cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ballyshannon
Historie
Flere arkeologiske utgravinger har gitt funn fra 4000 til 2500 år f. Kr. Det er funnet tidlige bosettinger, og det er gjort tidlige rituelle funn. Omkring 2700 før Kristus kom folkevandrere ledet av en høvding fra Scytia fra moderne Makedonia og slo seg til ved utløpet av Erne.
Det er flere brennegroper fra bronsealderen, en tredekket gangvei fra steinalderen, og nyere funn av en tidligere ukjent middelalderkirke og en kirkegård med mange skjelett som antas å være fra 1100 til 1400. I samme område ble det funnet mynter fra regjeringstiden til kong Henry III (1251–1276) og kong Edward I (1280–1302). Det ble også funnet benknapper og nåler på likkledene. Mange av skjelettene hadde en kvartsbit i hendene. Ifølge Ulsters historie (the Annals of Ulster) angrep vikingene i 795 øya Inishmurray. I 822 dro de oppover elva Erne, og angrep og brente ned Devenish-klosteret. Historien forteller også at i 836 ble alle kirkene rundt Loch Erne, og de i Cluain Eois (Clones) og Daimhinis (Devenish øya) ødelagt av de utro. Både i 916 og i 923 plyndret en flåte av fremmede øyene i Loch Erne og distriktene omkring sjøen.
I 1211 marsjerte nordmennene fra sine bosettinger i Sligo til Ballyshannon. Da ga biskop de Grey i Norwich ordre til Gilbert de Angulo om å bygge en festning ved Belleek nær Ballyshannon.
Fra 12. til 16. århundre drev munkeordenen "Cisterians" et kloster som det fremdeles kan sees rester av.
Etter at vikingene forlot området, overtok en keltisk krigerklan kalt O'Donnell som bygget en borg. I 1597 forsvarte de seg mot og vant over engelske styrker i «slaget i Ballyshannon».
Byen fikk kongelig bybrev i 1613 og var britisk garnisonsby i mange år. Noen av forlegningsbygningene sees fremdeles i byen. Det sies at bygningene hjemsøkes av spøkelset «Den grønne dame».
Under 2.verdenskrig ble det opprettet en luftkorridor for britiske jagerfly fra Nord-Irland ut i Atlanterhavet og tilbake. Korridoren "Ballyshannon korridoren" ble benyttet av flyene som oppdaget slagskipet «Bismarck».
Et vannkraft-elektrisitetsverk ble bygget i byen i 1950-årene. Det ble bygget en demning litt opp i elva, og nedenfor ble elveløpet gravet ut, for at fallet i elva skulle utnyttes. Kraftstasjonen skapte mye aktivitet, med arbeidere og ingeniører fra mange kanter av inn- og utland.
Bredbåndstilknytning tilbys i Ballyshannon av kommunen (County Council).
«Den lille gaten»
I forgrunnen ses en brostensbelagt gate, i bakgrunnen på høyre side et hus sett forfra og på venstre side to innganger til hus og andre bygninger. Huset til høyre har en fasade av mursten, trappegavl og utskjæringer langs taket. Den venstre siden av fasaden leder i lav høyde over til nabohuset. De fleste av husets skodder er lukket slik at det bare er gjennom den åpne døråpningen beskueren kan få et glimt av det som skjer innenfor. I døråpningen sitter en kvinne som arbeider på sine kniplinger. Foran huset kneler to barn opptatt i lek. Gjennom åpningen til gården ses en tjenestepike som henter noe fra en tønne.
Vermeer har skapt et idyllisert bilde av hjemlig ro hvor kvinnesysler og lek beskjeftiger kvinner og barn i sikker nærhet av hjemmets trygge favn. Det føyer seg dermed inn i samtidens huslige ideal hvor kvinner flittig og arbeidsomt beskjeftiger seg med håndarbeide eller vedlikehold av hjemmet, mens de skaper et trygt og kjærlig fristed for barna i sin varetekt.
Mange forslag har fremkommet når det gjelder å identifisere gaten Vermeer har malt. Muligheten er stor for at gaten er en imaginær kombinasjon av arkitektur fra forskjellige steder som Vermeer har satt sammen for å skape en harmonisk komposisjon. Muligens har to av hans egne barn posert som de to lekende barna i forgrunnen.
Vermeers mesén Pieter van Ruijven fikk maleriet, sannsynligvis direkte fra Vermeer. Etter van Ruijvens død gikk det i arv til hans ektefelle Maria de Knuijt og deretter til deres datter Magdelene van Ruijven (1655–1681) og hennes mann Jacob Dissius (1653–1695). Jacob Dissius solgte det for 72 eller 48 gylden sammen med andre Vermeer malerier i 1696 til en ukjent kjøper.
8. april 1800 dukket maleriet opp i et salg hos kunstsamleren Pieter van Winter og etter hans død gikk det over i Lucretia Johanna van Winters (1785–1845) omfattende kunstsamling. van Winter giftet seg i 1822 med Hendrik Six og etter deres død (1845 & 1847) gikk maleriet i arv til deres to sønner. Kun den yngste, Jan Pieter, av de to sønnene giftet seg og stiftet familie og da han døde i 1899 gikk maleriet i arv til hans sønn Jan Six. Jan Six satte maleriet på auksjon den 12. april 1921, men oppnådde ikke sin fastsatte minstepris på en millioner gylden. I stedet besluttet Jan Six seg for å stille ut maleriet på Louvre i Paris for å tiltrekke potentielle kjøpere, men denne taktikken lyktes ikke. I 1921 kjøpte den nederlandske oljemagnaten Henri Deterding maleriet for 625,000 gylden og donerte det til den nederlandske nasjonen. Det er stilt ut på Rijksmuseum i Amsterdam.
Mafeteng (distrikt)
Mafeteng er et av ti distrikter i Lesotho. Det ligger sørøst i landet og grenser til distriktene Maseru i nordøst og Mohale's Hoek i sørøst. Administrasjonssenteret er byen Mafeteng. Distriktet hadde 192,621 innbyggere ved folketellingen i 2006.
Distriktet ble opprettet i 1910.
Instruksjon (datamaskin)
Enkle prosessorer bruker instruksjonene direkte til å styre den interne logikken, men mer kompliserte prosessorer, slik som Intel Pentium og senere, oversetter instruksjonene til mikrokode som igjen styrer prosessorens interne enheter.
