cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kulturrevolusjonen
Maktskifte innen kommunistpartiet
Under Det kinesiske kommunistpartis niende kongress i 1969 fremstod den 1. april Lin Biao som den store seierherre. Han ble da offisielt Kinas nestkommanderende og fikk også en uovertruffen innflytelse over de væpnede styrker. Lins fremste politiske rival, Liu Shaoqi, var blitt utrensket, og Zhou Enlais makt var for nedadgående. Den niende kongress begynte med at Lin Biao avla en «politisk rapport» som var kritisk mot Liu og andre «kontrarevolusjonære» og ellers var breddfull av sitater fra «Maos lille røde». Det neste på dagsordenen var den nye partikonstitusjon, som ble justert slik at Lin ble offisielt utpekt til å bli Maos etterfølger. Etter dette ble Maos navn til stadig vekk knyttet til Lins, som for eksempel i sammenstillingen «Formann Mao og viseformann Lin». For det tredje ble det valgt et nytt Politbyrå. Til Politbyråets stående komité på fem personer ble valgt Mao Zedong, Lin Biao, Chen Boda, Zhou Enlai og Kang Sheng. Dette nye Politbyrået bestod for det meste av folk som var kommet til makten på grunn av kulturrevolusjonen. Zhou klarte med nød og neppe å beholde sin plass, etter å ha falt til fjerdeplass i rang blant de fem.
Lins forsøk på å utvide sitt maktfundament
Etter å ha blitt bekreftet som Maos etterfølger fokuserte Lin Biao på gjenopprettelsen av statspresidentvervet som var blitt avskaffet av Mao i forbindelse med Liu Shaoqis fall. Det var Lins mål å bli visepresident; Mao skulle være president.
Den 23. august 1970 ble det annet plenum av kommunistpartiets niende kongress avholdt i Lushan. Chen Boda var første taler. Han kom med sterk ros av Mao og bygde opp om Maos status, i den uuttrykte hensikt å styrke sin egen stilling. Samtidig gikk Chen inn for at stillingen som statspresident ble gjenopprettet. Mao var svært kritisk til Chens tale og fjernet ham fra Politbyråets stående komité. Dette ble begynnelsen på en serie av kritikksesjoner landet rundt der folk som hadde benyttet seg av «bedrageri» for å fremme seg selv ble kalt «Liu Shaoqis type av marxister og politiske løgnere».
Chens avsettelse fra den stående komité ble også oppfattet som et advarsel til Lin Biao. Etter den niende kongress hadde Lin stadig bedt om nye forfremmelser innen Partiet og sentralregjeringen, noe som fikk Mao til å mistenke at han var ute etter den ytterste styringsmakt og for til og med å ville styrte Mao selv.
Men at Chen nå forsvant, gav næring til Maos egen uro på en ny måte. Nå var stillingen som visepresident ubesatt. Hva nå? Dersom Lin skulle bli den neste visepresidenten, ville han automatisk sitte med all makt etter Maos død&mdash. Dette innebar en klar trussel mot Maos sikkerhet; noen kunne se seg tjent med at han døde.
Lins kuppforsøk
Maos avvisning av å la Lin få ytterligere innflytelse innen parti og regjering gjorde at Lin ble svært indignert. Samtidig krympet hans maktgrunnlag innen partiapparatet. Lin bestemte seg da for å gjøre bruk av den militærmakt som fremdeles stod til hans disposisjon for å styrte Mao ved militærkupp. Kort tid etter dannet Lin og hans sønn Lin Liguo og andre medsammensvorne et kuppapparat i Shanghai hvis mål var å fjerne Mao med makt. I et dokument som er blitt kjent fra denne tiden fremgår det at Lin i Shanghai fremholdt at «En ny maktkamp har skyllet opp rundt oss, dersom vi ikke skulle klare å gripe kontrollen over den revolusjonære virksomhet, vil denne kontrollmakt tilfalle noen andre».
Lins plan gikk hovedsakelig ut på bombetokter og utstrakt bruk av hærens flyvåpen. Skulle alt gå etter planen, ville Lin klare å arrestere alle sine politiske rivaler og vinne den øverste maktposisjon han var ute etter. Men fallhøyden var høy dersom han skulle mislykkes.
Det ble gjennomført attentater mot Mao i Shanghai fra 8. september til 10. september 1971. Det er senere blitt kjent at det lokale politi hadde kunnskap om Lins virksomhet i forkant av forsøkene; de kunne opplyse at Lin Biao stod bak et stort politisk komplott og at Lins støttespillere fikk spesialopplæring fra det militære.
Fra da av kom det stadige påstander eller meldinger om angrep mot Mao. En av meldingene gikk ut på at Mao på vei til Beijing i sitt private tog ble utsatt for et fysisk angrep; en annen gikk ut på at Lin hadde bombet en bru som toget måtte krysse på vei til Beijing, men at Mao unngikk fellen på grunn av etterretningsrapporter og dermed kunne velge en annen rute i tide. I disse dagene ble det til og med utplassert vakter langs jernbanesporet med ti til tyve meters mellomrom for å forhindre attentater.
Selv om kildene ikke helt overensstemmer med hverandre, er det kjent at Lin ikke opptrådte i offentligheten igjen etter den 1. september. Det gjorde heller ikke noen av hans støttespillere, og de fleste av dem forsøkte å flykte til Hongkong. De fleste lyktes ikke i det, og om lag 20 generaler ble arrestert.
Det ble også kjent at Lin Biao og hans familie den 13. september 1971 hadde forsøkt å flykte til Sovjetunionen. Underveis styrtet Lins fly i Mongolia. Alle ombord omkom. Samme dag trådte Politbyrået sammen i en krisesesjon for å drøfte Lin Biao-saken. Det var ikke før den 30. september at Lins død ble offisielt bekreftet i Beijing, noe som førte til at nasjonaldagsfeiringene for den påfølgende dag ble avlyst.
Hva som forårsaket flykrasjet har forblitt et mysterium. Det er blitt antatt at flyet slapp opp for drivstoff, eller at det fikk maskinproblemer. Det ble også spekulert i at flyet ble skutt ned av kineserne. Men det kan også ha vært sovjetiske styrker. De tok hånd om likene av passasjerene ombord. I alle fall: Lins kuppforsøk slo feil, og hans ettermæle ble grundig og ettertrykkelig ødelagt innen kommunistpartiet og i Kina.
