cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rikard I av England
Familie og stamtavle
Rikard var den tredje av Henrik IIs ektefødte sønner, og det var aldri ventet at han ville få tronen. Hans eldre brødre var Vilhelm IX, greve av Poitiers, og Henrik den unge konge, og i tillegg hadde han også to yngre brødre, Geoffrey II, hertug av Bretagne, og Johan av England. Sistnevnte ble også kalt for «Lackland» («Johan uten land»), da Johan som den aller yngste sønn ikke var arveberettiget til landområder. Rikard hadde også tre yngre søstre: Matilda, hertuginne av Sachsen, Leonora, dronning av Castilla, og Joan av England, dronning av Sicilia. Rikard var også halvbror på morsiden av Marie av Champagne og Alix av Frankrike.
Hjernestamme
Hjernestammens og lillehjernens funksjoner er relativt lik hos mennesker og andre virveldyr. Både lillehjernen og hjernestammen arbeider under vår bevissthetsnivå ved hjelp av reflekser. De mottar sensorisk informasjon om temperatur, trykk, stilling eller smerte fra sensoriske reseptorer spredt rundt i hele kroppen. De overfører deretter passende reaksjoner tilbake, for eksempel til muskler i blodkar om å endre blodtrykket eller til en arm om å endre stilling.
Franz Lehár
Franz Lehár (født 30. april 1870 i Komárno, Ungarn (nå i Slovakia), død 24. oktober 1948 i Bad Ischl, Østerrike) var en østerriksk komponist av ungarsk opprinnelse. Han virket i Wien.
Baishi-demningen
Baishi-demningen er en eksisterende demning med et vannkraftverk under utbygging i Daling He, en sideelv til Yuanjiang-vassdraget i provinsen Guizhou, i det sørlig-sentrale Kina. Anlegget får en installert effekt på 420 MW fordelt på 3 like store francisturbiner.
Demningen er en betong gravitasjonsdam av typen RCC, fra år 2000. Dammen er 55-68 meter høy og 523 meter lang. Den brukes også til flomkontroll, vannforsyning og irrigasjon.
I samme elv ligger den mindre Yanwangbizi-demningen.
Alamut
Alamut var en gang en fjellfestning i de karrige fjellene sør for Kaspihavet, nær Qazvin, rundt 100 km fra dagens Teheran i Iran. Bare ruiner er igjen av denne festningen i dag.
Festningen ble bygd i 840 ifølge Hamdollah Mostowfi på 2100 meters høyde. Den ble bygd på en måte som hadde bare en mulig inngang, noe som gjorde det ekstremt vanskelig å erobre festningen. Fortet har et uvanlig system for vanntilførsel.
I 1090 ble festningen invadert og okkupert av de mektige hashshashin (som har gitt navnet til engelske assasins, «snikmordere»), og ble da kjent for sine hager og bibliotek. Ruinene av 23 andre festninger fins i nærheten.
Les Halles
Les Halles (Hallene) var tidligere et stort markedssentrum for ferskvarer i det sentrale Paris, først bygd på 1100-tallet i middelalderen på kongelig befaling. Kongen ønsket å flytte denne markedshandelen bort fra Place de Grève og ut på et da ubebygd myrlendt område utenfor de daværende bymurer.
Det ble revet i 1971, på grunn av at de mange lastebilene som hver morgen transporterte markedsvarene til Les Halles forpestet luften i den indre by. Hallene ble deretter erstattet med et stort underjordisk kontor- og shoppingsentrum, Forum des Halles, i flere etasjer, på samme sted.
Forum des Halles utgjør i likhet med Centre Pompidou et stykke moderne arkitektur som kontrasterer mot de eldre bygningene som bykjernen ellers er preget av.
Metrostasjonen Les Halles betjener området.
Gårdstun
Samlokalisering av våningshus kan skje når en større gård blir oppdelt ved arveskifte, der bønder samler husene sine for å oppnå driftsfordeler eller for gjensidig beskyttelse. I bymiljø har portrommet og borggården lignende funksjon.
Et tradisjonelt gårdstun kan være sammensatt av ett eller to våningshus, ildhus, bur, stall, ulike typer fjøs og låve. Badstue (for tørking av korn o.a.) og smie er gjerne trukket unna av hensyn til brannfaren.
Historie
I Norge er det flere regionale byggeskikker med tun. Skikkene har også endret seg over tid. I Setesdal forekommer rekketun med innhus og uthus i hver sin rekke. På Sør- og Vestlandet forekommer klyngetun. Mot slutten av 1700-tallet utviklet det seg en byggestil på Østlandet med færre og større bygninger samlet omkring et firkantet tun. Samtidig ble det i Trøndelag bygget lukkede firkanttun. Lukkede firkanttun er også vanlig i Sverige, Danmark og Nordtyskland. I Gudbrandsdalen ble det utviklet totunsløsninger med et skille mellom inntun og uttun. Langs kysten i Nord-Norge ble det bygget sjøtun, med våningshus og uthus plassert ovenfor naust og brygge.
I nyere tid er begrepet tun også brukt om andre samlinger av bygninger, som f.eks. «helsetun» og «bygdetun».
Musée d’Art Haïtien
Musée d'Art Haïtien i Port-au-Prince, hovedstaden i Haiti, er et museum for haitisk kunst. Samlingen inneholder blant annet verker av Hector Hyppolite, Philomé Obin og Robert Saint-Brice.
Ronnie James Dio
Ronnie James Dio (født Ronald James Padavona ; 10. juli 1942 i Portsmouth i New Hampshire, død 16. mai 2010 i Houston i Texas) var en amerikansk sanger innen heavy metal-sjangeren. Han var medlem av flere kjente grupper og hadde også en betydelig solokarriere.
Starten, Elf og Rainbow
Ronnie James Dio startet med trompet, bass og gitar ved siden av sangen og begynte sin karriere med sin første single med Ronnie and the Redcaps i 1958 og spilte tradisjonell rock'n roll fra den tiden. De gav jevnlig ut singler med noe eget og noe coverlåter. I 1962 byttet de navn til Ronnie and the Prophets. I 1967 byttert bandet navn og besetning og kalte seg The Electric Elves. I 1969 byttet de igjen navn til The Elves og deretter til ELF. Stilen ble litt hardere rock med innslag av litt blues og til dels gospel. Sterkt influert av klassisk sangteknikk skulle Ronnie etterhvert sette sitt preg på rock og på genren som senere dukket opp, heavy metal.