Aritmetiske instruksjoner
Instruksjoner som utfører aritmetiske regneoperasjoner på heltall. Det kan også finnes andre instruksjoner som utfører en aritmetisk operasjon som en deloperasjon, men aritmetiske operasjoner er de som primært regner med tall. Hvor mange av de fire regneartene en prosessor har egne instruksjoner for varierer.
Logiske instruksjoner
Disse har mye til felles med artimetiske operasjoner, men utfører operasjoner som konjunksjon, disjunksjon og negasjon på bitverdier.
Flyttallsinstruksjoner
Mens vanlige aritmetiske instruksjoner opererer på heltall, opererer flyttallsinstruksjoner på flyttall. Disse vil i større grad kunne omfatte matematiske funksjoner, slik som trigonometriske funksjoner, og ikke bare de grunnleggende regneartene.
Kontrollflytinstruksjoner
Disse instruksjonene bryter opp den sekvensielle utførelsen av instruksjoner ved å utføre hopp. Disse instruksjonene er nødvendige for å få til løkker og for å få programmet til å utføre forskjellige handlinger ut fra dataene den er gitt og annen ytre påvirkning.
Flytteinstruksjoner
Disse instruksjonene flytter bare data fra et register til et annet. Dersom arkitekturen ikke har egne minneinstruksjoner, vil disse også kunne flytte data mellom minnet og registre.
Minneinstruksjoner
På noen arkitekturer er det egne instruksjoner for å kommunisere med minnet og andre enheter over databussen, mens andre arkitekturer lar alle typer instruksjoner operere mot minnet. Minneinstruksjoner leser data fra minnet og plasserer det i et prosessorregister eller skriver data fra et register og til minnet.
I/O-instruksjoner
Disse instruksjonene benyttes for å kommunisere med periferiutstyr i arkitekturer med separat I/O- og minnebuss.
Nop
Nop-instruksjonen (No OPeration) er en spesiell instruksjon som, dersom det finnes, får prosessoren til å gjøre ingenting før den går videre til neste instruksjon. Andre instruksjoner vil når de blir gitt spesielle operander kunne fungere som en nop-instruksjon, men det er viktig at de ikke endrer noen data- eller statusregistre utover at programtelleren økes. Nop-instruksjoner kan brukes for å få tiden til å gå, dersom prosessoren må vente på svar fra en annen enhet, eller til å fylle minnet med harmløse kode, for eksempel for at en senere instruksjon skal ligge på en ideell plass i minnet.
Andre spesielle instruksjoner
Det finnes også andre instruksjoner enn de som faller inn i de generelle kategoriene over. Dette kan være instruksjoner som forteller hva slags prosessor programmet kjører på, instruksjoner som endrer måten prosessoren jobber på og feilsøkingsinstruksjoner.
Struktur
Hvordan en instruksjon er bygd opp varierer fra prosessorarkitektur til prosessorarkitektur, men de består i alle tilfeller av én eller flere felter. CISC-arkitekturer har kompliserte instruksjoner som kan utføre sammensatte operasjoner, mens RISC-arkitekturer har enklere instruksjoner som bare utfører grunnleggende operasjoner.
Størrelsen på en instruksjon kan variere både mellom prosessorer og mellom forskjellige instruksjoner på samme prosessor. RISC-prosessorer har typisk instruksjoner av samme lengde, noe som gjør henting av instruksjoner fra minnet enklere. Instruksjonsstørrelsen vil normalt være like stor som ordstørrelsen eller minnebussbredden, eller et helt antall av disse størrelsene. Instruksjoner som ikke bruker alle feltene vil derfor kaste bort litt plass på bekostning av høyere prosessorhastighet. Andre prosessorer har varierende instruksjonsstørrelse som bare tar med de feltene som trengs. Disse prosessoren sparer minneplass, men gjør at dekoding og henting av instruksjonene tar lenger tid, noe som var mer vanlig før.
Opkode
Opkoden, eller operasjonskoden, er den viktigste delen av en instruksjon og er gjerne det første feltet. Den beskriver hvilken operasjon den aktuelle instruksjonen vil at prosessoren skal utføre, slik som addere to tall, hente data fra minnet eller utføre et hopp.
Operander
Operandene angir dataene instruksjonen skal operere på. Dette kan være tallene som skal adderes, registeret dataene skal leses fra og hvilken minneadresse de skal skrives til, eller minneadressen det skal hoppes til. Det som angis som operander kan være registre, minneadresser, I/O-porter eller hardkodede tallverdier. Noen instruksjoner har fastsatte data de opererer på, og får bare noen eller ingen av sine operander oppgitt som en del av instruksjonen.
Modifikatorer
Instruksjoner kan kombineres med modifikatorer som påvirker deres oppførsel. Instruksjonene i x86-arkitekturen kan for eksempel utstyres med ett eller flere prefiks som angir om instruksjonen skal repeteres, om instruksjonen skal operere på 16- eller 32-biters data, om prosessoren skal skaffe seg eksklusiv tilgang til minnet mens den utfører påfølgende instruksjon, og flere andre ting.
Машинна инструкция Instrukce Instruction (computer science) Instrucción Instruction machine Istruzione (informatica) Utasítás (informatika) Instructie (computer) 命令 (コンピュータ) Instrukcja (informatyka) Instrução (informática) Инструкция (информатика) Inštrukcia (informatika) 指令
Øvre Vang kirke
Øvre Vang kirke er en korskirke fra 1907 i Hamar kommune, Innlandet fylke.
Byggverket er i tømmer og har 270 plasser.
Det er kirkegård ved kirken.
4. serierunde i Toppserien 2007
4. serierunde i Toppserien 2007 starta den 5. mai klokka 16:00.
Alexanderplatz stasjon
Alexanderplatz stasjon ved Alexanderplatz i Berlin-Mitte er et av de viktigste trafikknutepunktene i Tysklands hovedstad, med tallrike S-Bahnlinjer, undergrunnslinjer, trikk og regionaltoglinjer. Målt i antall passasjerer er den den tredje viktigste regionaltrafikknutepunktet i Berlin, kun slått av Friedrichstraße stasjon og Bahnhof Zoo stasjon.
Undergrunnsstasjonen
Alexanderplatz undergrunnsstasjon er en av de største stasjonene på Berlins undergrunnsbanenettverk. Der finner man linjene U2, U5 og U8. Stasjonen er anlagt som en H, der U2 kjører i den østlige armen, U8 i den vestlige armen og U5 på den dypereliggende bjelken mellom de to. Perrongene til U2 og U8 er forbundet med en passasje som går over stasjonen til U5.