Tiden preget av «firerbanden» (1972/73-1976)
Mao Zedong ble deretter opptatt av å finne en ny arvtager. I september 1972 ble Wang Hongwen fra Shanghai forflyttet til Beijing for å arbeide i sentralregjeringen. Året etter ble han Partiets viseformann. Omtrent samtidig fikk statsminister Zhou Enlai bevirket at Deng Xiaoping ble bragt tilbake til Beijing. Mao var blitt oppskaket av Lin Biao-komplottet og så seg nødt å støtte seg mer til Zhou Enlai og Deng Xiaoping igjen.
Men sent i 1973 satte Jiang Qing og hennes medspillere, blant annet Zhang Chunqiao, Yao Wenyuan og Wang Hongwen (senere gitt økenavnet firerbanden) en ny kampanje: Pi-Lin Pi-Kong-kampanjen («Kritiser Lin, kritiser Konfucius»). Kampanjen betjente seg av resonnementer fra den inntil da ikke så kjente filosofiprofessoren Yang Rongguo. Denne kampanjen var i virkeligheten rettet mot statsminister Zhou Enlai; firerbanden ønsket å svekke hans nyvunne sterkere posisjon. Jiang Qing og hennes medspillere så på Zhou som den viktigste trusselen mot dem som de posisjonerte seg for tiden etter Mao, som nå var blitt mer og mer svekket. Akkurat som i forkant av kulturrevolusjonen ble kritikken fremført i allegoriske forkledninger. Selv om Zhou Enlais navn aldri ble brukt under kampanjen, fikk man frem budskapet blant annet med å utøve heftig kritikk mot hertug Zhou, hans navnebror – en skikkelse som hadde levd tre tusen år tidligere! Men befolkningen var nå gått lei av de stadige ødeleggende politiske kampanjer, slik at massene tok liten del i den. Den oppnådde da heller ikke sitt mål; Zhou forble statsminister.
Religionsforfølgelsene etter Lins tid
Etter at Lin Biao falt i unåde, skjedde det noen små endringer for religionene. Etter påtrykk fra den italienske ambassade var en messe for diplomater blitt godtatt i Beijing i 1971, og snart var også en protestantisk gudstjeneste tillatt i byen. Dette innvarslet dog ikke noen generell oppmykning. Året etter ble de offentlige angrep på religionene, og særlig kristendommen, gjenopptatt. Det skjedde på en merkelig måte. I april 1972 ble et antireligiøst verk av den ateistiske 1700-tallsfilosofen Paul-Henri Holbach trykket, en oversettelse av hans Théologie Portative, ou Dictionnaire abrégé de la religion chrétienne (1768). Det var et giftig verk, men sikkert temmelig ubegripelig i en kinesisk kontekst 200 år etter. I mai 1973 utgav man en billedbrosjyre i millionopplag i Shanghai som på nytt gav til beste propagandahistoriene fra 1950-årene om de imperialismens lakeier mordernonnene som angivelig hadde myrdet barnehjemsbarn for å lage medikamenter av deres øyne og andre kroppsdeler, og katolikker ble utkommandert til de ti tuseners grav, det monumentet som var satt opp for å minnes begivenheten, for at de skulle «lære seg å hate det gamle samfunn».
Kulturrevolusjonens mest uregjerlige periode var forsåvidt over, og regimet begynte å pleie sitt ansikt utad. Den protestantiske kirkeleder K. H. Ting, som hadde vært en av lederne av den nå de facto nedlagte regimetro protestantiske Tre-selv-bevegelsen, ble fra 1973 gitt anledning til å motta kirkelige besøk fra utlandet og fremstå som en representant for kinesisk protestantisme.
Mange katolske biskoper og prester som hadde giftet seg, tok nonner som hustruer. Dette var i de fleste tilfeller for å kunne fortsette å leve de facto sølibatært samtidig som dermed to personer (prest og nonne) slapp ytterligere ubehageligheter fra myndighetenes side, og fordi de dermed kunne sikre disse kvinnene et livsunderhold som de ellers med nokså stor sannsynlighet ville bli berøvet. Disse ekteskapene var rene pro forma-arrangementer. På den annen side var det også de som rett og slett ønsket seg et ekteskap. Enkelte av de «patriotiske» biskoper hadde nok hele tiden hatt en dragning til slikt samliv; enkelte hadde inngått hemmelige ekteskap selv før kulturrevolusjonen.
En biskop i et nordøstlig bispedømme var blitt fengslet sammen med en gruppe prester og sendt til tvangsarbeidsleir, og de ble meget brutalt herjet med. Til slutt gav biskopen etter og giftet seg med en eks-nonne som ble presentert for ham, med den visshet at det ville stanse eller redusere mishandlingen av de andre prestene. Etter kulturrevolusjonen ble det klart at mange prester og lekfolk i hans bispedømme hadde stor sympati for det valg han fattet, selv om han selv aldri helt kom over sitt «svik».
Vurderinger av Zhou Enlais rolle
En i etterkant vanlig tolkning av statsminister Zhou Enlais rolle under kulturrevolusjonen, var at han innenfor det handlingsrom han rådde over kjempet en stille og for seg selv livsfarlig kamp for å dempe revolusjonens eksesser, og aller helst ville han ha stanset den helt. Dette er et bilde som nok har meget for seg, men det er også elementer som nyanserer bildet.
Det er også på det rene at Zhou Enlai slet med å begripe hva Mao egentlig siktet til med sin analyse av at det var vandrere på kapitalismens vei innen selve kommunistpartiet. Dette var så vidt han kunne se uten sidestykke og overraskende ut fra ortodoks marxisme. Til og med Maos aller nærmeste hadde problemer med å skjønne seg på dette. Zhou Enlai spurte en gang en av sine assistenter: «Motsetningene mellom partilinjer er vanligvis forstått som venstre- eller høyrelinjer, men hvordan kan vi forestille oss en kapitalistklasse innen selve Partiet?».
Deng Xiaoping sa i et berømt intervju han i 1980 gav til den italienske forfatterinnen Oriana Fallaci om Zhou:
1976: Avslutningen
Den 8. januar 1976 døde Zhou Enlai av kreft. Neste dag ble Beijings monument til folkets helter raskt overfylt av kranser som uttrykk for folkets sorg. Noe slikt hadde man ikke sett før. Den 15. januar ble Zhou begravet, og det ble nødvendig med sørgehøytideligheter landet rundt. Firerbanden, som kontrollerte massemediene, ble forskrekket over de spontane sørgemanifestasjonene som gikk langt over det nivå som de mente den offentlige sorg skulle ligge på. De ila sanksjoner: Det skulle ikke være tillatt å bære sorte bånd eller hvite blomster, og andre sørgemanifestasjoner enn de statsorganiserte ble også forbudt.