I 1972 var ELF oppvarmingsband på en konsert med Deep Purple. Gitaristen i Deep Purple, Ritchie Blackmore, la merke til stemmen til Ronnie Dio. Han kontaktet Ronnie Dio noen år senere da han brøt ut av Deep Purple og startet sitt eget band, «Ritchie Blackmore's Rainbow» (senere Rainbow). Alle medlemmene fra ELF unntatt gitaristen ble hyret inn i det nye bandet i 1975, men de ble sparket en etter en av Blackmore etter det første albumet. Rainbow hadde stor suksess med klassikere som «Long Live Rock and Roll», «Man on the Silver Mountain», «Catch the Rainbow», «Kill the King» og «Stargazer». Etter noen få år ble det uenighet om hvilken musikkgenre de skulle fortsette i. Blackmore ønsket en mer kommersiell rock, noe Ronnie Dio var sterkt imot og forlot derfor bandet i 1978. Han deltok på Rainbows tre første studioalbum samt et konsertalbum.
Black Sabbath (1979–1982, 1990–1992)
I 1979 overtok han som vokalist i Black Sabbath etter Ozzy Osbourne. Sabbath hadde stor suksess med platene Heaven & Hell (1980) og Mob Rules (1982) samt konsertalbumet Live Evil. Men så sluttet Dio for å starte sitt eget band. Han ble erstattet i Black Sabbath av Ian Gillan. I 1990 var Dio tilbake, og sammen ga de ut albumet Dehumanizer i 1992, som er Sabbaths 16. studioalbum. På albumturneen ble Sabbath spurt om å åpne for Ozzy Osbourne i Los Angeles da Ozzy hadde meldt at han ville pensjonere seg som musiker. Bandet sa ja, men Dio var imot. Etter en konsert 13. november 1992 sluttet Dio i Sabbath, og Judas Priest vokalist Rob Halford overtok på de to siste konsertene på turneen.
Dio (1982–1991, 1993–2010)
I 1982, etter tre år i Sabbath, sluttet Dio for å starte sitt eget band. Han reiste til Storbritannia, tok Sabbaths daværende trommeslager Vinny Appice med seg, hvorpå han startet bandet Dio, med eks Rainbow-bassist Jimmy Bain og gitarist Vivian Campbell. Dio hadde stor suksess med blant annet platene Holy Diver (1983), The Last in Line (1984) og Sacred Heart (1985). Bandet var sentralt i prosjektet Hear 'n Aid med singelen «Stars» («Heavy-Rock for Afrika», 1985). Dio blir ansett som et av 1980-tallets største heavy-metalband og fortsatte sin suksess, dog med stadig utskiftning av personale.
Heaven and Hell (2006–2010)
I 2007 ble Dio gjenforent med besetningen i Black Sabbath; Tony Iommi, Geezer Butler og Vinny Appice, under navnet Heaven and Hell og dro på verdensturné. Samlealbumet Black Sabbath: The Dio Years med tre nye spor pluss «det beste» fra det gamle materialet fra Dios tid som vokalist i Black Sabbath ble sluppet på markedet. Turneen ble en ubetinget suksess med en konsert fra New York utgitt på DVD-en Live from Radio City Music Hall og på dobbelt-CD. Bandet ga så ut debutalbumet The Devil You Know i 2009. 4. mai 2010 ble det offentliggjort at Europa-turneen ble avlyst grunnet Dios helsetilstand. Bandet skulle blant annet ha spilt i Bergen 11. august samme år.
Sykdom og død
Den 16. mai 2010 ble det kunngjort på den offisielle hjemmesiden og på Facebook at Dio var død.
Han ble begravet 1. juni 2010 på Forest Lawn, Hollywood Hills i California. Han ble båret til graven av Vinny Appice, Geezer Butler, Craig Goldy, Scott Warren, Simon Wright og Steve Mignardi (Dios personlige assistent og venn).
Djeveltegnet
Dio var kjent for å ha introdusert «djeveltegnet» inn i heavy metal. Dette er en gest Dio som barn skal ha lært av sin bestemor. De skal en kveld ha gått en tur da en person med et «skummelt utseende» kom mot dem. Dios bestemor hadde da vist dette tegnet, og Ronnie Dio var nysgjerrig på hva det betydde. Ifølge hans bestemor kunne tegnet brukes som beskyttelse mot «det onde», men det kunne også brukes til å kaste en ond forbannelse mot en person.
Tegnet var vanlig å bruke blant overtroiske mennesker i det sørlige Italia og har i senere tid blitt et vanlig tegn å vise under konserter og har blitt et symbol på heavy metal.
Golanloven
Golanhøydeloven er det israelske Knessets lov, stadfestet den 14. desember 1981, som henvender seg til Israels lover til Golanhøyden.
Loven ble godkjent et halvt år før Israels tilbaketrekning fra Sinaihalvøya i en sjelden tredje høring som ble sterkt kritisert av den senter- og venstrevridde opposisjonen. Den ble også kritisert for å muligvis hindre videre forhandlinger med Syria. Mens brorparten av den israelske offentligheten, og spesielt lovens kritikere, så på den som en anneksjon, brukte ikke loven dette ordet.
Israels daværende statsminister Menachem Begin svarte til Amnon Rubinsteins kritikk ved å bemerke at det var et «spesielt rettslig forslag» og sa: «du bruker ordet «anneksjon», jeg bruker det ikke. Slik er det skrevet i loven [fra 1967]».
Loven
De tre store forskriftene i Golanhøydeloven er:
Den ble signert av Yitzhak Navon (president), Menachem Begin (statsminister) og Yosef Burg (innenriksminister). Loven ble godkjent i Knesset med et flertall på 56 stemmer for og 21 imot.
The Fugees
The Fugees (også kjent som Refugee Camp) er en amerikansk hiphop-gruppe, som var populære på midten av 90-tallet. Gruppa ble dannet i 1987 og spiller hiphop med innslag fra soul og reggae. Medlemmene av gruppen er Lauryn Hill, Wyclef Jean og Pras Michel. Jean og Michel er av Haitisk opphav, mens Hill er fra South Orange, New Jersey. Navnet The Fugees er inspirert av det engelske ordet refugee, som betyr flyktning. Gruppens største suksess er albumet The Score, som har solgt over 18 millioner eksemplarer siden det ble sluppet i 1996. I 1997 splittet bandet opp, og både Hill og Jean satset på solokarrierer. Michel gikk over til skuespill og innspilling av soundtracks. Gruppen gjorde deretter et etterlengtet comeback i 2004, og slapp singelen Take it easy i 2005.
