innenlandske økonomien fungerte i praksis som laissez-faire, og amerikanske banker ga store lån til Storbritannia og Frankrike. Mesteparten av midlene ble brukt til å kjøpe ammunisjon, råvarer og mat fra den andre siden av Atlanteren. Før 1917 gjorde Wilson minimalt med forberedelser til landbasert krigføring. United States Army var mobilisert som fredstidsstyrke, til tross for at behovet for beredskap økte. Utvidelser i relasjon til United States Navy ble også utført under hans presidentskap.
Tom Whittaker
Thomas James Whittaker (født 21. juli 1898, død 24. oktober 1956) var en engelsk fotballspiller, trener og manager. Hovedsakelig hos Arsenal Football Club.
USA under første verdenskrig
Inntreden
I 1917, med et Russland under politiske omveltninger og Storbritannia og Frankrike lavt på kreditt, så Tyskland ut til å ha overtaket i Europa. Deres osmanske allierte klamret seg hardnakket til sine eiendeler i midtøsten. Samme år bestemte Tyskland seg for å fortsette ubegrenset ubåtkrigføring mot alle fartøy som nærmet seg britisk farvann. Dette ble sett på som et forsøk på å sulte ut Storbritannia til overgivelse, men ble balansert mot den kunnskap at det med sikkerhet ville bringe USA inn i krigen. I tillegg hadde Tyskland også gitt et hemmelig tilbud om å hjelpe Mexico å gjenvinne territorier tapt i den meksikansk-amerikanske krigen i et kodet telegram kjent som Zimmermann-telegrammet, som ble fanget opp av britisk etterretning. Publiseringen av kommunikéet skapte opprør blant amerikanere, på samme tidspunkt hvor tyske ubåter begynte å senke amerikanske handelsskip i Nord-Atlanteren. Wilson ba Kongressen om «en krig som skal ende alle kriger», og kongressen stemte for å erklære krig mot Tyskland 6. april 1917. Den 7. desember 1917 erklærte USA krig mot Østerrike-Ungarn. Amerikanske tropper begynte å mobilisere på Vestfronten i 1918.
Tom Whittaker
Whittaker var født ved East Cavalry Baracks i Aldershot i Hampshire, men vokste opp i Newcastle upon Tyne. Han tilbrakte sin tidlige fotballkarriere i det nordøstlige England som ungdomsspiller, samtidig som han utdannet seg som en skipsingeniør. Han fikk senere arbeid som dette hos Hawthorn Leslie & CO i Tyneside. Han gikk senere inn i den britiske hæren i 1917, men skiftet senere over til den britiske marine og spilte også fotball for Royal Garrison Artillery. Etter å ha tjenestegjort under den første verdenskrig, kom Whittaker til Arsenal FC i november 1919. Han hadde først posisjonen i det sentrale angrep (centre-forward), men senere spilte han på siden (wing-half). Debuten kom i kampen borte mot West Bromwich Albion den 6. april 1920 med tap 1–0. Han ble senere fast inventar på laget rundt 1920-årene hvor han spilte tilsammen 70 kamper og skåret to mål.
USA under første verdenskrig
Nøytralitet
Den 7. mai 1915, da den tyske ubåten «U-20» senket det britiske passasjerskipet RMS «Lusitania» med amerikanere ombord, sa Wilson: «Amerika er for stolte til å kjempe» og krevde en slutt på angrepene på passasjerskip. Wilson hadde advart om at USA ikke ville tolerere ubegrenset ubåtkrigføring i strid med internasjonal lov og menneskerettigheter. Wilson var under press fra krigshauker ledet av den tidligere presidenten Theodore Roosevelt, som fordømte tyske handlinger som «piratvirksomhet», og fra den britiske delegasjonen under Cecil Spring Rice og Edward Grey. Wilson innså at han trengte tid for å gå inn i krigen for å forme freden, og han var i 1919 en av de som oppnådde etableringen av folkeforbundet i fredskonferansen i Paris. Wilsons utenriksminister William Jennings Bryan, viss pasifistiske mål ble ignorert av Wilson, trakk seg i frustrasjon i juni 1915. Opinionen i USA reagerte med raseri på den mistenkte tyske sabotasjen av Black Tom i Jersey City i New Jersey den 30. juli 1916, samt til Kingsland-eksplosjon den 11. januar 1917 i dagens Lyndhurst i New Jersey.
Tom Whittaker
Trenerkarrieren
Han var med på et lag fra The Football Association som turnerte i Australia i 1925, og under en kamp i Wollongong fikk han brudd i kneskålen og måtte gi seg med aktiv fotball. Han bestemte seg for å fortsette karrieren innen fotball, og han kom med i Arsenals trenerlag og startet på studier som fysioterapeut. Han ble trener for førstelaget i 1927, under manager Herbert Chapman, og han var da fremdeles yngre enn mange av spillerne på laget. Whittaker hadde en viktig rolle i Chapmans arbeid med å endre systemet for trening og fysioterapi, og spilte dermed en viktig rolle i klubbens suksess på 1930-tallet. Etter manger Chapmans død i 1934, fortsatte Whittaker sitt arbeide, under den nye manageren George Allison, og han ble også trener for den engelske landslaget.
Under den andre verdenskrig arbeidet Whittaker først som en ARP–vakt, før han ble pilot i den engelske flyvåpenet, der han etterhvert ble skvadronleder. Han fikk senere ordenen MBE for sin innsats på D-dagen i 1944. Etter krigens slutt i 1945, gikk Whittaker tilbake til sin rolle som trener i Arsenal og etter at Allison gikk av som manager i 1947 ble Whittaker utnevnt som ny manager. Under hans ledelse vant Arsenal ligaen både i 1947-48 og 1952-53 samt FA-cupen i 1949-50. Klubbens suksess avtok for øvrig utover 1950-tallet, mye på grunn av at Whittaker og klubben ikke klarte å signere nye store stjerner. Påkjenningen med å styre hele klubben tok hardt på Whittaker, noe som til slutt fikk en dødelig utgang. Tom Whittaker døde 58 år gammel av et hjerteinfarkt på University College Hospital i London den 24. oktober 1956.