I februar begynte firerbanden å sikte seg inn mot sin siste seriøse politiske motstander, visestatsminister Deng Xiaoping. Deng ble igjen fratatt alle verv innenfor og utenfor Partiet. Men Mao valgte ikke noen fra firerbanden til å bli ny statsminister; i stedet falt valget på den relativt ukjente Hua Guofeng.
Den 9. september 1976 døde Mao Zedong. Han hadde vært syk i svært lang tid; allerede under Nixons besøk i 1972 var han alvorlig svekket, skjønt hans skjørhet ble holdt skjult for befolkningen så lenge man bare kunne. Maos bilde fra kulturrevolusjonen fremstilte ham som en foregangsmann og en folkets mann som gjerne blandet seg i folkemengdene. For folk flest symboliserte Maos død et stort tap for det nye Kinas sosialistiske fundament. Da hans død ble bekjentgjort utpå ettermiddagen den 9. september i en pressemelding med navn «Melding fra Det kinesiske kommunistpartis sentralkomité, den nasjonale folkekongressen, statsrådet og CMC til alle i militæret og Partiet og til hele det kinesiske folk», brøt hele nasjonen sammen i spontane sorgutbrudd. Forretninger og offentlige kontorer holdt stengt i vel en uke.
Før han døde hadde Mao skrevet en lapp til Hua Guofeng der det stod «Med deg ved makten faller jeg til ro». Dermed ble Hua Partiets neste formann. Før dette hadde man jevnt over vurdert Hua som en mann uten politiske ferdigheter eller ambisjoner, og dermed som ingen trussel mot firerbanden hva gjaldt maktoverdragelsen som ville komme. Men influert av ledende generaler som Ye Jianying, og delvis influert av Deng Xiaoping, og med hærens støtte, beordret Hua etter Maos død at firerbanden ble arrestert. Den 10. oktober arresterte det 8341. spesialregiment alle medlemmene av firerbanden.
Overgang til en ny æra
Selv om Hua Guofeng arresterte og tok offentlig avstand fra firerbanden i 1976, fortsatte han med å påkalle Maos navn for å begrunne og rettferdiggjøre sin politikk. Hua lanserte et slagord som sikkert høres bedre ut på kinesisk enn på norsk: «De to enhver», som lød «Enhver politikk som har sitt utspring fra Formann Mao, må vi fortsette med å støtte», og «Enhver anvisning gitt oss fra Formann Mao, må vi fortsatt la være grunnlag for vårt virke». Både Deng og Hua hadde som mål å reversere kulturrevolusjonens skadevirkninger, men i motsetning til Deng - som ikke var motstander av nye økonomiske modeller - aktet Hua å lede det kinesiske økonomiske og sosiale system henimot sentralstyring etter 1950-årenes sovjetiske forbilder.
Kort etter skulle Hua oppdage at det ikke var så enkelt for ham å styre statsaffærene fra dag til dag uten Deng Xiaoping. Den 10. oktober skrev Deng Xiaoping personlig til Hua og bad om å få bli tilbakeført til arbeid for stat og parti. Ubekreftet informasjon hevder at det ledende medlem i Politbyråets stående komité Ye Jianying aktet å gå av dersom Deng ikke fikk komme tilbake til det sentrale styringsverk. Under økt press fra alle hold bestemte Hua seg for å hente tilbake Deng. Først utnevnte han ham til visestatsminister i juli 1977, og til forskjellige andre stillinger. I praksis var Deng blitt nr. 2 i Kina. I august ble Partiets ellevte partikongress avholdt i Beijing, og det endte med delvis ny besetning og ny rangordning av Politbyråets stående komité. I rangordning ble det Hua Guofeng, Ye Jianying, Deng Xiaoping, Li Xiannian og Wang Dongxing.
I mai 1978 grep Deng sjansen til å få forfremmet sin protesjé Hu Yaobang ytterligere i maktapparatet. Hu skrev en artikkel i avisen Daglig lysende fremtid, der han ispedd dyktig bruk av maositater fikk utvidet Dengs maktposisjon ytterligere. Etter å ha lest denne artikkelen, støttet nesten alle de politikerne som betydde noe i toppskiktet Hu, og dermed Deng. Den 1. juli offentliggjorde Deng den selvkritiske rapport om det store spranget som Mao hadde utarbeidet i 1962. Fra en betydelig styrket posisjon begynte Deng i september 1978 å rette åpen kritikk mot Hua Guofengs «De to enhver».
Den 18. desember 1978 ble det tredje plenum av den 11. partikongress avholdt. Deng fremholdt da at det var nødvendig med «frigjøring av tankene» innen Partiet, og «et presist syn som kan lede til presise resultater». Hua Guofeng kom med selvkritikk og sa at «De to enhver» var feil politikk. Wang Dongxing, som hadde vært en av Maos betrodde støttespillere, ble også kritisert. Tiananmenhendelsen ble politisk rehabilitert. Liu Shaoqi fikk en forsinket statsbegravelse.
Under det femte plenum av partikongressen, avholdt i 1980, ble Peng Zhen og mange andre som var blitt utrensket under kulturrevolusjonen politisk rehabilitert. Hu Yaobang ble Partiets generalsekretær og Zhao Ziyang, en annen av Dengs protesjeer, kom inn i styringsapparatet. I september fratrådte Hua Guofeng, og Zhao Ziyang ble ny statsminister. Deng var formann for den sentrale militærkommisjon.
Konsekvenser
Hele den kinesiske befolkning ble direkte eller indirekte sterkt berørt av kulturrevolusjonen. I denne tiden ble mye av industrien bragt til stillstand, etter som «revolusjonen», hva enn den måtte utlegges som, hadde absolutt forrang. Ved begynnelsen av kulturrevolusjonen ble et stort antall rødegardister kalt til Beijing, med gratisbilletter, og jernbanesystemet ble bragt helt i ulage. Utallige gamle bygninger, kirker og templer, kunstverk, antikke gjenstander, bøker og malerier ble ødelagt av rødegardistene. Frem til desember 1967 var det blitt trykket opp 350 millioner eksemplarer av Maos lille røde.