José Telles da Conceição
José Telles da Conceição (født 23. mai 1931, død 18. oktober 1974) var en brasiliansk friidrettsutøver som deltok i De olympiske leker i 1952 i Helsingfors og 1956 i Melbourne.
Conceição vant en olympisk bronsemedalje i friidrett under Sommer-OL i 1952 i Helsingfors. Han kom på tredjeplass i høydehopp med et hopp på 1,98 meter, bak Walter Davis (2,04) og Kenneth Wiesner (2,01) begge fra USA.
Fire år senere, under Sommer-OL i 1956 i Melbourne, kom han på sjetteplass i finalen på 200 meter.
Han vant to bronsemedaljer, i høydehopp og på 200 meter, under de Panamerikanske leker 1955 i Buenos Aires i Argentina.
Den hellige skatts orden
Den hellige skatts orden (japansk: 瑞宝章, zuihōshō) er en japansk orden. Den ble innstiftet 4. januar 1888 av Mutsuhito, Meiji-keiseren. Navnet henviser til speilet og edelstenene som er en del av de japanske keiserlige regalier og som benyttes som motiv i ordenstegnene. Den hellige skatts orden kan tildeles japanere, såvel som utenlandske statsborgere. Ordenen er rangerer etter Krysantemumsordenen og er jevnbyrdig med Den oppadstigende sols orden.
Inndeling
Den hellige skatts orden hadde opprinnelig åtte grader. Dette ble i 2002 redusert til seks. Betegnelsene for ordensgradene er for en stor del særjapanske:
Insignier
Ordenstegnet for består av et sølvspeil satt mot en blåemaljert bakgrunn og omgitt av to sirkler i gull. Midtmedaljongen er omgitt av åtte små og åtte større røde edelstener. Dette er satt på et kors dannet av grupper av fem hvitemaljerte stråler. Ordenstegnet er opphengt i båndet i et ledd dannet av et paulowniablad i hvit emalje med blomster i fiolett. Ordensstjernen er som ordenstegnet for lavere grad, men har flere armer i korset. Ordensbåndet er blått med smale oransje striper ved kantene.
Tildeling
Den hellige skatts orden tildeles i hovedsak statstjenestemenn for utmerkede fortjenester eller for lang tjeneste. Ordenen kan tildeles for sivile eller militære fortjenester. Fra 1919 tildeles den også kvinner. Ordenene tildeles ordinært to ganger om året, 29. april og 3. november. Ekstraordinære tildelinger kan skje utenom dette, for eksempel til utlendinger i forbindelse med statsbesøk. Det er ingen tallmessige begrensninger på tildeling av Den hellige skatts orden.
Norske innehavere
Også nordmenn er tildelt Den hellige skatts orden. Blant disse er Christian Michelsen og Erik Colban.
Storvågen
Storvågen er en mindre fjordarm på nordøstsiden av Hitra innerst i Bjønnavågen. Rundt vågen ligger det tre gårder: Øverlian, Storvågen og Grønnlia. Det går regelmessig inn sild og makrell i vågen, og det er gjort mange store notkast der. Det er minimalt med hyttebebyggelse rundt vågen. Tilgangen til Storvågen er begrenset av Strømmen, et smalt og grunt parti hvor båter ikke kan passere på fjære sjø.
Navnet Storvågen er i offisielt bruk for 7 forskjellige steder og sjøområder på Hitra.
Bo Diddley
Ellas McDaniel (født Ellas Otha Bates; 30. desember 1928 i McComb i Mississippi, død 2. juni 2008 i Archer i Florida), kjent som Bo Diddley, var en amerikansk rockemusiker.
Han skapte den såkalte «Bo Diddley-rytmen» som er en av hjørnestenene i rock and roll-rytmene. Det distinkte afrikansk-inspirerte rytmemønsteret (bomp bomp bomp bomp-bomp) har siden blitt flittig brukt av andre artister, og har blitt et karakteristisk og gjentakende element i rock'n roll gjennom årtiene. De eldste eksemplene på rhythm and blues-materiale som har gått over til rock'n roll er Diddleys låter «Who Do You Love?», «Road Runner», «You Don't Love Me» og «I'm a Man».
Diddley produserte også sine egne gitarer. De er unike, i form av rektangulære «sigaresker». Den første lagde han i 1945.
Diddley ble i 1987 innvotert i Rock and Roll Hall of Fame, og i 2004 i Blues Hall of Fame.
Harold Moss
Harold Moss (født ca. 1891, død 1960 ) var en kjent dirigent, komponist og dommer i den britiske brassbandsfæren. Moss var dessuten en habil trombonist og var endatil kjent som The King of Trombones. Han dirigerte Wingates Temperance Band i tiden 1909-1936, og sammen vant de det nasjonale britiske brassbandmesterskapet i Krystallpalasset i 1931. Pliktnummeret de spilte var Honour and Glory av Hubert Bath.
Fra 1936 til 1948 dirigerte han Creswell Colliery. I 1948 flyttet han til Lancashire for å dirigere Leyland Motors Band. Han komponerte flere soloer og arrangerte mye for Leyland i tiden der. Dessverre er svært lite av materialet utgitt. Mest kjent av hans solostykker er nok kornettsoloen The Nightingale (også kjent under navnet Grand Concert Polka).
Som nevnt ovenfor, fungerte Harold Moss også som dommer; han var å finne i dommerpanelet i en rekke brassbandkonkurranser. Blant annet var han dommer i forbindelse med The National Brass Band Championships of Great Britain 6 ganger ; i 1949, 1954, 1955, 1956, 1958 og 1959, samt ved North West Regional Championships i 1960.
Jol
Jol kan sikte til:
George Nares
George Strong Nares (født 24. april 1831 i Llansenseld nær Abergavenny i Monmouthshire i Wales, død 15. januar 1915 i Kingston upon Thames ved London) var en britisk marineoffiser og polarutforsker.