Alfred Grenander planla perrongen til den nåværende U2-linjen og den ble bygget mellom 1910 og 1913; med åpning 1. juli 1913. Snart opprettet man en perrong ment for en fremtidig linje til Friedrichshain. Denne ble aldri bygget på grunn av første verdenskrig.
De små beginerhusene i Mechelen
De små beginerhusene i Mechelen (ned.: Het Klein Begijnhof van Mechelen) er det eldste av de to beginerkompleksene i byen Mechelen i den belgiske provinsen Antwerpen. Anlegget ble stiftet i det 13. århundre av beginerne, en legorden for kvinner, inne i byen. Beginerne flyttet snart utenfor bymurene, og forble der frem til det 16. århundre, da de så flyttet inn i Mechelen igjen.
De små beginerhusene ligger sentralt i den gamle delen av Mechelen, nord for Kanunnik De Deckerstraat. I Begijnenstraat lå Mechelens første beginerhus, langs en kanal som idag er fylt igjen og blitt til gaten Melaan. Dette komplekset var det første i Flandern som ble restaurert og oppgradert. I motsetning til de store beginerhusene i Mechelen som er fordelt over et virvar av smågater, ligger dette langs én smal gate bak Katelijnekirken.
Historikk
Den første gangen beginerne nevnes i Mechelens historie er i «Chronyke van Mechelen 355-1680» av Remmerus Valerius. I denne krøniken nevnes at et antall beginere bodde i det som nå er kjent som Mechelens små beginerhus i begynnelsen av det 13. århundre. Nærmere bestemt skal dette ha vært i 1207, noe som ikke bekreftes av andre historiske kilder. Det eneste som kan fastslås er at de i 1245 var store nok til å få tilkjent presten Hendrik Surs som åndelig hyrde.
Beginernes antall vokste, og dagens små beginerhus ble bygget. Ved siden av boliger ble også et kapell viet til Maria Magdalena bygget. I løpet av få år vokste beginernes antall slik at de sendte et brev til biskopen av Kamerrijk der de ba om å få tillatelse til å flytte ut av Mechelen til et mer avsondret sted, under ledelse av deres kapellan. Denne tillatelsen ble gitt 23. juli 1259.
Berry Johnston
Berry Johnston (født 25. september 1935 i Bethany i Oklahoma i USA) er en profesjonell amerikansk pokerspiller.
Han vant WSOP i 1986 og endte på en 3.-plass i 1982 samt en 5.-plass fra 1990. Han har spilt på 26 finalebord i WSOP og har vunnet penger 49 ganger, som er rekord i WSOP.
Han ble innlemmet i Poker Hall of Fame i 2003. I løpet av sin karriere har han spilt inn over 2 200 200 USD.
Karbonsyre
Karbonsyre (også kalt kullsyre eller kolsyre ) er en uorganisk syre med den kjemiske formelen H2CO3. Karbonsyre vil inngå i en likevekt når karbondioksid oppløses i vann. CO2 + H2O H2CO3. Karbonsyre er en toprotisk syre som kan avgi 2 H+-ioner i to protolysetrinn:
1. protolysetrinn: H2CO3 + H2O → HCO3- + H3O+
2. protolysetrinn: HCO3- + H2O → CO32- + H3O+
Navnet «kullsyre»
Navnet «kullsyre» er et unøyaktig trivialnavn, som i dag fremfor alt brukes synonymt med karbonsyre. Tidligere refererte navnet «kullsyre» også til karbondioksid. «Kull» refererte til karbon-bestanddelen, mens «syre» refererte til oksygenet.
Biologi
Omdanningen av CO2 løst i vann til karbonsyre, og de to protolysetrinnene av karbonsyre er en viktig del av CO2/O2 omsetningen for celleåndingen, i blodet i menneskekroppen. Reaksjonene virker som buffer for å unngå for lav pH i blodet (surt blod).
Geologi
Det vanligste karbonførende ionet i ferskvann er bikarbonat-ionet (HCO3-, og her er innholdet av karbon 19,7 %. Mineralet kalkspat (CaCO3), som er hovedkomponenten i alle jordens kalksteiner, inneholder 12 % karbon.
Forvitringsreaksjonen for mineralet kalkspat er (reaksjonen går fra venstre mot høyre): CaCO3 + H2CO3 → Ca+2 + 2HCO3-. Én av mange mulige forvitringsreaksjoner med silikatberger kan illustreres med følgende ligning:
MgSiO3+ + 2H2CO3 + H2O → Mg2+ + 2HCO3- + H4SiO4.
Disse to reaksjonene forklarer hvorfor bikarbonationet (HCO3-) er det viktigste anionet i de fleste elver.
Bankenes historie
Bankenes historie går tilbake til antikkens handelsmenn som ga lån til bønder og andre handelsmenn som fraktet varer mellom byene. De første opptegnelser av slik aktivitet går tilbake til rundt 2000 f.Kr. i Assyria og Babylonia. Senere i antikkens Hellas og i løpet av Romerriket ga utlånere i templene lån, men la også til to viktige nyvinninger: tok vare på andres penger (innskudd) og veksle penger fra en valuta til en annen. I løpet av den samme perioden var det lignende og uavhengig utvikling av å låne penger i oldtidens Kina og tilsvarende i oldtidens India.
Bank i den moderne betydningen av ordet kan bli sporet tilbake til middelalderen og tidlige renessanse i Italia og til de rike norditalienske byene som Firenze, Venezia og Genova. Familiene Bardi og Peruzzi dominerte 1300-tallets banker i Firenze, og etablerte avdelinger i mange andre deler av Europa. Den mest kjente italienske banken var Medici-familiens bank, opprettet av Giovanni Medici i 1397.
Utviklingen med banker spredte seg over hele Europa, og et antall viktige innovasjoner skjedde i Amsterdam i løpet av 1500-tallet og i London på 1600-tallet. I løpet av 1900-tallets utvikling i telekommunikasjon og data har det skjedd betydelige endringer i måten banker fungerer på. Dette har gjort det mulig for banker å øke i størrelse og geografisk spredning. Den finansielle krisen på slutten av 2000-tallet førte til at en rekke banker kollapset, blant annet noen av verdens største banker. Det førte til ny diskusjon om regulering av bankene.