Andre steder ble det også så godt som stillstand i skole- og utdannelsesvesenet. De vanlige opptaksprøver bortfalt, og ble ikke gjeninnført før i 1977, takket være Deng Xiaoping. Mange intellektuelle ble sendt til arbeidsleirer på landet. Mange overlevende og observatører mente at nesten enhver som oppviste evner ut over det gjennomsnittlige på et eller annet område var blitt et legitimt mål for «kampsesjoner» eller annen kritikk. Dette førte til at nesten en hel generasjon fikk underlødig utdannelse.
Dette varierte riktignok fra region til region, men det sier sitt at man ikke gjenopptok målingene av lesekyndighet igjen i Kina før i 1980-årene. Noen fylker i Zhanjiangområdet hadde en analfabetisme så høy som 41 % rundt tyve år etter revolusjonen. Problemet ble benektet helt fra begynnelsen av. Men ettersom så mange lærere var blitt «eliminert» under kulturrevolusjonen, måtte man mange steder la studenter ta seg av den grunnleggende undervisning av neste generasjon.
Mao Zedongs tenkning ble til ledesnoren for all aktivitet. Rødegardistenes myndighet overgikk hærens, det lokale politiets og lovens gjennomslagskraft. Tradisjonell kinesisk kunst og tenkning ble ignorert, og hyldesten av Mao inntok dens sted. Folket ble oppfordret til å kritisere kulturelle institusjoner og til å kritisere sine foreldre og lærere, noe som var helt i strid med konfuciansk tenkning om barnlig pietet. Dette ble ytterligere aksentuert under Anti-Lin; Anti-Konfucius-kampanjen. Slagord som «Mine foreldre elsker meg nok, men ikke så meget som Formann Mao» var vanlige.
Kulturrevolusjonen synliggjorde eller førte til mange maktkamper innad i Kommunistpartiet, og mange av dem hadde lite å gjøre med de «store» ideologiske spørsmål eller de forskjellige nasjonale ledere, men var utslag av lokale fraksjoner og rivalisering. Det kaotiske og ustabile politiske klima svekket det lille som var igjen av det lokale partiapparatets organisasjon og stabilitet. Forskjellige partifraksjoner kunne til og med ta opp kampen mot hverandre på gatene, og politiske mord ble vanlige, særlig i de provinsene der jordbruket dominerte. Folkemassene kunne engasjere seg spontant i disse konfliktene, slik at de voldelige sammenstøtene kunne bli nokså omfattende. Den ideologi som drev disse fraksjonene, var som regel heller vag, eller tidvis helt fraværende. Det dreide seg om lokale maktkamper.
Ødeleggelsen av den historiske arv: bygninger, kunstverk og kulturer
Kinas historiske arv, mest håndgripelig dennes materielle side som bygninger, gjenstander og kunst, led katastrofalt skadeverk i en bevisst kampanje for å tilintetgjøre alt som kunne nøre opp om «gammel tenkning». Mange uvurderlige gjenstander ble tatt fra private hjem og ofte knust på stedet. Ingen oversikt over alt hva som ble ødelagt kan oppstilles, men det er grunn til å tro at meget uvurderlig kulturgods, kanskje mesteparten av det, gikk tapt fremfor alt i årene 1966 til 1968. Kinesiske historikere har sammenlignet ødeleggelsene med Qin Shihuangs forsøk på å kvitte seg med alt konfuciansk tankegods. Kinas fremstående arkeologiske tidsskrift Kaogu kom ikke ut under kulturrevolusjonen.
Religionsforfølgelsene ble også mer intense under kulturrevolusjonen, ettersom religion ble betraktet som den verste fiende av marxismen-leninismen-Mao Zedongs tenkning.
Tradisjonell kinesisk kultur led meget i disse årene. Mange gamle skikker, som kinesisk spådomskunst, papirkunst, feng shui-konsultasjoner , bruken av tradisjonelle stasklær til brylluper, bruken av den kinesiske kalender, studier av de kinesiske klassikere, feiringen av kinesisk nyttår som «nyttår» (i stedet for «vårfesten») ble så godt som fjernet i Kina, og fremdeles (2007) strever disse kulturelle særtrekkene med å gjenvinne noe som ligner deres gamle plass i folkets liv. I den grad skikkene nå begynner å gjøre seg gjeldende igjen, er det til dels under påvirkning av kinesere fra Hongkong, Macao, Taiwan og oversjøiske områder.
Tradisjonelle konfucianske verdier som harmonisk sosialt samkvem, er blitt langt på vei erstattet av vestlig modernistisk tankegods fra tidlig 1900-tall: Sosialdarwinistisk tro på «survival of the fittest» synes å ligge under det ofte beinharde mellommenneskelige i Fastlands-Kina i vår tid. En blind vitenskapsovertro er kanskje av de få ting som kan kalles «kulturarven» fra kulturrevolusjonen. Det er flere kinesiske samfunnskommentatorer, som Chien Mu, To Kit og Martin Oei, som er av den mening at Folkerepublikken Kina opphørte å være ekte kulturelt kinesisk under kulturrevolusjonen og ikke har funnet veien tilbake til sine røtter. Man kommer over synspunktet at dagens Kina kun er kinesisk i kraft av sin geografi og folkerase, men er blitt utenlandsk av kultur, og at det nå er opp til kineserne i diasporaen å oppebære de mer tradisjonelle uttrykk for kinesisk kultur.
Kulturrevolusjonen var en stor katastrofe for Kinas nasjonale minoriteter. Det antas vanligvis at dette skyldes Jiang Qings personlige forakt for de etniske minoriteter. I denne perioden var «han-folkets sentrale stilling» et evig tilbakevendende tema. I Tibet ødela man over 6 000 klostre, ofte med hjelp fra tibetanske rødegardister. Blant annet raserte de ettertrykkelig Tholing og Tsaparang, som i mange hundre år og frem til 1630-årene hadde vært hovedstedene for det vesttibetanske kongeriket Guge. I Indre Mongolia ble mange henrettet under en heksejakt etter påståtte separatister. Det hadde faktisk en gang eksistert et parti der med autonomiambisjoner, Indre Mongolias folkeparti, men det var blitt oppløst lenge før Kulturrevolusjonen. I Xinjiang brente man Koranen og andre bøker som ble holdt kjær blant uighurene. Muslimske imamer ble ført rundt i gatene oversprøytet med maling. I de etnisk koreanske områdene av Nordøstkina ble etniske skoler ødelagt. I Yunnan ble palasset til daifolkets konge satt fyr på. En skrekkelig massakre på Huifolket (muslimer) ble forøvet av Folkets frigjøringshær i 1975 i det som kalles Shadianhendelsen. Over 1 600 mennesker ble drept.