Royal Navy
I 1845 fór han til sjøs om bord i Royal Navys HMS «Canopus», et slagskip bygget i 1798 som var erobret fra franskmennene. Etter en beordring til Australia i 1848 vendte han tilbake i 1851 og tok løytnantseksamen ved Royal Naval College i 1852.
Ekspedisjoner
På den britiske arktisekspedisjonen ble Nares den første polarutforskeren som bragte sine skip, HMS «Discovery» og HMS« Alert», hele veien nordover gjennom kanalen mellom Grønland og Ellesmereøya (senere navngitt Naresstredet) til Lincolnsjøen. Frem til da hadde det vært en populær teori at denne ruten ville lede til det antatt åpne Polhavet, et isfritt farvann som omga polen, men Nares fant bare et øde islandskap. En sledeferd under ledelse av Albert Hastings Markham satte en ny nordlig rekord da de nådde 83° 20' 26"N, men alt i alt var ekspedisjonen nærmest en katastrofe. Mannskapet led kraftig av skjørbuk og var belemret med uhensiktsmessig bekledning og utstyr. Nares innså at hans menn ikke ville overleve ytterligere en vinter i isen og seilte hurtig sørover med begge skipene sommeren 1876.
I 1878 fikk han kommandoen over Alert igjen og dro ut og kartla Magellanstredet.
Siste år
Han gikk i land den 11. mars 1879, og fra 1879 til 1896 var han ansatt i havneavdeligen i Board of Trade. Han tok sin pensjon fra Royal Navy 24. april 1886. Han ble forfremmet på pensjonistlisten to ganger, først i 1887 til rear-admiral, og så i 1892 til viseadmiral.
Fra 1896 var han konservator for elven Mersey, en post han innehadde til 1910.> Han var medlem av skipskomiteen for Robert Falcon Scotts Antarktikaekspedisjon. Hans kone Mary døde i 1905.
George Nares døde i hjemmet i an alder av 83 åt i Kingston upon Thames i Surrey den 15. januar 1915 og ble gravlagt på Long Ditton churchyard.
Imagonem
Imagonem er en norsk fanzine om spill, med hovedvekt på rollespill. Fanzinen ble startet av Matthijs Holter i 1993, som medlemsblad for foreningen Sylvan Pines, og har kommet ut med 41 nummer på papir til nå, det siste hittil i juli 2018. Våren 2006 gikk Imagonem over til å primært være enn nettutgivelse og begynte å legge ut flere gamle og nye artikler på sine nettsider.
Imagonem har vakt oppsikt i det skandinaviske rollespillmiljøet for sin uærbødige, kaotiske og selvironiske tone. Bladets utgivelsesperioder kan deles opp i flere generasjoner. Blant bidragsyterne finnes flere norske rollespillforfattere, blant andre Tomas H.V. Mørkrid, Matthijs Holter og Torbjørn Lien. Andre faste bidragsytere har senere markert seg som litteraturskribenter, som Simen Hagerup og Audun Lindholm. Intervjuer med utenlandske rollespillforfattere som Gary Gygax, Ron Edwards, Jonathan Tweet og Greg Porter har også vært på trykk.
Imagonem avfødte i 1997 sideprosjektet Replicant, en Amateur Press Association om rollespill, som vokste fra å være en kommentarspalte i Imagonem til å løsrive seg og bli en egen, aktiv fanzine. Mange i den første generasjonen av Imagonem-bidragsytere startet også sine egne fanziner, som Nittennittisyv, Appelziner, Gudenes inngripen, Journal Ka, Sol og Grønn kylling (arb. tittel).
Andreas Bonnevie (psykolog)
Andreas Bonnevie er en dansk psykolog (cand.psych,), forfatter og forlagsmann, tilknyttet Akademisk Forlag og Hans Reitzels Forlag. Han har oversatt flere bøker innen psykologi og selv utgitt Personlig erfaring: Den indre linje i psykologi, religion og mystik.
Fagerborg
Fagerborg er et sogn og boligstrøk i Oslo. Strøket omfatter området mellom Bislett i sør, Majorstuen i vest, Marienlyst og Blindern i nordvest, Ullevål i nord og Adamstuen i øst. Navnet kommer fra en løkkeeiendom som lå i Fagerborggata 52. Denne ble i 1837 skilt ut fra Nedre Blindern gård, men hadde tidligere vært en del av Bymarken. Løkkeeiendommens hovedbygning fra 1870-årene ble senere brukt som barnehjem og under andre verdenskrig som skole, før den ble revet i 1957.
Bebyggelsen er variert, og består av en blanding av villaer og småhus fra perioden 1880–1920, rekkehus fra 1920-årene, en del leiegårder fra 1880- og 1890-årene og nyere boligblokker. Den nordvestlige delen av området domineres av Jessenløkken, boligkompleks fra årene 1919–1922 i området Suhms gate – Kirkeveien (ring 2) – Gørbitz’ gate – Jacob Aalls gate, og består av tilsammen 37 leiegårder, bygget i nordisk nybarokk.
Fagerborg har en ungdomsskole og kirke. Fagerborg kirke ble bygget i 1903 i det ene hjørnet av Stensparken.
Ingefærøl
Ingefærøl (også kjent under det engelske navnet Ginger ale) er en brus som ble oppfunnet på 1700-tallet i England. Den brukes særlig som ingrediens i drinker og består av kullsyreholdig vann, sukker og ingefær. Den finnes både med og uten alkohol. Ingefærøl ble svært populært i Norge da drinken Olsen Driver ble lansert i en kampanje for Sosialdepartementet som ville promotere en alternativ, alkoholfri drink.
Roma Mineralvannfabrikk i Lillestrøm produserer Romas Ingefærøl.
Ingeborg Hungnes
Ingeborg Hungnes (født 25. mai 1962 i Tønsberg) er en norsk sangerinne og skuespiller, kjent fra flere opptredener på riksdekkende fjernsyn, samt plateutgivelser.
Etter oppvekst i Molde tok hun utdannelse ved Norges musikkhøgskole (1990) og Østlandets Musikkonservatorium. På 1980-tallet hadde hun flere roller ved Nationaltheatret. Hun fikk 3.-plass i Melodi Grand Prix 1989 med "Et lite lys". I Melodi Grand Prix 1990 ble hun uten plassering i gruppen Damer og Herrer som sang "Østenfor Sol". Utover 90-tallet hadde hun roller ved Teatret Vårt i Molde. I 1998 hadde hun ledende rolle på Kjell Habbestads Noahs Draum (Grappa). Det var Hungnes som var Beate Bø i Hotel Cæsar (2003). I 2004 var hun sentral i Lars Klevstrands Nomadesangar. Ingeborg Hungnes er gift med komikeren Øystein Bache. De har tre barn.