USA under første verdenskrig
Opinionen
I befolkningen generelt var det lite, hvis noen som helst, støtte for å gå til krig på siden til Tyskland. Det store flertallet av tysk-amerikanere, samt skandinaviske amerikanere, ønsket at USA skulle være nøytrale, men ved utbruddet av krig, hadde tusenvis av amerikanske borgere forsøkt å verve seg i den tyske hæren. Det irsk-katolske samfunnet, lokalisert til de store byene og ofte under kontroll av det demokratiske partiets organisasjon, var sterkt fiendtlig innstilt til å hjelpe Storbritannia på noen måte, spesielt etter påskeopprøret i 1916 i Irland. De fleste av de protestantiske kirkeledere i USA, uavhengig av deres teologi, favoriserte pasifistiske løsninger der USA var megleren av fred. De fleste av lederne av kvinnebevegelsen, eksemplifisert ved Jane Addams, søkte på samme måte pasifistiske løsninger. Den mest framtredende motstanderen av krigen var industrimannen Henry Ford, som personlig finansierte og ledet en fredsskip til Europa for å prøve å forhandle blant de krigførende parter, men ingen av forhandlingene resulterte i noe.
Storbritannia hadde betydelig støtte blant intellektuelle, «Yankees» og familier med nære bånd til Storbritannia. Den mest fremtredende leder var Samuel Insull fra Chicago, en ledende industrimann som hadde utvandret fra England. Insull finansierte mange propagandarelaterte aktiviteter, og finansierte unge amerikanere som ønsket å kjempe ved å bli med i det kanadiske militære, Canada var på den tid et herredømme av Det britiske imperiet.
Beredskapsbevegelsen
Per 1915 hadde amerikanerne mye mer oppmerksomhet i relasjon til krigen. Senkingen av «Lusitania» vekket rasende fordømmelser av tysk brutalitet. Per 1915 hadde det i de østlige byene vokst frem en ny «beredskapsbevegelse». Den hevdet at USA trengte å bygge opp umiddelbart sterke maritime og landbaserte styrker for defensive formål. En ikke uttalt forutsetning var at Amerika ville kjempe før eller senere. Drivkreftene bak beredskapen var alle republikanere, særlig general Leonard Wood, den tidligere presidenten Theodore Roosevelt og de tidligere krigsministrene Elihu Root og Henry Stimson, de fikk med seg mange av landets mest fremtredende bankfolk, industriledere, advokater og poder fra prominente familier.
Beredskapsbevegelsen hadde det politiske forskere kaller en «realisme»-filosofi når det gjaldt verdensanliggender. De trodde på at økonomisk styrke og militære muskler var mer avgjørende enn de idealistisk korstogene fokusert på årsaker som demokrati og nasjonal selvbestemmelse. Med vektlegging gang på gang den svake tilstanden til det nasjonale forsvaret. De viste til at USAs 100 000-mann sterke hær selv om man la til med den 112 000-manns sterke National Guard, var i underdanige tyve til en i forhold til den tyske hæren, tilsvarende var de væpnede styrkene til Storbritannia og det Britiske imperiet, Frankrike, Russland, Østerrike-Ungarn, Det osmanske rike, Italia, Bulgaria, Romania, Serbia, Belgia, Japan og Hellas i 1915 – alle større og mer erfarne enn militæret til USA.
De kalte for UMT eller «universell militær tjeneste» hvor 600 000 menn som fylte 18 hvert år ville bli påkrevd å tilbringe seks måneder i militær trening, og deretter tilordnes til reserve-enheter. Den lille regulære hæren ville først og fremst være en trenings- og opplæringsenhet. Den offentlige opinionen var dog ikke villig til å gå så langt.
Krigsdeklarasjonen
Til å begynne med forsøkte Wilson å opprettholde nøytralitet mens forsøk på bekjempelse av ubåter ble gjort ved å bevæpne amerikanske handelsskip med våpen kraftige nok til å synke tyske ubåter på overflaten (men ubrukelig når de var under vann). Etter at ubåter sank syv handelsskip fra USA, gikk Wilson til slutt til Kongressen og forespurte om en erklæring av krig mot Tyskland, som Kongressen voterte på den 6. april 1917.
Som et resultat av den russiske februarrevolusjonen i 1917, abdiserte tsaren og ble erstattet av en russisk provisorisk regjeringen. Dette hjalp til å overvinne Wilsons motvilje mot å la USA å kjempe sammen med et land styrt av en absolutistisk monark. Fornøyd med den provisoriske regjeringens pro-krig holdning, ga USA den nye regjeringen diplomatisk anerkjennelse den 9. mars 1917.
Selv om USA erklærte krig mot Tyskland den 6. april 1917, erklærte det i utgangspunktet ikke krig mot de andre sentralmaktene, en tilstand som Woodrow Wilson beskrevet som et «pinlig hinder» i sin State of the Union-tale. Kongressen erklærte krig mot det Østerriksk-ungarske Imperiet den 7. desember 1917,  men erklærte aldri krig mot de andre sentralmaktene; Bulgaria, Det osmanske rike eller ulike medkrigførende parter som var alliert med sentralmaktene. Dermed ble ikke USA deltager i militære operasjoner i Sentral- og Øst-Europa, Midtøsten, Kaukasus, Nord-Afrika, Sub-Sahara-Afrika, Asia og Stillehavsområdet.