Tidlige former for bankvirksomhet
Bankenes historie er nært knyttet til pengenes historie, banktransaksjoner gikk antagelig forut for oppfinnelsen av penger. Innskudd og deponering besto opprinnelig av kornlager og senere av andre varer, blant annet krøtter, jordbruksredskaper og til sist kostbare metaller som gull i form av sammenpressede plater som var lette å bære. Templene og palassene var de sikreste stedene å lagre gull ettersom disse var fast bevoktet og solid bygget. Som hellige steder representerte templene en ekstra avskrekkelse for tyver. Man kan anta at prinsippet med å låne ut penger med rente har sin opprinnelse i den naturlige økningen av en kvegflokk i løpet av et år, eksempelvis tyve prosent.
Mesopotamia
Det finnes nedtegnelser på lån gitt av tempelprester til handelsfolk fra 100-tallet f.Kr. i Babylonia. På tiden da Hammurabis lover ble opprettet en gang rundt 1760 f.Kr., var banksystemet såpass utbygget at det ble laget særskilte lover for å regulere virksomheten.
Oldtidens Egypt
I oldtidens Egypt var korn fra de tidligste tider blitt benyttet som en form for betalingsmiddel i tillegg til kostbare metaller, og statens kornlagre fungerte som banker. Da Egypt falt inn under et gresk herskerdynasti, Ptolemeerdynastiet (332-30 f.Kr.), ble de tallrike kornlagre som var spredt utover riket omformet til et nettverk av kornbanker, sentralisert i Alexandria hvor hovedadministrasjonen for alle de statlige kornlagrene ble nedtegnet. Dette banknettverket fungerte som et handelskredittsystem hvor utbetalinger ble effektuert via overføring fra én konto til en annen uten at pengene ble fysisk flyttet. På slutten av 200-tallet f.Kr. ble den tørre og ufruktbare øya Delos i Egeerhavet, kjent for sin storslåtte havn og berømte tempel for Apollon, et framtredende banksentrum. Som i Egypt ble pengetransaksjoner erstattet av faktiske kredittsedler, og betalinger ble gjort basert på enkle instruksjoner med kontoene for hver enkelt kunde. Da øyas viktigste rivaler, Kartago og Korint, ble beseiret av romerne, økte Delos betydning. Av den grunn er det naturlig at banken på Delos ble den modellen som ble mest etterlignet av romerske banker.
Oldtidens India
I oldtidens India, under Maurydynastiet, (321 til 185 f.Kr.) var et instrument eller virkemiddel kalt adesha i bruk, hvilket var en beordring til en bank med anmodning om å betale penger på seddelen til en tredje person, noe som tilsvarte til definisjonen av en veksel (engelsk «bill of exchange») slik som vi forstår dem i dag. I løpet av den buddhistiske perioden var det betydelig bruk av disse instrumentene hvor handelsmenn i store byer ga kredittbrev til andre.
Oldtidens Kina
I oldtidens Kina under Qin-dynastiet (221 til 206 f.Kr.) ble kinesisk valuta utviklet med introduksjonen av standardiserte mynter som gjorde det langt lettere å drive handel over hele Kina og dette førte igjen til utviklingen av kredittbrev. Disse brevene ble utstedt av handelsmenn som fungerte på måter som vi i dag vil oppfatte som banker.
Antikkens Hellas
Antikkens Hellas har flere bevis på banksystemet. Greske templer, foruten private og kommunale enheter, utførte finansielle transaksjoner som lån, oppbevaring av penger, valutaveksling, og validering av mynter. Det finnes også bevis på kreditt, ved tilbakebetaling fra en kunde kunne en pengeutlåner i en gresk havn skrive en kredittseddel til kunden som kunne få denne utbetalt i en annen by. Dette fjernet risikoen ved å ta med seg penger på reisen. Pyhios fra Lydia, som nevnes av Herodot, opererte som en handelsbank over hele Lilleasia på begynnelsen av 400-tallet f.Kr., og er den første individuelle banken som er kjent ved navn. Mange av de tidlige bankene i de greske bystatene var metoikere eller utlendinger. Rundt 371 f.Kr. ble Pasion, en slave, den rikeste og mest kjente greske bankmannen, og fikk sin frihet og borgerskap av Athen i prosessen.
Romerriket
I Romerriket ble banksystemet administrative aspekt formalisert og innførte en større regulering av de finansielle institusjoner og finanspraksisen. Å ta renter på lån og betale renter på innskudd ble meget utviklet og konkurransedyktig. Utviklingen av romerske banker begrenset innenfor den romerske preferanse av pengetransaksjoner. Under styret til den romerske keiser Gallienus (260-268 e.Kr.) var det et midlertidig sammenbrudd i det romerske banksystemet etter at bankene hadde avvist kopperslanter produsert ved hans myntverk. Med framveksten av kristendommen ble bankene underlagt ytterligere restriksjoner da det å kreve renter ble bedømt som umoralsk. Etter at Vestromerriket falt sammen og gikk i endelig oppløsning i år 476, forsvant også bankene midlertidig i Europa, og oppsto ikke igjen før i de norditalienske handelsbyene i middelalderen og tidlig renessanse.
Religiøse restriksjoner på rente
De fleste tidlige religiøse trosretninger i oldtidens Midtøsten, og de sekulære kodene som oppsto fra disse, hadde intet særlig forbud mot å drive åger, det vil si å ta ulovlige eller urimelig høye renter på lån av penger. Disse samfunnene vurderte livløse vesener som levende, som planter, dyr og mennesker, og i stand til å reprodusere seg selv. Om man således lånte «matpenger», eller monetære enheter, i en eller annen form, var det lovlig å kreve renter. Matpenger i form av oliven, dadler, frø eller dyr som ble leid ut så tidlig som rundt 5000 f.Kr., om ikke tidligere. Blant mesopotamierne, hettittene, fønikerne og egypterne var renter lovlig og ofte fastlagt i lovverket.
Jødedommen
Tora og senere seksjoner av Den hebraiske Bibelen kritiserer rente, men tolkningene av det bibelske forbudet varierer. En felles forståelse er at jødene er forbudt å kreve rente på lån gitt til andre jøder, men påkrevd å kreve rente på transaksjoner til gentiler, eller ikke-jøder. Imidlertid gir Den hebraiske Bibelen selv tallrike eksempler på hvor denne forskriften ble unngått.