Fred Erentz
Frederick Charles Erentz (født mars 1870 i Broughty Ferry, død 6. april 1938 i Dundee) var en skotsk fotballspiller. Erentz, som var fullback, spilte for Dundee Our Boys og Newton Heath, forløperen til Manchester United.
Karriere
Erentz spilte for Newton Heath i ti sesonger, mellom 1892 og 1902. Første kampen for klubben fant sted 3. september 1892, da laget møtte Blackburn Rovers. Ha la opp etter sesongen 1901/02 på grunn av en kneskade, like før klubbens navnebytte til dagens Manchester United. Erentz hadde sammenlagt 310 kamper og ni scoringer for klubben, 280 av kampene og samtlige av scoringene i serien.
Privat
Erentz bror, Harry Erentz, var også fotballspiller i Newton Heath. Erentz' far var dansk.
Marco Cé
Marco Cé (født 8. juli 1925 i Izano, Cremona i Italia, død 12. mai 2014 i Venezia ) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var patriark av Venezia i årene 1978–2002.
Suonenjoki
Suonenjoki er en by og kommune i landskapet Norra Savolax i Finland. Kommunen har cirka 7,457 innbyggere og et areal på 86,235 km². Suonenjoki er en finskspråklig kommune som grenser til kommunene Kuopio, Leppävirta, Pieksämäki, Rautalampi og Tervo.
Marco Cé
Bakgrunn
Marci Cé kom fra en beskjeden bondefamilie og fikk sin utdannelse ved seminaret i Crema og på gymnaset A. Verri i Lodi. Deretter studerte han ved Det pavelige universitet Gregoriana i Roma, hvor han tok doktorgraden i dogmatisk teologi, og Det pavelige Bibelinstitutt, hvor han tok lisensiatgraden i bibelstudier.
Suonenjoki
Et av varemerkene i Suonenjoki er jordbær. Ved siden av jordbær er jordbruket i kommunen kjent for sine bringebær, solbær, tindved og blåbærdyrking.
Marco Cé
Prest
Han ble presteviet i 1948, og ble tilknyttet presteseminaret i hjembispedømmet Crema som dosent og etter hvert som rektor.
Biskop
I 1970 ble han utnevnt til hjelpebiskop av Bologna, et verv han hadde til pave Paul VI i 1976 utnevnte ham til generalsekretær for den italienske bispekonferanse.
Kardinal
I 1979 ble han kreert til kardinal, og vik den romerske kirke San Marco som tittelkirke.
Han gikk av som patriark av Venezia den 5. januar 2002, 76 år gammel. Da pave Johannes Paul II døde den 2. april 2005 var han den eldste av de kardinaler som var over 80 år og som dermed kunne delta ved valg på ny pave senere samme måned.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Kong Nor
Kong Nor er en sagnkonge. Ifølge Orknøyingenes saga og Norges historie av Tormod Torfæus samlet han hele Norge (fra Trøndelag og sørover) under seg. Han var sønn av Torre, sønn av Snø den gamle og stamfar til Trond og Agde og de andre småkongene som fylkene er oppkalt etter.
Carl-Fredrik Bunæs
Carl-Fredrik «Bassen» Bunæs (født 16. oktober 1939 i Drammen, død 6. oktober 2022 ) var en norsk friidrettsutøver. Han var en av de fremste nordiske sprinterne i første halvdel av 1960-årene og tok fire nordiske mesterskap.
Kong Nor
Nor og hans bror, Gor, levde i Kvenland, «østenfor bunnen av en havbukt som går inn mot Gandvik, vi kaller det der Helsingbotn». Da søsteren Goe plutselig ble borte, dro Nor og Gor ut for å lete etter henne. Orknøyingesagaen forteller at de to brødrene dro hver sin vei, Gor dro til sjøs, sørover til Østersjøen og senere til Danmark, mens Nor dro vestover forbi samene og til Trondheimen. Begge kjempet flere slag og la under seg mye land. Gor kom nordover fra Danmark og erobret alle norske områder ved kysten, mens Nor la under seg Trøndelag, Møre og Opplandene. De delte nå riket mellom seg, Nor fikk fastlandet og Gor fikk øyene.
Carl-Fredrik Bunæs
Han vant 100 meter i 1961 og 1963, 200 meter i 1961 og 400 meter i 1965. Han deltok i OL 1960 i Roma. I perioden 1957 til 1966 vant han 18 individuelle senior-NM: Fem på 100 meter, ni på 200 meter og fire på 400 meter. Han vant også 26 senior-NM i stafett.
Han gjorde det spesielt godt i landskamper. Han startet 130 ganger i 41 landskamper og vant 96 ganger. Carl-Fredrik Bunæs fikk kongepokalen i 1960 etter dobbeltseier på 100 meter og 200 meter og ny mesterskapsrekord på 200 meter.
Kong Nor
Nor kalte landet sitt for Noregr eller Norveg. Hans sønner delte det mellom seg, og deres sønner delte det mellom seg igjen, slik ble kongedømmene mindre og mindre mens kongene ble flere og flere.
Carl-Fredrik Bunæs
Etter sin idrettskarriere hadde han flere ledende stillinger i grafisk bransje og arbeidet på Norsk Scanias hovedkontor på Skøyen i Oslo.
Kong Nor
Beretningene om dette, «Hvordan Norge ble bebygd»» og «Norge funnet» (innledningen til Orknøyingenes saga), finnes i Flatøybok.
Wolseley
Wolseley Motor Company var en britisk bilprodusent stiftet i 1905. Etter 1935 var det eid av større selskaper, men Wolseley-navnet forble et eksklusivt bilmerke frem til 1975.