Utviklingen av maoistisk ideologi hadde det ikke-kinesiske tankegodset fra Karl Marx, Vladimir Lenin og Josef Stalin som grunnlag. Men Mao laget sin helt egne og heller uortodokse marxisme når han satte opp et system som økonomisk sett var fullstendig urealistisk i sine vekstforventninger.
Overgrep mot menneskets rettigheter
Millioner av mennesker i Kina fikk sine grunnleggende menneskerettigheter under kulturrevolusjonen alvorlig krenket. Svært mange stod helt uten mulighet til å verge seg eller søke hjelp fra vanlige kanaler, ettersom både parti, politi, militær og rettsvesen var ute av stand til å gripe inn. Atter millioner ble tvangssendte til nye bosteder. Unge mennesker fra byene ble tvangsflyttet ut på landet, der de ble tvunget til å forsake videre utdannelse og i stedet underkaste seg kommunistisk partipropaganda.
Noen kommentatorer påpeker at kulturrevolusjonen på den annen side fikk det kinesiske folk til å legge bak seg mye vanetenkning av konformistisk og autoritært preg. Dette skulle fremgå av noe av det som i ettertid ble sagt av studentledere som var aktive under protestene på Den himmelske freds plass i 1989. Slik fremholder studentlederen Shen Tong i sin bok Almost a Revolution at det som utløste sultestreikene den våren var en dazibao; dette var en uttrykksmåte som var blitt alminneliggjort under kulturrevolusjonen, selv om den etterpå ble forbudt. Når studentene organiserte demonstrasjoner som millioner tok del i, noe man ikke hadde opplevd siden kulturrevolusjonen, reiste unge mennesker med toget inn til Beijing og satset på togpersonalets og Beijingborgernes velvilje.
Omtrent det samme hadde ungdommen gjort da Kulturrevolusjonen brøt ut. Et annet likhetstrekk var at det oppstod fraksjoner, med navn som minnet om de fraksjoner rødegardistene fikk. Ifølge Shen Tong kunne fraksjonene til og med kidnappe folk fra andre fraksjoner, likesom rødegardistenes fraksjoner hadde gjort. Til slutt kan nevnes at noen få av de eldre 1989-lederne hadde vært aktivister på ungdomsskolene under kulturrevolusjonen. Kulturrevolusjonen hadde, ifølge disse kommentatorene, rett og slett gjort det mindre utenkelig å rette kritikk mot kinesiske myndigheter - selv om kritikk av Mao Zedong og selve maoismen fremdeles var tabu under kulturrevolusjonen, og forble det i utstrakt grad også etterpå.
Overslag over dødstallene i de kaotiske årene 1966-1969 kommer både i vestlige og østlige analyser opp i minst 500,000. Mange var ikke i stand til å utstå den grufulle tortur de ble utsatt for, eller mistet alt sitt fremtidshåp og begikk selvmord. Et av de mer kjente tilfellene var det angivelige selvmordsforsøket til kommunistlederen Deng Xiaopings sønn Deng Pufang. Han hoppet fra et fireetasjers hus (eller mer sannsynlig er det han selv sier, at han ble dyttet). Han døde ikke, men ble lam.
En fersk beregning av seriøse forskere hevder at bare på den kinesiske landsbygda ble 36 millioner forfulgt, og at av dem ble mellom 750 000 og 1,5 millioner drept, og omtrent det samme antall fikk varige fysiske mén. I Mao: The Unknown Story hevder Jung Chang og Jon Halliday at så mange som tre millioner døde under kulturrevolusjonens voldsutskeielser.
Midlertidig forråelse av språket
Volden under kulturrevolusjonen avlet et vulgært vokabular av banning og skjellsord. Påståtte klassefiender ble stemplet i veggaviser og under kampsesjoner som
... og mye mer. Alminnelig høflighet ble kalt borgerskapets motbydelige etikette. Og siden proletariatet «var i krig», ble dagligtalen fylt med militære begreper som motoffensiv, generaloffensiv, taktisk tilbaketrekning og strategisk framrykning.
I årtiene etter har den alminnelige språkføring imidlertid klart å finne veien tilbake til roligere og mer «før-revolusjonære» former.
Kinesisk litteratur etter kulturrevolusjonen
Under dengismen, og kanskje særlig tydelig i Deng Xiaopings første år, kom det en bemerkelsesverdig litteratur som bearbeidet folks smerte fra de vanskelige årene som var gått forut. Det oppstod en litterær trend som har fått navnet «arr-litteratur». Det er interessant at blant forfatterne som skrev mørkt og vemodig, ofte kaldt, med bakgrunn i den samfunnsånd Kulturrevolusjonen skapte, også var en del tidligere rødegardister. Blant dem var Bei Dao, som hadde vært rødegardist i heller kort tid, så ikke ville være med lenger og fikk gjennomgå fra andre rødegardister for det.
Men for eksempel Zhang Chengzhi, selve den aller første rødegardist, en mann som allerede i skoleårene hadde begynt å benytte psevdonymet rødegardisten og som organiserte den første gruppen på rundt ti rødegardister i mai 1966 inne blant det gamle sommerpalassets ruiner nær skolen de gikk på, selv skrev om hvordan denne tiden også hadde mye fint med seg. Han ble senere interessert i en mystisk retning innen islam og ble senere Kinas mest fremstående muslimske forfatter.
Kulturrevolusjonen i Norge
I Norge hadde det lille maoistiske partiet Arbeidernes Kommunistparti (marxist-leninistene) sin blomstringstid i de samme årene som kulturrevolusjonen pågikk i Kina. AKP(m-l) var på denne tiden kanskje det største maoistiske parti i hele Vesten, sett i relasjon til landets folketall. Dets hyllest av hendelsene i Kina var svært entusiastisk, og en åpenhet for motforestillinger var ikke å spore før flere år etter Maos død. Partiet ble i påtakelig grad inspirert i sin politikk, sine debatteknikker og sin interne språkutvikling fra det kommunistiske Kina generelt og fra kulturrevolusjonen spesielt.