Inbiomyiidae
Inbiomyiidae er en helt nyoppdaget familie av fluer som ble beskrevet i 2006. Så langt er bare én art beskrevet, men det er funnet tretten andre arter som vil bli publisert snart. Disse fluene lever i regnskog og tåkeskog i Sør- og Mellom-Amerika. Fluene er oppkalt etter Costa Ricas Instituto Nacional de Biodiversidad (INBio), som har gjort mye banebrytende arbeid i kartlegging av områdets fauna.
Bankenes historie
Kristendom
Opprinnelig ble lån med renter kjent som åger bannlyst av den kristne kirke, hvilket betydde at det å ta renter, uansett størrelse, ble bannlyst. Dette omfattet å kreve en avgift for å bruke penger, slik som et bureau de change, avgift for å veksle fra en valuta til en annen. Imidlertid ble det langsomt akseptert å kreve renter, og betydning av åger fikk deretter betydningen å kreve renter over hva som lovverket tillot.
Inbiomyiidae
Utseende
Små (1,3 – 1,6 mm), mørke, litt pukkelryggede fluer. Hodet er svært kort, og fasettøynene er utstående. Det er bredere enn brystet. Fasettøynene er rødbrune, tett hårkledte, og innbuktet på undersiden. Punktøynene sitter på en bred, blank trekant som dekker nesten hele pannen, og det er ingen børster mellom dem. Ved innerkanten av hvert fasettøye sitter det en lang, innoverbøyd børste. Det er flere kraftige børster i bakhodet. Antennene er korte, tre-leddete, det tredje leddet er rundt og bærer en meget lang, fint hårete antennebørste (arista). Kinnbørster (vibrissae) finnes. Munndelene er trukket ut til en sugesnabel som, fullt utstrakt, er dobbelt så lang som hodet. Palpene (munnfølerne) er kølleformede. Brystet (thorax) er ganske høyt hvelvet, blankt, med fine hår og lange, kraftige børster i den bakerste delen. Vingene er ganske store og brede, uten fargeflekker. Årenettet består av fire lange, rette årer og to tverr-årer mellom dem. Vingefremkanten (costa) er brutt på to steder. Beina er slanke, med en rekke av lange hår på undersiden av fremlåret, men ellers uten lange hår eller børster. Bakkroppen er sylindrisk, de ytre kjønnsorganene små og lite påfallende. Larvene er ukjente.
Bankenes historie
Islam
Islam er som alle de store monolittiske religioner preget av forbud, påbud og avstraffelser, og det er likeledes strengt forbudt å ta renter. Koranen forbyr absolutt å låne penger med renter: «O du som har trodd, ikke begå åger, dobbelt eller mangedobbelt, men frykt Allah og du vil bli suksessfull» (3:130) «og Allah har tillatt handel og har forbudt renter». (2:275).
Inbiomyiidae
Levevis
Alle kjente eksemplarer er funnet i tropisk regnskog og tåkeskog mellom 0-2000 meter over havet. De voksne fluene skraper trolig mikrober fra vegetasjonen, siden det er funnet mye mikrobemateriale i tarmen deres. Hunnene produserer uvanlig få og store egg. Så langt er denne familien funnet i Guatemala, Costa Rica, Fransk Guyana, Venezuela, Colombia, Ecuador, Peru og Bolivia.
Bankenes historie
Middelalderen
Banksystemer i den moderne mening av ordet kan bli sporet tilbake til middelalderen og tidlig renessanse til de norditalienske handelsbyene som Firenze, Venezia og Genova.
Inbiomyiidae
Kilder
Buck, M. 2006. A new family and genus of acalypterate flies from the Neotropical region, with a phylogenetic analysis of Carnoidea family relationships (Diptera, Schizophora). Systematic Entomology 31 (7): 377-404.
Eksterne lenker
Inbiomyia
Bankenes historie
Framveksten av handelsbanker
Handelsbanker utviklet seg fra finansiere handel på egne vegne til å bilegge handel for andre og deretter å holde kapital for betaling av billette eller veksler skrevet av folkene som fortsatt forhandlet den opprinnelige varen korn. Handelsmennenes bank i de store kornmarkedene ble således et senter for holde på penger mot en veksel, siden en sjekk. Disse lagrete kapitalfondene var til hensikt å bli oppbevart for avgjørelse av kornhandelen, men ofte ble den benyttet av bankens egen handel i mellomtiden. Det engelske begrepet «bankrupt», norsk konkurs, fra italiensk banca rotta, eller «brukket benk», er hva som skjedde når banken tapte i egne mislykkede investeringer med den kapitalen de oppbevarte for andre.
Korstogene
På 1100-tallet var det behov for å overføre store summer med penger for å kunne finansiere korstogene, noe som stimulerte framveksten av spesialister for denne aktiviteten, og det var de første bankene i vestlige Europa. I 1162 fastsatte kong Henrik II av England en egen skatt for å betale for korstogene — den første av rekke skatter i årenes løp ble innkrevd av kong Henrik med den samme hensikt. Tempelridderordenen og Malteserordenen fungerte som kong Henriks bank i Det hellige land. Tempelridderne eide store landområder over hele sørlige Europa i tiden 1100–1300, denne samme perioden hvor banksystemet ble utbygd over det samme området da deres praksis var å ta lokal valuta, som det gitt veksel som kunne innløses på et hvilket som helst av tempelriddernes festninger i Europa. Det gjorde det mulig å flytte penger uten den vanlige risikoen med tyveri og overfall mens man reiste.
Diskontering av rente
Diskontering innebærer at en verdi omregnes bakover i tid med hensyn til en gitt rentesats. Begrepet er grunnleggende for å beregne en investeringskalkyle over tid. Det motsatte, å regne en verdi framover i tid, ble tidligere kalt for kapitalisering, men mest vanlig i dag er å kalle det for diskontering framover. En hensiktsmessig måte av diskontere innskyterens rente mot hva som kunne ble tjent ved å benytte seg av deres penger i bankens handel utviklet seg snart. Å selge en «rente» til dem i en særskilt handel og således overkomme hindringen med åger. Igjen ble dette utviklet fra en oldtidsmetode fra finansieringen av langtransportshandel. Middelalderens handelsmarkeder, slik som den i Hamburg, bidro til bankenes vekst på et merkelig vis: pengevekslerne utstedte dokumenter som kunne kjøpes eller innløses ved andre markeder i bytte for hard valuta. Disse dokumentene kunne bli innløst på et annet marked i et annet land eller ved et framtidig marked på samme sted. Om det ble innløst ved framtidig dato ville de ofte bli diskontert ved et beløp som var sammenlignbart med en rentesats. Til sist utviklet disse dokumentene seg til valutaveksling som kunne bli innløst ved et hvilket som hels kontor av den samme banken. Med disse dokumentene var det mulig å frakte store pengesummer uten komplikasjoner med å drasse med seg store kister med gull og leie bevæpnete vakter som beskyttelse mot tyver.