Historie
Opphavet til selskapet som bilmerke var mot slutten av 1800-tallet, da 30 år gamle Herbert Austin, den gang ansatt som verkstedsjef hos Wolseley Sheep Shearing Company, ble interessert i motorer og biler. Vinteren 1895-96 laget han sin egen versjon av et design han hadde sett i Paris av Léon Bollée. Senere fant han ut at et annet britisk selskap hadde kjøpt rettighetene, så Austin måtte utvikle sitt eget design. I 1895 ble Wolseley Autocar No. 1 presentert, en trehjulet bil med uavhengig hjuloppheng bak, midtmontert motor og plass til to voksne. Den var ingen suksess, og ingen ble solgt. I 1901 ble bilavdelingen skilt ut (med finansiering fra Vickers) i et eget selskap i Adderley Park, Birmingham. Austin drev det nye Wolseley-selskapet i en kort periode for han sluttet for å starte sitt eget selskap, Austin Motor Company, i 1905.
Wolseley Motor Company
Selskapet fikk navnet Wolseley Motor Company i 1914. Det startet også produksjon i Montréal og Toronto, Canada under navnet Wolseley Motors Limited. Dette ble til British and American Motors etter 1. verdenskrig.
Wolseley vokste raskt ved å selge eksklusive bilmodeller, og åpnet også en forhandler, Wolseley House, på Piccadilly (ved siden av Ritz Hotel), hvor det i dag ligger en restaurant ved navn The Wolseley. Økonomien var anstrengt, og selskapet gikk konkurs i oktober 1926.
Nuffield
Etter konkursen ble selskapet kjøpt av William Morris for 730 000 britiske pund i 1926. Morris ga selskapet navnet Wolseley Motors, og samlet produksjonen i Birmingham.
I 1935 ble Wolseley et underselskap av Morris Motor Company, og Wolseley-modellene ble snart basert på Morris-modeller. Den ble en del av Nuffield-organisasjonen sammen med Morris og Riley/Autovia i 1938.
Etter krigen ble produksjonen av Morris og Wolseley samlet i Oxford, og modellene var stort sett like med unntak av logoen. De første Wolseleymodellene etter krigen, 4/50 og 6/80 var basert på Morris Oxford MO. Senere delte Wolseleymodellene karosserier og chassis med Riley, særlig 4/44 og 6/90.
I 1957 ble Wolseley 1500 lansert, basert på den planlagte etterfølgeren til Morris Minor. Året etter debuterte Wolseley 15/60, en ny sedan designet av Pininfarina. Den lille Wolseley Hornet var basert på Mini, mens karosseriet ble delt med Riley som Riley Elf. I 1967 ble en versjon av Austin 1800 lansert som Wolseley 18/85. Merkenavnet Riley som lenge overlappet Wolseley ble lagt ned i 1969. Wolseley fortsatte i redusert utgave med Wolseley Six i 1972, en variant av den sekssylindrede Austin 1800, Austin 2200. Den ble lagt ned etter knappe tre år til fordel for den kortlivede Wolseley 18-22 som var basert på Leyland Princess (også kjent som 18-22 serien) og kun solgt i syv måneder inntil den serien ble omdøpt til Princess.
Idag er merket Wolseley eid av Nanjing Automobile Group, og inngikk som en del av verdiene i MG Rover Group.
Oversikt over etterkrigsmodeller
Wolseley brukte lenge et system med fire siffer, inntil 1948 ga nummeret skattbar motoreffekt i hestekrefter som angitt av Royal Automobile Club. 14/60 var altså gradert med 14 hk av RAC, mens den faktisk leverte 60 hk. Etterhvert gikk de to første sifrene over til å angi antall sylindre. Etter 1956 endret nummeret igjen til å angi motorens volum. Wolseley 15/60 var da en 1,5 liters motor som leverte 60 hk. Til slutt ble hele navnesystemet oppgitt.
Eksterne lenker
Wolseley
Johanne Mathilde Dietrichson
Johanne Mathilde Dietrichson (født Bonnevie, 12. juli 1837 i Christiania, død 28. november 1921 samme sted) var en norsk malerinne som også laget keramikk og skulpturer.
Sin barndom og ungdom tilbragte hun dels i Trondheim, dels på Kongsberg. Senere gjennomgikk hun et tegnekurs i Christiania, og reiste så 1857 etter Camilla Colletts og Adolph Tidemands råd til Düsseldorf for å utdanne seg videre. Her arbeidet hun i Otto Mengelbergs atelier til 1861. Året etter giftet hun seg med kunsthistorikeren Lorentz Dietrichson og fulgte ham på hans reiser, var bosatt i Roma et par år til 1865, bodde 1866–76 i Stockholm, hvor hun gjennomgikk Kunstakademiet, og var fra 1876 bosatt i Kristiania. På de mange reisene hun foretok sammen med sin mann, studerte hun blant annet sammen med Defregger i München og hos Chaplin i Paris. Av hennes verker kan nevnes «Dannet Tjenestepige» (1872), «Mesters Datter» (1877), «Røgende Gutter» (1877) og flere portretter av hennes mann. I 1870- og 1880-årene stilte hun ofte ut i Kunstforeningen og på Høstutstillingene i Kristiania.
Johanne Dietrichson var datter av Honoratus Bonnevie og søster til Jacob Aall Bonnevie.
Den europeiske kringkastingsunion
Den europeiske kringkastingsunion, som oftest forkortet EBU eller UER, er verdens største sammenslutning av nasjonale tv- og radioselskaper. Unionen omfatter 112 kringkastingsorganisasjoner fordelt på 68 medlemmer i 54 land i Europa, Midtøsten og Nord-Afrika. I tillegg har unionen rundt 31 partnerorganisasjoner over hele verden. Til sammen drifter EBUs medlemmer nærmere 2000 tv-, radio- og nettkanaler. Medlemmene kringkaster på mer enn 160 språk, og de når over 1 milliard seere verden over.
Bakgrunn
EBU ble grunnlagt 12. februar 1950 i Torquay i England. I 1993 slo EBU og International Radio and Television Organisation (OIRT) seg sammen, og dermed kom de sentral- og østeuropeiske landene inn i unionen. OIRT var den østeuropeiske versjonen av EBU.
Samson av Mauvoisin
Han var en betydelig historisk figur i sin tid. Han deltok i å få arrestert Éon de l'Étoile, en selvproklamert Messias, og i 1157 klaget erkebiskop Samson av Reims at kjetteri, manikeisme som han kalte det, var blitt utbredt i hele hans bispedømme av omreisende vevere som fordømte ekteskapet og oppmuntret til seksuell promisskuitet.
I 1152 fungerte han på vegne av Eleanora av Aquitaine i hennes skilsmisseforhandlinger med Ludvig VII av Frankrike. Han deltok i den generelle fredserklæringen som ble gjort av kong Ludvig VII ved Soissons i 1155.