Også etter partiets storhetstid vedvarte noen trekk og ble som et nytt kulturelement felleseie i det norske samfunn. Uttrykket «sjølkritikk/selvkritikk» (som i «han tok sjølkritikk») er kanskje det klareste eksempel på maoistisk sjargong gjort kjent fra kulturrevolusjonens beryktede «kampsesjoner» som senere er glidd inn i det allmenne norske språk.
Gyldenlær
Gyldenlær eller gyllenlær er et kunsthåndverk til interiørdekorasjon. Bruken av gyllenlær i Europa nådde et høydepunkt på 1500 – 1600-tallet, men var vanlig i bruk til ca. 1750. Gyldenlær ble bl.a. brukt til tapeter. Ellers fremstilte man også duker, sengetepper, puter, belter, vesker, messehagel, bokomslag og sogar gulvtepper i gyldenlær. Fremstillingen var tidkrevende og kostbar og billigere fremstillingsteknikker overtok etter hvert så som for eksempel malte tekstiltapeter med de samme mønstrene. Gyllenlærsteknikker var lengst i bruk til trekk på stoler, kister og annet innbo som skulle holde eksklusiv standard.
Håndverket kan i Europa spores tilbake til maurerne i Spania, og da disse ble fordrevet tok spanjolene opp faget. Fra byen Cordoba spredte faget seg til hele Europa. Mønstrene ble preget av stilmotene i Europa, fra gotikk til rokokko.
I Nord-Europa var det særlig mange dyktige utøvere av gyldenlærfaget i Nederland. Her er det også bevart en rekke interiører dekorert med gyldenlærtapet.
Til gyldenlær brukes skinn som er vegetabilsk garvet. Huder fra kalv, kvige, geit eller sau foretrekkes. Hudens narvside (hårsiden) skal vende opp og farges og belegges med bladgull. Mønsteret presses opp fra hudens kjøttside, og deretter fra narvsiden, slik at mønsteret fremstår i relieff. I Holland fant man omkring 1600 en metode for rasjonell produksjon av større kvanta. Skinnet påføres gelatin som blader av gull og sølv festes i. Deretter skal skinnet hvile, før det males med oljefarge.
I dag er gyldenlær å regne som et utdøende håndverk. Norges Gyllenlærlaug arbeider for å opprettholde faget og kunnskapen som hører til.
Afrikamesterskapet i friidrett 2008
Afrikamesterskapet i friidrett 2008 var det 16. Afrikamesterkapet i friidrett, det ble avviklet i Addis Abeba i Etiopia i perioden 30. april til 4. mai 2008.
Tater-Kristen
Tater-Kristen er en norsk film fra 1990, regissert av Jan Ove Bakken, basert på Jacob Breda Bulls roman Jutulskaret (1909). Filmen er innspilt i Rendalen og nærliggende områder.
Scelionidae
Scelionidae er en delgruppe av vepsene og en familiegruppe blant stilkvepsene. Larvene lever som parasitter på andre leddyr, ofte på eggene.
Utseende
Kroppen varierer mellom de ulike artene fra kraftig og bred, til mer slank. Fargene er vanligvis mørke eller svarte. Men noen arter er gule eller brunlige. Kjønnene er ganske like og mellom 0,5 og 10 millimeter, vanligvis under 3 millimeter.
Mange av artene mangler vinger, de som har vinger har et redusert årenett. Antennenes første ledd (nær hodet) er ekstra langt og knebøyd, eller knekte, slik som hos maur. Siste antenneledd (ytterst) er større enn de andre og noe utvidet. Antennene har omtrent sju ledd.
Larvene er korte og tykke, med en butt ende bak. Hodet er ofte litt skjult, inntrukket i brystet.
Levevis
Scelionidae finnes på en rekke lokaliteter.
Hunnen legger egg i eller på verten. Larven er radikalt forskjellige fra de voksne, både i levevis og i kroppsbygning. De lever som parasitter, særlig på egg av andre leddyr. De parasitterer ofte gresshopper, teger, sommerfugler, biller og knelere.
Utbredelse
Scelionidae finnes i hele verden, unntatt i Arktis og Antarktis. I Europa finnes 587 arter, hvorav tre er registrert fra Norge
Systematisk inndeling
I eldre systematikk var det fem delgrupper (underfamilier), men gruppen Platygastrinae er i nyere systematikk en egen familie, Platygastridae, og søstergruppe til Scelionidae.
Havet (roman)
Havet er en roman av den irske forfatteren John Banville, forfatterens attende. Forfatteren ble tildelt Bookerprisen for romanen i 2005.
Handling
Den største delen av fortellinga består av minner fra den sommeren han var elleve eller tolv og ble kjent med familien Grace, som ferierte i Cedars. Hans egne foreldre var vanlige arbeidsfolk som kunne ta seg råd til å leie ei enkel hytte på stedet, og kokte maten sin på primus. Max henger rundt i området der de mer velstående ferierer i sine sommerhus, og her møter han de jevnaldrende tvillingene Myles og Chloe. Tvillingene har et merkverdig, tett innbyrdes forhold, og beveger seg aldri mange skritt fra hverandre. Chloe beskriver det som å være to magneter som er vendt med like poler mot hverandre slik at de frastøter hverandre uten å kunne komme fra hverandre.
Max finner noe mysteriøst og fortryllende ved de personene som utgjør Grace-familien – de er som guder som vandrer omkring på jorda. Han forelsker seg i mora til tvillingene, og nærer uklare og hete fantasier om henne, helt til hun i et ladet øyeblikk røper at hun er klar over tilbedelsen og gir den sin anerkjennelse. Fra det øyeblikket fortaper interessen seg; i stedet oppstår en barndomsforelskelse mellom han og Chloe. Chloe er en gåtefull og uforutsigbar jente, som i det ene øyeblikket krever kjærtegn og i det neste sårer og avviser han.
Klimakset inntreffer når barnepiken overrasker han og Chloe i et intimt øyeblikk i et badehus – med Myles som uunngåelig tilskuer – hvoretter Chloe og Myles river seg løs og svømmer langt ut fra stranda og oppslukes av havet.
Parallelt med barndommens historie om seksuell oppvåkning og brå, uforståelig død løper fortellinga om hans og kona Annas siste måneder sammen, etter at hun har fått kreftdiagnosen. Den dystre beretninga om to menneskers maktesløshet stilt overfor dødens ubestridelige faktum er kontrastert mot glimt fra deres tidligere sorgløse tilværelse på livets solside – Anna er datter av en mann som har gjort store penger på en uklar og sannsynligvis ulovlig virksomhet.