Utenlandske kontakter valutaveksling
I 1156 i Genova skjedde den tidligste kjente kontrakten for utenlandsk valutaveksling. To brødre lånte 115 genuesisk pund og avtalte å tilbake betale hos bankens agent i Konstantinopel for summen av 460 bezanter hver måned etter ankomsten i denne byen. I det påfølgende århundre vokste slike kontrakter raskt, særlig siden profitten fra forskjellene ikke ble vurdert som et brudd på kirkens forbud mot åger.
Norditalienske banker
På midten av 1200-tallet oppfant en gruppe italienske kristne i Lombardia en lovlig fiksjon for å omgå forbudet mot åger. En metode for å effektivisere et lån med renter var å tilby penger uten rente, men også kreve at lånet ble forsikret mot et mulig tap eller skade, og/eller forsinkelse i tilbakebetaling (se contractum trinius). De kristne effektiviserte disse lovlig omgåelsene ble kjent som pavens ågerkarer, og det reduserte behovet for jødiske pengeutlånere hos de kristne monarkene. Senere i middelalderen ble det trukket et skille mellom forbruksvarer (ting som kunne konsumeres, som mat og brensel) og de som ikke var det og hvor åger ble tillatt på lån som involverte det sistnevnte.
Familiene Bardi og Peruzzi dominerte bankvesenet på 1300-tallets Firenze og herfra opprettet de mange avdelinger og filialer i andre områder av Europa. Før 1390-tallet var Mediciene stort sett bare banditter, en primitiv familieklan som drev med primitiv vold framfor avansert finans. Mellom 1343 og 1360 ble ikke færre enn fem Medicier dømt til døden for alvorlige forbrytelser, ifølge de florentinske statsarkiver. Giovanni di Bicci de' Medici gikk inn for å gjøre familien lovlydig, og gjennom hardt arbeid og nøye planlegging lyktes han. Den mest kjente banken var dog Medicienes bank som ble opprettet av Giovanni i 1397. Banca Monte dei Paschi di Siena SPA (MPS) Italia er den eldste overlevende banken i verden.
Ironisk var det pavedømmets egne banker som var de mest suksessfulle i Vest-Europa, skjønt ofte ble varer tatt i pant ble erstattet med renter i institusjonen som ble betegnet Monte di Pietà. Borgerkrigen i Firenze mellom de rivaliserende fraksjonene ghibellinerne og guelferne som til sist endte med seier for en gruppe guelfiske handelsfamilier i byen. De overtok pavens bankmonopoler fra rivaler i nabobyen Siena og ble pavens skatteinnsamlere over hele Europa.
I 1306 forviste kong Filip IV jødene fra Frankrike. I 1307 fikk kong Filip IV alle tempelridderne arrestert og konfiskerte deres rikdommer som hadde fungert som Frankrikes uoffisielle skattekammer. I 1311 forviste han alle italienske banker og overtok deres utestående kreditt. I 1327 hadde Avignon 43 avdelingskontorer med italienske banker. I 1347 forsømte kong Edvard III av England sine lån. Disse tilbakeslagene førte til at en rekke italienske banker gikk overende, Peruzzi i 1374 og Bardi i 1353. Lombardiske pengevekslere fulgte med veksten av italienske banker i Frankrike fra begynnelsen, og de forflyttet seg fra by til by langs de travle pilegrimsrutene som også var viktig for handelen. Viktige byer i denne perioden var Figeac sørvest i Frankrike og Cahors som også lå i samme område og som dessuten var fødestedet for pave Johannes XXII.
I senmiddelalderen kunne kristne handelsmenn låne penger med rente uten at det lenger ble betraktet som en stor synd og således mistet jødene deres privilegerte posisjon som pengelånere.
Etter 1400 vendte de politiske kreftene seg mot metodene til de frie italienske handelsbankene. I 1401 utviste Martin I av Aragoni dem. I 1403 forbød kong Henrik IV av England dem fra å ta profitt på noe vis i hans kongedømme. I 1409 lot Flandern genuesiske bankere fengsle og deretter forvises. I 1410 ble alle italienske bankere forvist fra Paris. I 1401 ble banken i Barcelona grunnlagt. I 1407 ble Banco di San Giorgio (Sankt Georgs bank) grunnlagt i Genova. Denne banken kom til å dominere handelen i Middelhavet. I 1403 ble renter på lån erklært lovlig i Firenze til tross for den tradisjonelle kristne forbudet mot åger. Italienske banker som Lombardene som hadde agenter i de største økonomiske sentrene i Europa hadde begynt å ta gebyrer på lån. Sakføreren og teologen Lorenzo di Antonio Ridolfi vant en rettssak som legaliserte betaling av rente av den florentinske regjering. I 1413 ble Giovanni di Bicci de’Medici utpekt som pavedømmets egen bank. I 1440 oppfant Gutenberg den moderne trykkeripresse, skjønt Europa kjente allerede til bruken av papirpenger i Kina.
Sølvkrise
På 1390-tallet var sølv blitt mangelvare over hele Europa, unntatt i Venezia. Sølvgruvene i Kutná Hora i dagens Sentralböhmen hadde begynt å få nedgang på 1370-tallet, og ble til sist endelig nedlagt etter å ha blitt herjet av kong Sigismund av Det tysk-romerske rike. Ved 1450 var bortimot alle myntverk i nordvestlige Europa nedlagt grunnet mangel på sølv. Den siste pengeveksleren i den store fransk havnen Dieppe forsvant i 1446. I 1455 erobret osmanene de serbiske sølvgruvene og i 1460 tok den siste gruve i Bosnia. Ettersom valuta ble sjelden var det flere venetianske banker som feilte, og det samme gjorde Strozzibanken i Firenze, den nest største i byen.
Spredning over Europa
Middelalderens italienske markeder ble stadig forstyrret av krig og uro og ble begrenset av de fragmenterte italienske statene. Den neste utviklingen skjedde da bankpraksis spredte seg over Europa i renessanseperioden. Bankkontorer var vanligvis lokalisert i nærheten av handelsmarkedene, og de største sentrene for handel hadde etter hvert utviklet seg i nordvestlige Europa: Amsterdam, London og Hamburg.