Den europeiske kringkastingsunion
Bakgrunn
På tv-siden er det viktigste samarbeidet utveksling av nyhetsinnslag og bilder gjennom Eurovisionsnettverket. Dessuten står EBU for flere felles sportssatsinger. Unionen har hovedkontor i Genève i Sveits, med kontorer i USA, Asia og Russland. Rundt 350 ansatte jobber i EBU.
Unionen er også vert for flere store kultur- og kunstarrangementer, der Eurovision Song Contest er det mest kjent kjente. Musikkonkurransen har vært arrangert årlig siden 1956 og samler årlig rundt 200 millioner seere. Andre kjente EBU-arrangementer er Eurovision Young Musicians og Junior Eurovision Song Contest.
Unionens kjente signaturmelodi, eurovisjonshymnen, er første del av «Te Deum» av Marc-Antoine Charpentier.
Medlemmer
For å bli medlem av EBU, må landet ligge innenfor det europeiske kringkastingsområdet som definert av Den internasjonale telekommunikasjonsunion, eller det må være medlem av Europarådet. Som fullverdig medlem har kringkasterne stemmerett i EBUs hovedforsamling og rett til å delta i unionens komiteer og råd.
Partnerstatus
Enhver kringkastingsorganisasjon eller gruppe som er medlem av Den Internasjonale telekommunikasjonsunion (ITU) – også dem utenfor det europeiske kringkastingsområdet – kan søke om såkalt partnerstatus (associate membership) i EBU.
Partnerne betaler en årlig avgift, men får imidlertid ikke tilgang til Eurovisjonsnettet. Per 2022 har EBU 31 partnermedlemmer fra 20 land.
Godkjente deltakere
Enhver kringkastingsorganisasjon innen Den Internasjonale telekommunikasjonsunion (ITU), som ikke kvalifiserer for aktivt medlemskap eller partnerstatus, kan søke om å bli en godkjent deltaker (approved participant). Slike organisasjoner driver som regel med en type kringkastingsaktivitet som EBU kan dra nytte av.
Maniola tithonus
Maniola tithonus er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den artsrike familien flikvinger (Nymphalidae). Den finnes over det meste av Europa, men ikke i Norge. Den ser ut som en mindre utgave av rappringvingen (Maniola jurtina), men har et større innslag av gult på oversiden.
Juvik (Askøy)
Juvik er ei bygd sør i Askøy kommune i Hordaland. For den nordlige delen av bygda brukes også navnet Lavik.
Bygda avgrenses av Kleppe i sør, og i nord danner Pollelven et naturlig skille mot bygda Kråvik. Fra Juvik går det vei til Horsøy, som er et industristed eid av Framo Engineering.
På høyden vest for Juvik ligger Krokåsfeltet, hvor det er tett bebyggelse. Forøvrig preges områdene langs fylkesveien av næringsvirksomhet, og Askøy lensmannskontor er også lokalisert her. Den rette strekningen kalles gjerne for Juvikflaten.
Rasht
Rasht (persisk: رشت‎) er hovedstaden i Gilan-provinsen i det nordvestre Iran. Den er et betydelig handelssenter mellom Kaukasus, Russland og Iran gjennom sin havn Bandar-e Anzali. Rasht er også et betydelig turistsenter.
I 1991 hadde byen er befolkning på 340 637, men det er anslått at den har vokst ca. 500 000 per 2011. Folket snakker gileki, en særskilt dialekt av persisk.
Geografi og klima
Rasht ligger mellom kysten av Kaspihavet og bakkene ved Alborz-fjellrekken på en gren av Sefid Rud. Den er rundt 30 km fra Kaspihavet. Rasht er fuktig, regnfullt, og det blåser ofte. En nordvestlig vind blåser fra Kaspihavet mot sørøst. Rasht mottar rundt 1000-1200 mm med årlig nedbør i form av regn. Temperaturen faller sjelden under frysepunktet, og gjennomsnittstemperaturen i 1996 var 20,9°C.
Sogn og Fjordane fiskar- og småbrukarparti
Sogn og Fjordane fiskar- og småbrukarparti var et politisk parti som stilte til valg i Sogn og Fjordane ved stortingsvalget i 1945. Partiet fikk 6,7 % av stemmene i Sogn og Fjordane, hvilket ikke var nok til å oppnå representasjon på Stortinget.
Monika Bergmann-Schmuderer
Monika Bergmann-Schmuderer (født som Monika Bergmann 17. april 1978 i Lam) er en tysk kvinnelig alpinist.
Hun ble verdensmester i lagkonkurranse 2005 i Bormio sammen med Andreas Ertl, Martina Ertl, Florian Eckert, Hilde Gerg og Felix Neureuther.
Bürgelerkeramikk
Bürgelerkeramikk (tysk: Bürgeler Keramik) er keramikk framstilt i den tyske byen Bürgel i Thüringen. Bürgelerkeramikk kjennetegnes av en lys tone og en dekor med hvite prikker på dyp blå bunn. Leira hentes fra et lokalt leirtak, brenning foregår ved 900° og glasurbrenning ved 1200°.
Steintøystradisjonene i Bürgel går langt tilbake i tid; den eldste laugsordninga er fra 1660, og gjennom århundrene utvikla det seg en betydelig handverksvirksomhet her. Fra 1880-åra gikk etterspørselen etter handverksmessig framstilt keramikk tilbake, og Bürgel måtte tilpasse seg den nye tida. Resultatet var en industri der steingods ble produsert i fire større fabrikker etter industrielle metoder og med et mangfold av former og stilarter – for eksempel etterlikninger av greske vaser og fat fra italiensk renessanse.
I de økonomiske kriseåra etter 1929 stansa produksjonen i de store fabrikkene, og bare mindre pottemakerier overlevde. På 1960-tallet slo flere pottemakere seg sammen til større produksjonsfellesskap. Samtidig økte interessen for det blå-hvite steingodset fra Bürgel både i Tyskland og utenlands, og den tradisjonelle dekoren ble etter hvert et kjennemerke for «Echt Bürgeler». Det som kom ut av den industrielle omstillinga etter DDRs oppløsning, var to aksjeselskaper og noen familiebedrifter.