Hjemmefronten
På hjemmefronten så man en systematisk mobilisering av hele befolkningen og hele økonomien til å produsere soldater, proviant, ammunisjon og de midlene som trengtes for å vinne krigen. Selv om USA gikk inn i krigen i 1917, hadde det vært veldig lite planlegging, eller til og med noen anerkjennelse av de problemene som britene og andre allierte måtte løse på sine egne hjemmefronter. Som et resultat av dette var nivået av forvirring høy i de første 12 månedene, deretter tok effektiviteten over kontrollen.
Propaganda
Avgjørende for USAs deltakelse var den omfattende innenlandske propagandakampanjen utført av Komitéen for offentlig informasjon, ledet av George Creel. Kampanjen besto av titusener av offentlig valgte ledere i lokalsamfunnet, noe som gir korte, nøye, regisserte pro-krig-taler på tusenvis av offentlige sammenkomster. Sammen med andre grener av det offentlige og private, frivillige grupper som det American Protective League, inkluderte det også den generelle undertrykkingen og trakassering av mennesker som enten motsatte seg den amerikanske inntreden inn i krigen eller var av tyske herkomst. Rykter om et tysk indusert forsøk på å starte et opprør blant afroamerikanere førte til en bølge av lynsjinger som fant sted i Sørstatene. Andre former av propaganda inkluderte filmaviser, foto, store plakater (designet av flere kjente illustratører på den tiden, inkludert Louis D. Fancher og Henry Reuterdahl), magasin- og avisartikler samt billboards.
Hæren og marinen
USA hadde så sent som i 1917 en liten stående hær, og mindre enn tretten av de nasjonene og imperiene som allerede var aktive i krigen. Etter godkjenningen av loven Selective Service Act i 1917, ble det vervet 2,8 millioner menn til militærtjeneste. Innen sommeren 1918 hadde omtrent en million amerikanske soldater ankommet til Frankrike, rundt halvparten av dem kom til å tjenestegjøre ved fronten. Ved våpenhvilen den 11. november ankom omtrent 10 000 friske soldater til Frankrike daglig. I 1917 ga kongressen amerikansk statsborgerskap til Puertoricanere når de ble innkalt til å delta i den første verdenskrig, som en del av Jones-Shafroth Act. Tyskland feilvurderte den innflytelsen som USA fikk på utfallet av konflikten, da de trodde at det ville ta mange flere måneder før amerikanske tropper ville ankomme, og overestimerte effektiviteten av ubåter i å bremse den amerikanske oppbyggingen.
Den amerikanske Marinen sendte en slagskipgruppe til Scapa Flow for å samarbeide med britenes Grand Fleet, destroyere til Queenstown i Irland og ubåter for å bidra til å beskytte konvoier. Flere regimenter av Marinesoldater ble også sendt til Frankrike. De britiske og franske ønsket at USAs enheter skulle brukes til å forsterke sine tropper som allerede var ved frontlinjene og ikke å kaste bort den knappe fraktkapasiteten på å bringe over forsyninger. USA avviste det første forslaget, og aksepterte det andre. General John J. Pershing, øverstkommanderende av American Expeditionary Force (AEF), nektet å bryte opp USA-enheter for å tjenestegjøre som rene forsterkninger for Det britiske imperiet og franske enheter. Som et unntak tillot han afrikansk-amerikanske kampregimenter til å kjempe i franske divisjoner. Harlem Hellfighters kjempet som en del av den franske 16. divisjon, noe som gjorde at enheten ble tildelt Croix de Guerre for sine handlinger ved Château-Thierry, Belleau-skogen og Séchault.
Virkningen av amerikanske styrker på krigen
På slagmarkene i Frankrike i løpet av våren 1918, tok de krigensslitne allierte hærer i mot friske amerikanske tropper med entusiasme. De ankom i en mengde av 10 000 om dagen, på en tid da tyskerne ikke var i stand til å erstatte sine tap. Amerikanerne vant en seier ved Cantigny, og deretter igjen ved forsvarsmessige handlinger ved Chateau-Thierry og Belleau-skogen. Amerikanerne hjalp Det britiske imperiet, franske og portugisiske styrker i å bekjempe og slå tilbake den siste kraftige tyske offensiven (våroffensiven fra mars til juli i 1918), og viktigst av alt, amerikanerne spilte en rolle i de alliertes endelige offensiv (Hundredagersoffensiven fra august til november). Men mange amerikanske kommandanter brukte de samme feiltaktikker som de britiske, franske, tyske og andre hadde forlatt tidlig i krigen, som førte til at mange amerikanske offensiver ikke var spesielt effektive. Pershing fortsatte å bruke tropper til disse fulle frontale angrepene, noe som resulterte i høye tap mot erfarne veteraner fra tyske og østerrikske-ungarske enheter. Likevel var tilførsel av nye og friske amerikanske tropper i stor grad en forsterkning av de alliertes strategiske posisjon og økte moralen. De allierte oppnådde seier over Tyskland den 11. november 1918 etter at tysk moral hadde kollapset både hjemme og på slagmarken.
Etter krigen
Storbritannia, Frankrike og Amerika påla sterke økonomiske straffer på Tyskland i Versaillestraktaten, og både det britiske - og det franske imperiet annekterte tidligere tyske og osmanske kolonier i Afrika, Midt-Østen og Stillehavet. Russland var ikke involvert i dette på grunn av deres tilbaketrekning fra krigen snart etter den russiske revolusjon i 1917. USA trakk raskt sine tropper ut av Europa etter at Tyskland hadde overgitt seg. To tredeler av de amerikanske soldatene som deltok i krigen hadde returnert hjem allerede da Versaillestraktaten ble undertegnet. Bare en enslig amerikansk hær-enhet var igjen på europeisk jord mot slutten av tiåret. United States Senate ratifisere ikke Versaillestraktaten. I stedet undertegnet De forente stater egne fredstraktater med Tyskland, Østerrike og Ungarn i august 1921. Senatet nektet også å gå inn i det nyopprettede Folkeforbundet på Wilsons vilkår, og Wilson avviste Senatets kompromissforslag.