Ekspansjon til Tyskland og Polen
Den neste generasjon av banker oppsto fra utvandrete jødiske handelsmenn i de store hvetedistriktene i Tyskland og Polen. Mange av disse var fra de samme familiene som hadde vært deltakere i utviklingen av bankprosessen i Italia. De hadde også forbindelser med familiemedlemmer som århundrer tidligere hadde flyktet til Italia og England fra forfølgelser og tvangskonvertering i Spania. Mange gullsmedfamilier (et yrke som ikke var forbudt for jøder) gikk også gradvis inn i bankforretningen ved at de lagret verdier, hovedsakelig edelt metall.
Berenberg Bank, den eldste private banken i Tyskland, ble etablert i 1590 av to hollandske brødre, Hans og Paul Berenberg i Hamburg.
Spania og Det osmanske rike
Historikeren Halil İnalcik har foreslått at hemmelige jøder, marranoer, det vil jøder som fra Den iberiske halvøy og som offisielt hadde latt seg konvertere til katolikker, men som i hemmelighet fortsatt praktiserte sin opprinnelige tro, og som flyktet fra Spania og Portugal introduserte europeisk kapitalismes teknikker som bankvesen og selv det merkantile konseptet om statsøkonomi til Det osmanske rike. På 1500-tallet var de ledende finansmenn i Istanbul (tidligere Konstantinopel) grekere og jøder. Mange av jødene var marranoere som hadde flyktet fra Iberia i den perioden som ledet opp til forvisningen av alle jøder fra Spania. en del av disse familiene fraktet med seg store rikdommer. De mest kjente av de jødiske bankfamiliene på 1500-tallets osmanske rike var bankhuset Mendès som etablerte seg i Istanbul i 1552 under beskyttelse av sultan Suleiman I den store. Da Alvaro Mendès kom til Istanbul i 1588 er det rapportert han fraktet med seg 85 000 gulldukater. Mendès-familien fikk snart en dominerende posisjon i statsfinansene til Det osmanske rike og i handelen med Europa.
Mendès-familien blomstret i Bagdad i løpet av 1700- og 1800-tallet under osmansk styre, utførte kritiske kommersielle funksjoner som pengeutlånere og bankvesen. Som armenerne kunne jødene være engasjert i nødvendige kommersielle aktiviteter som var forbudt for muslimer under islamsk lov.
Framveksten av hoffjøder
Hoffjøder er en historisk betegnelse på jødiske bankmenn eller forretningsfolk som lånte ut penger og håndtere finansene til en del kristne europeiske adelshus, hovedsakelig på 1600- og 1700-tallet. Hoffjødene var forløperne til dagens moderne finansmenn eller finansministre. Deres arbeid besto av å øke inntektene ved å skattlegge landbruk, forhandle lån, administrere myntverk, skape nye inntektskilder, og finansiere militæret og annet. I tillegg var hoffjødene personlig bank for adelen, og skaffet penger for å dekke adelens personlige diplomati og deres overdrevne forbruk.
Hoffjøder var dyktige administratorer og forretningsmenn som mottok en del privilegier tilbake for deres tjenester. De var mest vanlig i Tyskland, Holland og Østerrike, men også mer eller mindre til stede i Danmark, England, Ungarn, Italia, Polen, Litauen, Portugal og Spania. I henhold til forfatteren Dimont var bortimot en hoffjøde hver eneste hertugdømme, grevskap og pfalzgrevskap i det tysk-romerske rike.
Eksempler på hva som senere ble kalt for hoffjøder oppsto da lokale herskere benyttet seg av tjenestene til jødiske banker for kortsiktige lån. Jødene lånte ut penger til adelen og i prosessen fikk de sosial innflytelse tilbake. Adelig beskyttelse av hoffjødene ved å ansette dem som finansiere, tilbydere, diplomater og handelsdelegater. Hoffjødene var i stand til å benytte seg sitt eget nettverk av familieforbindelser over hele Europa og i Midtøsten. Således var de i stand til å forhandle nær sagt alle varer, blant dem mat, våpen, ammunisjon og kostbart metall. Til gjengjeld for deres tjenester fikk hoffjødene sosiale privilegier, inkludert tidvis adelig status for seg selv og kunne leve utenfor de jødiske gettoene. En del adelige ønsket å holde deres bankmenn ved deres egne hoff, og siden hoffjødene var under adelige beskyttelse, var de også unndratt rabbinsk lov. En av de fremste familier engasjert i denne aktiviteten var familien Rothschild som skapte et bankimperium med avdelingskontorer over det meste av Europa.
Nederlandene
Tidlig på 1500-tallet begynte folk i De forente Nederlandene å lagre deres penger hos «kasserer» for å beskytte deres store oppsamlinger av kontanter. Disse kasserere oppbevarte penger mot et honorar. Konkurranse drev kassererne til å tilby ytterligere tjenester, blant annet å betale ut penger til enhver person som kunne framlegge en skriftlig ordre fra en innskyter om å gjøre så. Denne praksisen førte til utviklingen av sjekker.
På 1600-tallet var et av de første grepene til den revolusjonære hollandske regjeringen etter å ha brutt med Spania var «fri» eller «individuell» myntpreging og hvor staten ville slå til mynt enhver mengde metall som ble avlevert til ingen eller en svært liten kostnad. Fri myntpreging var en umiddelbar suksess. Da 1600-tallet begynte var nederlenderne den drivende kraft bak europeisk handel. Mynter som hadde en lovlig valutastatus var ofte slitt ut og ødelagte, slik at det var ikke enkelt å erstatte dem. For å makte å gjøre det ble Amsterdamsche Wisselbank (Amsterdams vekselbank) grunnlagt i 1609. Mynter som kom til oppbevaring basert på dens virkelige verdi i metallets vekt, ikke hva myntens beløp fortalte, ble erstattet med kreditter, kjent som bankpenger, som ble utstedt mot disse myntene. Dette, sammen med anvendeligheten og sikkerheten med de nye pengene, og med byen Amsterdam som garantist, førte til at bankpenger til å handle ved en agio (diskonto med utenlandsk veksel), eller premium over mynter.