Nåtidsplanet er prega av en påfallende stillstand når det gjelder ytre handling. De begivenhetsløse dagene på Cedars, der vertinna Ms. Vavasour er den samme Rose som var guvernante for tvillingene, gir de beste forutsetninger for Mordens reise i fortida for å finne ut av hva han er og hvorfor han er blitt den han er.
Han gransker sitt eget speilbilde på leting etter tegn på fysisk forfall og begynnende oppløsning. Han innser at i et større perspektiv er den tida da alle spor er utsletta etter han og Anna ikke langt unna.
I våkenettenes tyngende selvransakelse tyr han i økende grad til flaska. En natt faller han overende i fylla nede på stranda og må berges i hus av en medlosjerende. Hendelsen fører til at dattera og hennes kjæreste – som han tidligere har vært bryskt avvisende mot – tar kommandoen og bringer han hjem.
Om han vil komme seg over sorgen og rådløsheten og gjenvinne sin tidligere styrke og arbeidsevne, eller om han nå er blitt en gammel mann som er prisgitt sine omsorgspersoner, står som et åpent spørsmål når fortellinga slutter.
Fortelleteknikk
Mordens beretning følger bevissthetens uforutsigbare assosiasjonsprinsipp og springer ustanselig mellom nåtid, nær fortid og barndomsminner.
Det spesielle med Banvilles tekst er at den i liten grad fokuserer på handling. Minnene framstår som en uordna serie med frosne øyeblikk eller stillbilder. Henvisningene til billedkunsten er tallrike – som naturlig er med tanke på fortellerens profesjon:
En særlig sterk innflytelse har verkene til Pierre Bonnard hatt på romanen. Bonnard malte gjennom hele livet kona si som ung kvinne, også etter at hun var død. Banville sjøl ser her en tydelig forbindelse til sin romanfigur Max Morden, som søker styrke i det forgangne til å utholde tapet av kona.
Mordens eget selvbilde minner han om et selvportrett av van Gogh:
Nikolsk (Vologda oblast)
Nikolsk (russisk: Нико́льск) er en by i Vologda oblast i Russland. Den ligger ved elva Jug, rundt 440 km øst for Vologda. Stedet fikk bystatus i 1780.
Kvernknurr
Kvernknurr eller kvernknarr er navn på vesener fra norsk folketro som lever i bekkene ved kvernhus og vannmøller. De har en stor kjeft og i «Kvernsagn» fra Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn står det at «gapet var så digert at underkjeften var ved dørstokken og overkjeften ved dørbjelken». Denne kjeften kan de bite fast i møllehjulet med slik kraft at hjulet og melkverna stanser. De kan også holde fast i kvernkallen for å hindre kverna i å dreie i tillegg til å skrike og bråke for å skremme vekk de som arbeider med kverna.
I et sagn fra Norske Huldre-Eventyr og Folkesagn varmet en møller opp en gryte med tjære og bek. Da han konfronterte vesenet, kastet han gryta i kjeften på kvernknurren, og da forsvant den for aldri å komme tilbake.
Kvernknurr eller Kallknurr er et annet navn på Fossegrimen.
Helgerød skole
Helgerød skole er en barneskole i Sandefjord kommune i Vestfold. Skolen har et skolebygg, en gymnastikksal, en paviljong, og et skur. Til aktiviteter i friminutt er det en ballbinge, en fotballbane, en liten skatebane, et huskestativ, en slåballbane, en sandkasse og tre lekestuer. Skolen har også en grillplass. Skolen har skolefritidsordning etter skoletiden. Den har også tilgang til datamaskiner som elevene kan bruke i og etter skoletiden til lekser.
Den første skolen ble bygget i 1906, og tilhørte da Skarvestad skolekrets. I 1959 ble det bygget en ny skole. Den fikk gymsal i 1968 og et tilbygg i 1980.
Ferjesambandet Hella–Dragsvik–Vangsnes
Hella–Dragsvik–Vangsnes er et ferjesamband som krysser Sognefjorden og Fjærlandsfjorden i Vestland. Det betjener ferjekaiene Hella i tidligere Leikanger (fra 2020: Sogndal), Dragsvik i tidligere Balestrand (fra 2020: Sogndal) og Vangsnes i Vik. Ferjesambandet drives av Norled. Det ble startet av Fylkesbaatane i Sogn og Fjordane i 1956.
Sambandets trafikkeres av MF «Vikingen» og MF «Folgefonn». Det er ekstrarute om sommeren.
Robin Hood
Robin Hood er en legendarisk skikkelse fra England. Hans eksistens har ikke kunnet påvises historisk, men det har vært gjort mange forsøk.
Presskanne
Presskanne er et enkelt redskap til kaffebrygging. Den består som regel av en sylinderformet beholder (kanne) av glass eller gjennomsiktig plast, utstyrt med lokk og stempel av metall eller plast i beholderens åpning. Stempelet er tilpasset beholderens omkrets. Under stempelet er det en finmasket metallduk som har tilsvarende funksjon som et kaffefilter av papir.
Robin Hood
Robin Hood sies å ha levd sammen med sine venner i skogen etter å ha blitt lyst fredløs for å ha opponert mot styresmaktene, spesielt det britiske presteskapet, skatteinnkreveren og sheriffen. Det fins flere fortellinger om det han skal ha utrettet. Han sies å ha vært dyktig i bruk av bue og andre våpen. I noen fortellinger forbindes han med en kjæreste fra høyere samfunnslag. Hun kalles vanligvis Marion, skjønt hun også noen ganger har blitt kalt Mary og Maud. Han støttet de undertrykte og fortsatte sin motstand mot øvrigheten. Det sies at han «stjal fra de rike, og gav til de fattige». Disse trekkene er omstridte, men ideologisk modifisert gjennom tidene. Fortellingen har dermed appellert til folkemassene; han har vært sett på som en som kjempet mot urettferdighet og hjalp de svake.
Presskanne
Presskannekaffe lages ved å helle kokende vann i beholderen over malte kaffebønner og la det brygge et visst antall minutter, for deretter å presse stempelet sakte nedover for å føre kaffegruten mot bunnen av kannen samtidig som alt vannet passerer oppover. Når stempelet er presset til bunns, vil den drikkbare kaffen befinne seg over stempelet.