Hanau
Hanau er en by i den tyske delstaten Hessen. Den ligger i Rhein-Main-området, nærmere bestemt der elven Kinzig løper ut i Main ca. 10 kilometer øst for Frankfurt am Main.
Hanau har i overkant av 90 000 innbyggere, og er Hessens sjette største by. Den huser en rekke kjente teknologibedrifter.
Severdigheter
Kjente severdigheter er Goldschmiedehaus (tidliger Altstädter Rathaus), Schloss Philippsruhe og kurstedet Wilhelmsbad med park. Wildpark Alte Fasanerie er en tradisjonsrik viltpark.
På markedsplassen står nasjonalminnesmerket for Brødrene Grimm, rett foran Neustädter Rathaus. I nærheten ligger Wallonisch-Niederländische Kirche, hvor Deutsche Turnerbund ble grunnlagt.
Den såkalte Deutsche Märchenstraße (eventyrruten) begynner i Hanau og ender i Bremen. Hanau er også utgangspunkt for den hessiske eplevinruten.
I adventstiden kan Hessens største adventskalender sees i Hanau, da de 24 vinduene i Neustädter Rathaus utsmykkes av kunstnere med strålende bilder som avdekkes et og et i løpet av adventstiden.
På onsdager og lørdager arrangeres det marked på Marktplatz med bondeprodukter fra nærliggende Wetterau og Spessart.
Schloss Philipsruhe ved Mainbredden er stort slott som kan besøkes.
Sønner og døtre
Hanau er fødested for følgende personer:
Vennskapsbyer
Hanau er vennskapsby med Dartford (Storbritannia), Tottori (Japan), Jaroslavl (Russland), Conflans-Sainte-Honorine (Frankrike), Francheville (Frankrike) og Doorn (Nederland), samt Waltershausen (Thüringen) og Pays de Hanau (Frankrike).
The Real Thing at Last
The Real Thing at Last er en britisk stumfilm fra 1916, regissert av L. C. MacBean.
Handling
Historien er en satire over amerikanske filmer, hvor William Shakespeares verdensberømte stykke Macbeth skal fremføres slik den kunne tenkes fremført i en amerikansk film.
He Yi (roer)
He Yi (født 17. desember 1982) er en kinesisk roer. Han representerte Kina under Sommer-OL 2008 på hjemmebane i Beijing. Han deltok i åtterbåt i det innledende heatet og i omløpet, men ble erstattet av Zhang Shunyin i B-finalen.
Harald Hagen
Hagen ble olympisk mester i seiling under sommer-OL 1924 i Paris. Han vant sammen med Rick Bockelie, Ingar Nielsen, Carl Ringvold og Carl Ringvold, Jr. olympisk gull i klassen 8 meter med den norske båten «Bera» foran den britiske båten «Emily». Seilasene ble gjennomført utenfor Le Havre i perioden 21. til 26. juli.
Kontrastmiddel
Kontrastmiddel er midler som brukes i radiologiske billedundersøkelser for å øke kontrasten mellom ulike vev og organer i kroppen.
De kontrastholdige strukturene «lyser opp» og fremtrer tydeligere på bildet. Virkningen skyldes at røntgenstrålene absorberes og svekkes i vanlige røntgen- eller computertomografiundersøkelser (CT).
Magnetresonanstomografi (MR)-kontrasten endrer relaksasjonstiden, mens ultralydkontrasten bidrar til en økt motstand mot utbredelse av lyd (akustisk impedans).
Bivirkninger
Kontrastmidlene er vanligvis helt ufarlige, men noen pasienter har sykdommer som gjør at de tåler dem dårligere. Spesielt gjelder dette kontrastmidler som sprøytes inn i blodårene (intravenøst).
Sør-Arabia-protektoratet
Sør-Arabia-protektoratet var et britisk protektorat sør på Den arabiske halvøy. Det eksisterte fra januar 1963 til 1967 da området ble til den selvstendige Folkerepublikken Sør-Jemen. Sør-Arabia-protektoratet ble dannet av de fire statene som ikke sluttet seg til Den sørarabiske føderasjon, det vil si sultanatene Øvre Yafa, Kathiri, Qishn og Sokotra samt Shihr og Mukalla. Britenes høykommissær for Sør-Arabia-protektoratet var samtidig Adens guvernør.
Kombinert under NM på ski
Dette er en liste over medaljevinnere i kombinert under NM på ski, samt stedene de enkelte mesterskapene ble arrangert.
Svenn Torgersen
Svenn Omar Torgersen (født 24. februar 1941 i Blaker) er en norsk psykolog og sakprosaforfatter.
Torgersen er født og oppvokst på Blaker i Lillestrøm kommune, Han tok eksamen i psykologi ved Universitetet i Oslo i 1968 og var deretter ansatt ved Universitetet i Bergen før han kom tilbake til Oslo. Han er medlem av Det Norske Videnskaps-Akademi og underviste, veiledet og drev aktiv forskning lenge etter at han ble pensjonist.
Kombinert under NM på ski
NM i årene 1941-1945 ble ikke arrangert på grunn av 2. verdenskrig og idrettsstreiken. I 1944 ble det imidlertid arrangert et (uoffisielt) norsk krigsmesterskap på ski i Sollefteå i Sverige, med vanlige NM-øvelser, deriblant kombinert.