Banken var i begynnelsen utelukkende en depositumbank (eller forretningsbank) med 100 prosent ryggdekning, men i hemmelighet tillot den en del depositorer til å overtrekke deres kontoer så tidlig som 1657 og senere sørget for store lån til Det nederlandske ostindiske kompani og til Amsterdam kommune. Ved 1790 hadde disse lånene blitt offentlige og premium over bankpenger forsvant, ved slutten av året hadde banken praktisk talt innrømmet insolvens ved å utstedte en melding om at sølv ville bli solgt til innehavere av bankpenger med 10 prosent avslag. Amsterdam by tok over banken og til sist stengte den for godt i 1819.
Gjennom 1600-tallet hadde kostbart metall fra Den nye verden, Japan og andre steder blitt kanalisert til Europa, noe som førte til at den tilsvarende prisen økte. Takket være fri myntpreging, Amsterdams vekselbank, og den store handelen tiltrakk Nederlandene seg enda flere mynter og edelt metall. Disse konseptene med såkalt fraksjonert bankreserver, engelsk Fractional-reserve banking (FRB), det vil si at banker kan låne ut penger fra innsattes kontoer, og ved at banker bare trenger å beholde en brøkdel (fraction) i reserve (reserve) som kontanter eller i andre likvide midler, samtidig som den ved behov er skyldig å betale tilbake innlåninger, og betalingssystemer spredte seg til England og andre land.
Et av problemene med Amsterdamsche Wisselbank opprettholdt et nesten hundre prosent forhold mellom innskudd og lagring av edelmetall og mynter. Så sent som i 1760 utgjorde innskuddene på bortimot 19 millioner floriner mens metallreserven var på mer enn 16 millioner. Det gjorde banken sikker mot panikkuttak, men det hindret det som i dag betraktes som en banks viktigste funksjon, nemlig å skape kreditt. Det var i Stockholm i Sverige nesten et århundre senere, med opprettelsen av Stockholm Banco, senere kalt for Sveriges Riksbank, i 1657 at denne hindringen ble overkommet. Selv om banken i Stockholm utførte de samme tjenester som i Amsterdam, var det også meningen at den skulle være en lånebank, det vil si at den både lånte ut penger og formidlet pengeoverføringer. Ved å låne ut mer penger enn hva den hadde i metallreserver var banken en pioner for den ovennevnte virksomheten som kalles fractional reserve banking, altså hvor muligheten for å tjene penger på bankens innskudd ved å låne dem ut. Bankens passiva ble dens innskudd (som den betalte rente på) pluss dens kapital, og dens aktiva ble dens utlån (som den tok rente på) pluss dens reserver.
England
Royal Exchange, den kongelig vekselbank i London, ble etablert i 1665. Royal Exchange ble offisielt åpnet av dronning Elisabeth I av England som ga bygningen dens kongelige tittel den 23. januar 1571. På denne tiden ble pengeutlånere og pengevekslere allerede blitt kalt for banker, skjønt selve begrepet «bank» refererte vanligvis til deres kontorer, og hadde således ikke den nøyaktige meningen som det har i dag. Det var også et hierarkisk orden blant de profesjonelle. På toppen var de banker som gjorde forretninger med statens overhoder, deretter pengevekslere i byen, og på bunnen var bodene til pantelånere eller «Lombard banking» som det ble kalt i samtiden. En del europeiske byer har i dag en Lombard-gate hvor pantebutikkene er lokalisert. I tillegg ble aksjemeglere på 1600-tallet ikke sluppet inn på Royal Exchange på grunn av deres grove oppførsel, og derav måtte disse operere fra andre virksomheter i nærheten, som blant annet Jonathans Kaffehus, fra hvor da John Castaing hadde et kontor fra 1697. London Stock Exchange, aksjebørsen i London, ble først grunnlagt i 1802.
Framskritt på 1600- og 1700-tallet
Mot slutten av 1500-tallet og i løpet av 1600-tallet hadde de tradisjonelle bankfunksjonene som å akseptere innskudd, utlån av penger, valutaveksling, og overføring av fond blitt kombinert med utstedelsen av bankveksler som tjente som erstatning for gull og sølvmynter.
Nye bankpraksiser fremmet kommersiell og industriell vekst ved å tilby trygge og bekvemme betalingsmetoder og kapitaltilgang mer ansvarlig for kommersielle behov foruten også ved «diskontering» av forretningsgjeld. Mot slutten av 1600-tallet hadde banker også blitt viktige for finansieringen av relativt nye og stridslystne europeiske stater. Det førte til regjeringsreguleringer og de første sentralbanker. Suksessen med de nye bankteknikkene og praksisen i Amsterdam og dessuten den blomstrende handelen i byen Antwerpen bidro til å spre ideene og konseptene til London og bidro til hjelpe utviklingen andre steder i Europa.
Gjeld som en ny form for penger
Den ovennevnte praksis skapte en ny form for «penger» som var egentlig gjeld, det vil si gullsmedenes gjeld framfor gull- og sølvmynter, en vare som hadde blitt regulert og kontrollert av monarkiet. Denne utviklingen førte til i handelen ble gullsmedenes veksler med løfter akseptert som betaling ved anmodning. Aksepteringen på sin side krevde en generell tillit til at nødvendige mynter faktisk var tilgjengelig, en fraksjonert reserve vil normalt å tjent for denne hensikten. Godkjennelsen av disse veksler krevde også den som eide gjeldsløftet hadde lovlig rett til å tvinge en betingelsesløst rett til utbetaling. Det krevde at vekselen var omsettelige instrumenter. Konseptet med omsettelighet hadde utviklet seg støtvis på de europiske pengemarkedene, men det ble velutviklet på 1600-tallet. Uansett var en parlamentslov påkrevd i 1704 for tilsidesette en rettsbeslutning om at gullsmedenes veksler, til tross for at kundenes praksis, ikke skulle være omsettelig.
I mellomtiden hadde kreditten til den britiske krone blitt forminsket ved at den ikke holdt sitt løfte i 1672. Monarkens påtrengende behov for kapital ved mindre renter enn hva gullsmedene krevde, og ved eksempelet ved banken i Amsterdam, som hadde vært i stand til å tilby tilstrekkelig kreditt ved lav rente, noe som i 1694 førte til etableringen av Bank of England som er Storbritannias sentralbank for å fungere som regjeringens bank. Den ligger i Threadneedle Street i City of London, og kalles ofte «The Old Lady of Threadneedle Street» eller bare «The Old Lady». Bank of England dekket den britiske regjeringens behov for å låne penger til relativt lave renter. C. Hoare & Co, som er Storbritannias eldste og verdens tredje eldste bank, ble grunnlagt i 1672.