Robin Hood
De eldste kilder
Man mener at de eldste fortellingene om Robin Hood kan skrive seg fra høymiddelalderen. I den eldste av de bevarte fortellingene, gjerne kjent som Robin Hood and the Monk, beskrives den i innledningen som talkyng of the monke and Robyn Hode. Den er kjent fra en manuskriptsamling fra omkring 1450, men er noe eldre enn dette. To lengre dikt, A Gest of Robyn Hode og A Lyttell Gest of Robyn Hode, finnes i flere versjoner fra begynnelsen av 1500-tallet. De fleste av hovedelementene i legenden beskrives i disse, som at Robin er lovløs, en meget god bueskytter, og en som verner de svake.
Presskanne
I tillegg til presskannemalt kaffe, som er tilpasset formålet ved at kaffebønnene er malt noe grovere enn filtermalt for å kunne fanges opp av metallduken, er det også mulig å bruke filtermalt eller kokmalt kaffe, med varierende bryggetid.
Robin Hood
De eldste kilder
Det finnes eldre referanser til Robin Hood. Den eldste som er kjent er fra omkring 1377, i William Langlands Piers Plowman, hvor det står:
Det finnes andre kilder som tyder på at legenden var kjent allerede i 1261–1262. Det er altså et tidsrom på omkring to århundrer mellom de første hint om legenden og den eldste bevarte versjonen av den.
I renessansen holdt man festivaler hvor man kledde seg som ham og hans venner. Også de kongelige var med på dette.
Den virkelige Robin Hood?
Det har vært gjort mange forsøk på å finne bakgrunnen for skikkelsen Robin Hood. Fra mange hold har det blitt hevdet at han virkelig har levd. Fra andre hold har det motsatte blitt fremholdt. I den prestisjetunge Dictionary of National Biography har han en biografi som ene og alene er skrevet for å forklare at han aldri har eksistert.
Det første kjente forsøket på å identifisere legendens Robin Hood med en virkelig person kom i Andrew de Wyntouns krønike over Skottlands historie frem til 1408, som ble ferdig i 1420. Der tidfestet han Robin Hood og Little John til 1283–1285, og plasserte dem i Inglewood og Barnsdale.
Omkring tyve år senere skrev en annen skotte, Walter Bower, at han var en «berømt morder ... som den dumme befolkningen er så overordentlig glad i å hylle både i tragedie og komedie», og tidfestet ham til 1266. Dette plasserte Robin i en mulig historisk kontekst blant adelsmennene som ble fratatt sine rettigheter etter slaget ved Evesham i 1265.
Den tredje kjente tidfestingen var det også en skotte som stod for, John Major. Han gav ut History of Greater Britain i 1521, og plasserte Robin Hood i årene 1193–1194, mens Rikard Løvehjerte var i fangenskap etter korstoget.
Qatar
Staten Qatar ligger i Midtøsten på Den arabiske halvøy. Staten er et emirat med litt over 2,4 millioner innbyggere (estimat 2021), hvorav et fåtall er statsborgere. Qatar ligger på en flat og tørr halvøy i Persiabukta, og grenser til Saudi-Arabia. Landets hovedstad er Doha. Statsminister og innenriksminister siden januar 2020 er sjeik Khalid ibn Khalifa ibn Abdul Aziz Al Thani.
Robin Hood
Den virkelige Robin Hood?
Det ble ikke gitt noen begrunnelse eller henvisninger som støttet noen av de tre dateringene, men den siste ble etter hvert den mest aksepterte, og i den moderne formen av legenden er Robin Hood uløselig knyttet til Rikard Løvehjerte og Johan uten land, og Sherwoodskogen i Nottinghamshire ble allment akseptert som hans hjemsted; Barnsdale i South Yorkshire var lenge også regnet som et mulig sted, og i noen versjoner blandes de to slik at sheriffen av Nottingham opptrer i Barnsdale, et område hvor han ikke ville hatt noen myndighet.
Qatar
Drøyt 80 % av befolkningen består av utenlandske arbeidere. I juli 2008 ble det anslått at 60–70 % av fremmedarbeiderne kom hovedsakelig fra India og Filippinene, samt andre fattige nasjoner i Asia. De resterende er arbeidere fra Europa og USA.
Landets viktigste næring er olje- og gassindustrien. Landet hadde per 2020 verdens største utslipp av CO2 per innbygger, mens Norge til sammenligning hadde verdens fjerde største.
Robin Hood
Den virkelige Robin Hood?
I den senere tid har flere forskere prøvd å finne opprinnelsen til fortellingene, og noen har gått ut ifra at de kan være basert på flere ulike hendelser og elementer. Flere historikere tenker seg at Robin Hood ikke er basert på én person, men snarere på flere personer med lignende omstendigheter.
Qatar
De største befolkningsgruppene er indere, bangladeshere, nepalere, pakistanere, qatarere, egyptere og filippinere.
Robin Hood
Den virkelige Robin Hood?
En interessant faktor er at man fra meget gammelt av, antagelig helt tilbake til hedensk tid, kjenner en festival som ble holdt i mai til ære for en slags ånd eller alv som var kjent som Robin Goodfellow. En lignende person omtales i fransk litteratur, der han kalles Robin de Bois, Robin fra skogene. Denne mytiske skikkelsen kan muligens være en del av opphavet.
Qatar
Historie
Qatar var et britisk protektorat mellom 1916 og 1971, og ble en selvstendig stat i 1972. Olje- og gassproduksjonen ble nasjonalisert i 1977. Landets emir har i prinsippet eneveldig makt. Qatar deltok på alliert side i Gulfkrigen mot Irak i 1991.
I 1995 gjorde sjeik Hamad bin Khalifa al-Thani statskupp mot sin far, og tok senere initiativ til en reformprosess i landet.
Robin Hood
Den litterære Robin Hood
Fra omkring regjeringstiden til Elizabeth I ble det skrevet teaterstykker om ham. Senere er han kjent som en viktig, litterær skikkelse. Det har blitt skrevet mange bøker om ham, også for barn. Han blir sett på som en velgjører som gjorde godt mot almuen og tuktet makthaverne.
Qatar
Naturgeografi
Qatar ligger på en liten halvøy som stikker ut av Saudi-Arabia. Landet består for det meste av flat halvørken med sanddyner og saltbassenger. Det høyeste punktet er Qurayn Abu al Bawl, 103 moh. Vegetasjonen på halvøya er begrenset til små områder med krattskog.