Svenn Torgersen
Han er dr.philos. (1985) og ble professor i klinisk psykologi ved Universitetet i Oslo i 1986. Hans spesialfelt er psykopatologi og personlighetspsykologi, hvor han har foretatt flere større undersøkelser av arvelighet av psykiske lidelser. Blant hans arbeider er Personlighet og personlighetsforstyrrelser (1996). Han var sakkyndig vitne under Breivik-saken og gikk imot den første sakkyndige erklæringen om at Breivik var utilregnelig. Se Rettspsykiatriske vurderinger av Anders Behring Breivik.
Torgersen ble kåret til årets forsker ved Universitetet i Oslo i 1999.
Kombinert under NM på ski
Fram til lagkonkurranse ble innført i 1982, ble det bare holdt ett kombinertrenn i NM. Sprint sto på programmet i årene 1999-2009. I 2011 ble det innført lagsprint med to løpere på hvert lag.
Hugenotter
Hugenotter (fransk huguenots) er betegnelsen på tilhengerne av den reformerte lære i Frankrike. Hugenottene fulgte ikke Martin Luthers lære, men støttet seg til Ulrich Zwinglis teologi, videreutviklet av Jean Calvin til kalvinismen som ble den ledende protestantiske trosretningen i Frankrike. Betegnelsen «hugenott» sa de selv var en lojalitetserklæring til det franske kongehus, inspirert av Hugo Capets navn.
Betegnelsen «hugenott» stammer fra 1500-tallet og har også vært tolket som en fransk forvanskning av det tysk-sveitsiske ordet Eidgenosse = «edsvoren kamerat», dvs. «forbundsfelle», på grunn av båndene til den sveitsiske reformasjon. Først ble ordet brukt som skjellsord av motstanderne, men senere tatt i bruk av hugenottene selv.
Hugenottenes fremvekst
Den første reformerte menigheten i Frankrike ble stiftet i hemmelighet i 1555. Hugenottene tok avstand fra katolsk dyrkelse av skytshelgener, noe som i katolske øyne utsatte hele samfunnet for fare. 4. september 1557 ble hugenott-menigheten avslørt og beleiret av rasende katolikker. Garnisonen måtte rykke ut og eskortere menigheten trygt gjennom den opprørte folkemengden. Franske konger forpliktet seg i kroningseden til å forfølge ethvert kjetteri, men enkedronning Katharina av Medici bekymret seg mer over utsikten til en borgerkrig. Hun satset derfor på en toleranseerklæring, Saint-Germain-ediktet, som ble kunngjort i hennes mindreårige sønns navn. Her fikk hugenottene lov til å samles til gudstjeneste utenfor byene i noen av landets distrikter. Sore deler av befolkningen var svært opprørt over løsningen som de anså som et svik mot kongens ed. Mange hugenotter tilhørte land-adelen som åpnet slottene sine for sine trosfeller som ofte var byfolk, men ikke fikk dyrke sin tro innenfor bymurene. Snart var det adelen som kontrollerte bevegelsen, og dette banet vei for protestantismen inn i selve hoffet. Dermed stod det franske kongehus i skvis mellom en voksende protestantisk fraksjon og en konservativ, katolsk adel. Våren 1562 toppet det seg da katolikker marsjerte til hoffet i Fontainebleau for å ta kongen under sin «beskyttelse», mens hans mor enkedronningen ble nødt til å ta katolikkenes side.
En massakre på en hugenottisk menighet i Vassay samme år gav støtet til en 30-årig religionskrig i Frankrike. Den verste hendelsen i denne krigen er kjent som Bartolomeusnatten. Den 24. august 1572 ble det satt i gang et blodbad i Paris der flere tusen hugenotter ble drept.
Ediktet i Nantes gav i 1598 hugenottene visse fristeder. Senere ble de igjen utsatt for sterkt press fra den franske kongen, og i 1685 ble ediktet i Nantes opphevet. Mellom 200 000 og 250 000 hugenotter emigrerte på grunn av forfølgelsene. Særlig dro de til Sveits og mange stater i dagens Tyskland (hovedsakelig Brandenburg-Preussen, som de kom til å sette et sterkt preg på), England, Nederland og Nord-Amerika.
Noen hugenotter kom til Norge, der slektene Faye og Michelet nedstammer fra hugenotter. Michelet-familien fra Metz kan spores tilbake til 1444.
Denne utvandringen var et stort tap for Frankrike, ettersom hugenottene var dyktige borgere. Først ved den franske revolusjon i 1789 fikk de fulle borgerrettigheter.
The Realization of a Negro’s Ambition
The Realization of a Negro's Ambition er en amerikansk stumfilm fra 1916, regissert av Harry A. Gant.
Handling
Historien er sentrert rundt en ung olje-ingeniør, som redder en kvinne.
Og han får muligheten til å virkelig lykkes i oljebransjen.
Francisco Suárez
Francisco Suárez (født 5. januar 1548 i Granada i Spania, død 25. september 1617 i Lisboa i Portugal) var en spansk filosof og teolog som betraktes som en av de fremste skolastikerne. Han regnes ofte som folkerettens far, og tilhørte Salamancaskolen.
Biografi
Han skrev om mange emner, og forfatterskapet er omfattende også om man regner antall sider. Hans samlede verk på latin er på 26 bind. Han har skrevet om juss, relasjonen mellom kirke og stat, metafysikk og teologi. Han har ofte blitt kalt folkerettens far, og hans Disputationes metaphysicae hadde en stor lesekrets i Europa under 1600-tallet.
Suárez ble betraktet som den fremste filosofen under sin samtid. Pave Gregorius XIII overvar hans første forelesing i Roma, og han ga også råd til pave Paulus V om hans utenrikspolitiske forbindelser. Kong Filip II av Spania sendte Suárez til Coimbras universitet for å gi det en del av filosofens glans.
Suárez døde enten i Lisboa eller Coimbra. Etter hans død økte hans berømmelse, og han kom til å få stor innflytelse på filosofer som Hugo Grotius, René Descartes, og Gottfried Leibniz.
Filosofi
Suárez viktigste bidrag til filosofien var innen metafysikken og innen rettsfilosofien. Han var en av de siste skolastikerne, og var lett påvirket av thomismen.
Metafysikk
For Suárez handler metafysikk om reell essens og eksistens, i stedet for begripelig essens og eksistens. Han var enig med andre skolastikere om at Guds essens og eksistens er det samme (se det ontologiske gudsbevis), men mente til forskjell fra disse at essensen og eksistensen hos avgrensede skapelser ikke er distinkte. Han hevdet at distinksjonen mellom essens og eksistens er begripelig; de kan ikke opptre separat, de begripes separat. Forskjellen mellom essens og eksistens anså Suárez med andre ord ikke å være av logisk, men epistemologisk art.
I den opprørte striden om universaliene (se Universaliestrid), inntok han et standpunkt mellom den panteistisk fargede realismen som Duns Scotus representerte, og Wilhelm av Ockhams ekstreme nominalisme. Suárez betraktes som en "moderat nominalist". Han mener at de eneste veritable og reelle enhetene i den eksisterende verden er individer; å påstå at universalier har en uavhengig eksistens (ex parte rei), var å redusere individer til accidenser i en ikke-delbar form. Suárez fremholdt at Sokrates' menneskelighet ikke var annerledes enn Platons, men samtidig utgjøres den ikke av en og samme menneskelighet; det finnes like mange formelle enheter (humaniora) som det finnes individer; disse individer har ingen faktisk enhet, men en essensiell eller konseptuell (ita ut plura individua, quae dicuntur esse ejusdem naturae, non sint unum quid vera entitate quae sit in rebus, sed solum fundamentaliter vel per intellectum). Den formelle enheten er allikevel ingen vilkårlig intellektuell konstruksjon, men eksisterer in natura rei ante omnem operationem intellectus.
Hans arbeider innen metafysikk, som består av bemerkelsesverdige kraftprøver i systematisering, er et vitnesbyrd om middelalderens tenkning, der han kombinerer de tre gjeldende skolene thomisme, scotisme og nominalisme. Han er også en dypsindig kommentator av arabiske og høymiddelalderske arbeider. Den skolen han dannet som sin samtids største metafysiker, benevnes suarisme.
Rettsfilosofi
Suárez fremste innsats var med hans arbeidet om naturrett, hans synspunkter vedrørende positiv rett, og monarkens status. I sitt omfattende verk Tractatus de legibus ac Deo legislatore, foregriper han i vissy monn Hugo Grotius og Samuel Pufendorf ved å oppsette en sentral distinkdjon mellom naturrett og folkerett; sistnevnte så han som bestående av sedvaner. Skjønt hans metode gjennomgående er skolastisk betrer han samme land som Grotius, som senere talar om ham med stor respekt. Hans primære standpunkt er at all loggivning såvel som all myndighetsutøvelse, kommer fra Gud, og at hver rettskildes autoritet har utspring fra Gud. Suárez går imot den patriarkale teori om regjering og om regenten som monark av Guds nåde, noe som var en populær teori i samtidens England og tildels også på kontinentet. Han argumenterte emot den slags kontraktualisme som var dominerende hos de tidlig-moderne politiske filosofer som Thomas Hobbes og John Locke, men samtidig genlyder noen av de mer frihetlige lockeanske kontraktsteorier også hos Suárez.
Menneskenes natur, mente Suárez, har Gud gitt dem i form av en sosial natur, og til dette hører evnen til å stifte lover. Når et politisk samfunn innrettes, konstitueres dets natur av menneskene som utfører dette, mennesker som overlater sin naturlige lovstiftende evne til en hersker. Ettersom de gav herskeren denne makt har de rett til å ta tilbake makten, å gå til opprør mot herskeren — men bare hvis herskeren behandler dem ille, og de må da agere med måte og rettferd. I særdeleshet har folket bundet seg til å unnlate å myrde sin hersker, hvor tyrannisk han enn måtte ha blitt. Om en regjering har påtvunget folket dets styrelse, har folket på den andre side ikke bare rett til å forsvare seg ved å gå til opprør, de er berettigede til å myrde den tyranniske herskeren.
Tilskyndet av pave Paul V skrev Suárez i 1613 en avhandling med en dedikasjon til de kristne fyrster i Europa, med tittel Defensio catholicae fidei contra anglicanae sectae errores. Den rettet seg mot de troskapseder som Jakob I av England krevde av sine undersåtter. På Jakobs befaling ble skriftet brent av bøddelen, og lesning av den erklært å være majestetsforbrytelse og landsforræderi. Med dette og foregående verker gir Suárez det tydeligste uttrykket i sin samtid for folkesuverenitetsprinsippet.
Engelsk vals
Engelsk vals er en pardans i ¾ dels takt. Den er én av de fem standarddansene i selskapsdans.
Engelsk vals danses i langsommere tempo enn wienervals, takten er ca. 30 takter pr. minutt. Engelsk vals er avledet av den amerikanske boston-vals og ble standardiseret og godkjent som selskapsdans i 1929.
Da valsen ble introdusert i England i det 19.århundre, ble den sett på som en skandale. Aldri før hadde herren lagt sin arm rundt damen og danset rundt i ballsalen. Til tross for dette var dronning Victoria veldig glad i å danse, og hun var spesielt glad i å danse vals. Den sakte vals vi ser i dag, ble skapt i de tidlige 1920-årene. I VM i 1922 ga Victor Silvester (den kjente orkesterlederen) og hans partner en brilliant presentasjon av denne moderne valsen, og det alminnelige dansepublikum begynte å interessere seg for dansen. Først i 1927 ble moderne vals, eller engelsk vals som vi kaller den, standardisert. Engelsk vals går i ¾-takt og den spilles med ca. 32 takter i minuttet.
Oslo Østre Skytterlag
Oslo Østre Skytterlag, til vanlig kalt «Østre» er et skytterlag fra Årvoll i Oslo. Laget ble stiftet 3. februar 1883 som Oslo Kristiania Østre. Laget har egen skytebane ved Stig på Årvoll, inntil Lillomarka. Skytebanen sto ferdig bygget i 1998 med 50 meter, 100 meter og 200 meters baner, og har senere fått bygget på garderobe og 15 meters bane. Banen har i nyere tid blitt pusset opp med elektroniske skiver på 100 meter og 200 meter istedenfor trekkskiver, og 50 meters banen har blitt fjernet.
Laget har fostret flere olympiske mestere og verdensmestere. Blant lagets kjente utøvere har vært: Gudbrand Skatteboe, Mauritz Amundsen, Odd Sannes, Rolf Bergersen, Willy Røgeberg, Magne Landrø, Kjell Skøien og Finn Amundsen.
Laget har egen avdeling for skiidrett.
Oslo Østre Skytterlags skiklubb
Kristiania Østre Skytterlags Skilag, senere Oslo Østre Skytterlags Skiklubb ble dannet som egen klubb i 1895.
Aksel Refstad, som representerte Oslo Østre Skytterlags skiklubb, ble i 1901 tildelt Holmenkollmedaljen for sin seier i kombinert i Holmenkollrennene i 1900.
Guro Elisabeth Lind
Guro Elisabeth Lind (født 1977) er en norsk biolog og kreftforsker som er leder for Forskerforbundet fra 2019. Hun er forsker med professorkompetanse (forsker I) ved Oslo universitetssykehus og professor II ved Institutt for biovitenskap ved Universitetet i Oslo.
Hun ble cand.scient. i biologi ved UiO i 2001 med hovedoppgaven Genetic and epigenetic changes in the male reproductive organs og dr.philos. ved samme universitet i 2005 med avhandlingen DNA methylation in cancer development: lessons learned from tumors of the testis and the large bowel.
Jim Clyburn
James Enos «Jim» Clyburn (født 21. juli 1940 i Sumter, Sør-Carolina) er en amerikansk politiker som sitter i Representantenes hus. Han er innvalgt for Demokratene i Sør-Carolinas sjette distrikt, og har sittet der siden 3. januar 1993. Han var innpisker for Demokratene fra 2007 til 2011, og er den tredje høyest rangerte demokraten i Representantens hus etter majoritetslederen Nancy Pelosi og Steny Hoyer.
Neos Kosmos (Athen)
Neos Kosmos (gresk: Νέος Κόσμος) er en bydel syd for sentrum av Athen, Hellas' hovedstad.
Beliggenhet
Bydelen Neos Kosmos tilhører Athen kommune og grenser mot nordvest til bydelen Koukaki og mot nordøst til bydelene Mets og Pangrati. Mot sydøst grenser Neos Kosmos til kommunen Dafni, og mot sydvest til kommunen Nea Smyrni. Syngrou-avenyen, som danner grensen mellom Neos Kosmos og Koukaki, forbinder Athens sentrum med Falirobukten og videre Athens sydlige forsteder.
Kollektivtransport
Neos Kosmos dekkes av forskjellige typer kollektivtransport:
Diverse
I antikken lå i dette området Kynosarges, som ved siden av Lykeion og Platons Akademi var et av Athens 3 viktigste gymnasia.
Aden-protektoratet
Aden-protektoratet var et britisk protektorat sør på Den arabiske halvøy. Det eksisterte fra 1800-tallet og fram til det ble omorganisert til føderasjoner, først i 1959 og igjen i 1963. I 1967 ble området protektoratet dekket til den selvstendige Folkerepublikken Sør-Jemen. Protektoratet, som ikke omfattet selve havnebyen Aden, var av praktiske hensyn delt i to enheter: Øst-Aden-protektoratet og Vest-Aden-protektoratet.
Historie
Britene ble involvert i området tidlig på 1800-tallet. I 1802 ble det undertegnet en traktat med sultanen av Lahej, som hadde benyttet Aden som havn for angrep mot skipsfarten. Det britiske ostindiakompaniet tok kontroll over Aden i 1839. Kompaniet mente byen kunne bli viktig for handelen med India. Aden hadde da lenge vært i tilbakegang og hadde rundt 500 innbyggere. Etter at britene sikret seg Aden i 1839, ble havnebyen administrert av generalguvernøren i India, først underlagt Bombay presidentskap.
Noen av lederne i området søkte å unngå å bli underlagt Det osmanske rike og kongeriket Jemen. Ni områder gikk i allianse med britene. I 1886 ble en beskyttelsestraktat undertegnet med sultanen av Qishn og Sokotra. Året etter, i 1887, aksepterte sultanen av Lahej at hans stat ble britisk protektorat, mot at britene betalte en månedlig sum på 1250 Maria-Teresia-daler. Fram til 1954 undertegnet Storbritannia en rekke traktater og andre avtaler med forskjellige ledere, sultaner, emirer, sjeiker og andre i Sør-Arabia. Storbritannia lovet å beskytte herskerne det ble inngått avtale med og deres etterfølgere, mot at de på sin side ikke hadde direkte forbindelser med andre stater og heller ikke avsto territorium til noe annen makt enn Storbritannia. Det ble etablert protektorater som var samlet i det som ble kalt Aden-protektoratet, som igjen av praktiske grunner var inndelt i Vest-Aden-protektoratet (med 21 stater) og Øst-Aden-protektoratet (med seks stater).
Selve havnebyen Aden var ikke en del av Aden-protektoratet. Etter å ha vært underlagt Bombay presidentskap som en provins i Britisk India, ble Aden i 1932 direkte underlagt sentralregjeringen i India. Fra 1937 var Aden en separat britisk koloni. Til Aden-kolonien hørte også øyene Perim og Kamaran i Rødehavet og Kuria Muria utenfor Dhofar.
På 1950-tallet ønsket britene større samordning og fikk i stand Føderasjonen av sørarabiske emirater, som i 1962 ble omdannet til Den sørarabiske føderasjon, bestående av statene i Vest-Aden-protektoratet med unntak av én. I 1963 ble Aden-kolonien en del av føderasjonen som Staten Aden. De fire statene som ikke sluttet seg til Den sørarabiske føderasjon, sultanatene Øvre Yafa, Kathiri, Qishn og Sokotra samt Shihr og Mukalla, ble fra januar 1963 samlet i Sør-Arabia-protektoratet.
Vest-Aden-protektoratet
Vest-Aden-protektoratet omfattet 21 stater:
Øst-Aden-protektoratet
Øst-Aden-protektoratet omfattet seks stater:
Keiser Wu av Han
Hans gravmæle, Maolingmausoleet (Maoling, 茂陵) i byfylket Xingping i provinsen Shaanxi, er oppført på Folkerepublikken Kinas liste over kulturminner.
Coswig (Sachsen)
Coswig er en større kretsby i Landkreis Meißen i Direktionsbezirk Dresden i Fristaten Sachsen. Byen ligger langs elven Elben nord for Dresden, og har vokst sammen med byen Radebeul. Byen Coswig har 21 853 innbyggere (31. desember 2008).
Fred Pratt Green
Frederick Pratt Green (født 1903, død 22. oktober 2000) var en engelsk metodistprest, dramatiker og salmedikter. Han ble født i Roby, i nærheten av Liverpool, Storbritannia. I forbindelse med sin diktergjerning forkortet Green ofte sitt fornavn til Fred. Forfatteren har bakgrunn i metodismen. Hans far, Charles Green, forlot en menighetstjeneste i protest mot metodistkirkens utbredte forståelse av at ikke-troende vil dømmes til evig fortapelse. Denne aksjonen preget også hans sønn og hans senere diktergjerning.
I perioden 1925-1928 studerte Green teologi ved Didsbury Theological College, og tjenestegjorde senere i en rekke stillinger innenfor den engelske metodistkirken.
Pratt Green skrev i alt over 300 salmer og sanger som i dag blir benyttet av mange ulike protestantiske kirkesamfunn over hele verden. I Norge er han mest kjent som opphavsmann til den kjente salmen Kristus er verdens lys (nr. 98 i Norsk Salmebok, nr. 101 i Norsk salmebok 2013'').
Keijo Korhonen
Keijo Korhonen (født 7. oktober 1956 i Leppävirta) er en finsk tidligere skihopper.
Han debuterte i den tysk-østerrikske hoppuka med 60.-plass (av 79 deltakere) i Oberstdorf 30. desember 1978. Hans beste plassering i enkeltrenn i Hoppuka og verdenscupen var 4.-plass i Oberstdorf 30. desember 1979. Sammenlagt i hoppuka ble han nummer 16 i 1979/80. I verdenscupen, som startet opp i 1979/80, ble han nummer 40 sammenlagt i 1982/83.
I VM i Oslo i 1982 var han på det finske laget som tok bronsemedalje i lagkonkurransen.
Hans siste verdenscuprenn var i Vikersund 18. februar 1983.
Marianne Mjaaland
Marianne Mjaaland (født 31. mai 1955) er en norsk forfatter, lege, forsker og skribent. Mjaaland har arbeidet som anestesilege, kirurg, psykiater og journalist. I 1986 ble hun den første kvinnelige kirurgen ved Regionsykehuset i Tromsø. Hun arbeidet i Afghanistan under den sovjetiske okkupasjonen.
Mjaalands litterære debut, kriminalromanen Unaturlig dødsfall meldes, som også problematiserte mannsdominansen og den indre justisen blant kirurger, ble gjenstand for debatt i Tidsskrift for Den norske legeforening da enkelte mente at identifiserbare ansatte ved Regionsykehuset i Tromsø ble hengt ut.
Politisk har hun bakgrunn i ml-bevegelsen, der hun var aktiv i AKP(m-l) og kommunestyrerepresentant for Rød Valgallianse i Odda. Under den sovjetiske okkupasjonen arbeidet hun sammen med AKP-legen og krigskirurgen Hans Husum i Afghanistan. Hun har også vært engasjert i den offentlige debatten om abort med utgangspunkt i egne erfaringer både som lege og abortsøkende kvinne. For dette fikk hun Livsvernprisen av organisasjonen Menneskeverd i 2009.
Hun mottok Åpenhetsprisen i 2020 for å ha fortalt om sin bipolare lidelse.
Kinzig
Kinzig er navnet på to elver i Tyskland:
Wimbledon-turneringen 2010
Wimbledon-turneringen 2010 var den 124. Wimbledon-turneringen og ble spilt på All England Lawn Tennis and Croquet Clubs utendørs gressmatte i Wimbledon i London. Turneringen ble avviklet i perioden mandag 21. juni til søndag 4. juli 2010. Turneringen var den tredje Grand Slam-turneringen i 2010. Elisabeth II av Storbritannia var på turneringen tirsdag 24. juni 2010.