I dag produseres Echt Bürgeler i 4 bedrifter og 6 enkeltmannsforetak. I Berlin, Leipzig og noen andre tyske byer finnes egne utsalgssteder for bürgelerkeramikk. Produsentene har i seinere år alliert seg med profesjonelle formgivere, og arbeider med å kombinere tradisjoner med nye former og ny dekor.
Sella turcica
Sella turcica, latinsk betegnelse for en nedsenkning i bunnen av kraniet, på den intrakranielle overflaten til corpus ossis sphenoidalis, beliggenhet for hypofysen, som måler omtrentlig 1,5 cm i diameter. Benevnes på norsk lekspråk som tyrkersadelen. Er i likhet som resten av innsiden av kraniet kledd av hjernehinner, som ofte er utgangspunkt for patologiske prosesser som anlegger mekanisk press mot hypofysen.
Robert Saint-Brice
Robert Saint-Brice (født 1893 i Pétionville i Haiti, død 1977) var en haitisk maler.
Han ble oppdratt som anglikaner, men som voksen etablerte han en egen voodoo praksis i Port-au-Prince. Han leide et rom hos den amerikanske maler Alex John, som han lot seg inspirere av kunstnerisk.
Saint-Brice stil er svært særegen. Han bruker mye farge, for det meste mørkere farger. Hans motiver er som oftest religiøse og sterkt preget av voodoo.
Flipper
Flipper er en amerikansk drama- og eventyrserie for barn og unge som gikk på NBC fra 1964 til 1967. Serien handlet delfinen «Flipper» som holdt til hos parkvokteren Porter Ricks og hans to sønner Sandy og Bud i Florida.
Serien ble sendt på NRK fra 1966 på TV3 fra 1988 og på TV 2 fra 1992.
Handling
Serien følger delfinen Flipper som holder til hos parkvokteren Porter Ricks og hans sønner Sandy og Bud De bor på hovedkvarteret på Coral Key Park. Sammen med familien Ricks Flipper hjelper til med å beskytte parken og bevare dyrelivet. Han er også flink til å sette fast kriminelle i parken. Han redder dessuten også Bud fra farlige situasjoner.
Nanortalik kirke
Nanortalik kirke er en trekirke som ligger i Nanortalik, som er den største byen, og administrativt sentrum, i Nanortalik kommune på Grønland.
Jens Halstein Nygård
Jens Halstein Jensen Nygård (1895–1963), fra Haltdalen i Holtålen kommune i Sør-Trøndelag var gårdbruker, lærer og kulturpersonlighet i Aunegrenda i Holtålen.
Nanortalik kirke
Kirken er bygd i 1916. Den ble fredet i 2004.
Jens Halstein Nygård
Nygård dirigerte sangkor, diktet, skrev en mengde avisartikler og hadde kåserier i radioen. Han skrev de to første bindene av bygdeboka Haltdalen og haltdalingen, utgitt i 1949.
Opprøret i 1173–1174
Opprøret i 1173–1174 var et opprør mot Henrik II av England fra tre av hans sønner, hans hustru Eleanora av Aquitaine og andre som støttet opprøret. Det varte i 18 måneder og endte i fiasko: Henriks opprørske familiemedlemmer måtte akseptere hans fortsatte styre og underkaste seg ham.
Bakgrunn
Henrik II, en av de dyktigste middelalderkonger i England, styrte tre territorier: England, Normandie og Anjou. I tillegg var hans hustru Eleanora hersker over det store hertugdømmet Aquitaine. I 1173 hadde hans fire legitime sønner, fra den eldste til den yngste: Henrik, kalt for «den unge konge»; Rikard, kalt for «Løvehjerte»; Geoffrey; og Johan, kalt for «uten land» (som den yngste var han ikke berettiget til å arve land); hadde alle enten arvet noe eller alle disse besittelsene.
Henrik den unge konge var 18 år gammel i 1173 og var priset for sitt gode utseende og sjarme. Han hadde i lang tid vært gift med datteren til den franske konge, Ludvig VII, og samtidig tidligere ektefelle av hans mor Eleanora. Henrik den unge konge hadde et stort og glamorøs følge, men var forlegen av hans mangel på ressurser og inntekter. Alle sønnene hadde grunner til å være misfornøyde. De var blitt gitt arv i form av besittelser og titler, men ingen reell autoritet til å herske over dem. Den unge Henrik, som utpekt etterfølger av kongen selv, kronet som hans medkonge i 1172, var den som aller mest følte seg tilsidesatt og var derfor ivrig etter å ta kontroll over en del av hans nedarvet besittelser for å herske over disse i egen rett.
Den umiddelbare praktiske årsak til opprøret var Henriks beslutning til å testamentere tre festninger som lå innenfor riket til den unge konges arv til sin yngste sønn Johan. Dette som en del av et arrangement for Johans ekteskap til datteren av greven av Maurienne. Henrik den unge konge ble oppmuntret til å gjøre opprør av mange aristokrater som så muligheten til profitt og å komme i en maktposisjon. Hans mor Eleanora av Aquitaine, som hadde hatt hennes strider med sin ektemann kongen, ble med i opprøret, noe også mange andre gjorde som var opprørt over Henriks mulige deltagelse i mordet på erkebiskop Thomas Becket i 1170, noe som hadde fått Henrik fremmedgjort og hatet i hele det kristne Europa.
Henrik den unge konge dro til hoffet til sin svigerfar, kong Ludvig VII av Frankrike, i mars 1173, og fikk snart følge av sine brødre Rikard og Geoffrey. Deres mor Eleanora forsøkte også å gjøre det samme, men ble hindret av Henrik II og fraktet til England for å bli holdt i forvaring. Den unge konge og hans franske mentor skapte en bred allianse mot Henrik II ved å love landområder og utbytte i England og Anjou til grevene av Flandern, Boulogne, og Blois. Vilhelm I av Skottland ville ha det gamle skotske kravet i utbytte, Northumberland. I praksis forsøkte den unge konge å skaffe seg sin farsarv ved å bryte det av i biter.
Kongens sønner var alle gutter, den eldste var 18 år og de andre yngre, og ingen av dem hadde erfaring i å lede et opprør av slik størrelse. Initiativet ble tatt av den franske konge som så en mulighet til å svekke og ydmyke den engelske kongen. Henrik II kom med svært fordelaktige vilkår til sine sønner ved Gisors i september, men på den franske kongens råd ble disse avvist. I henhold til historikeren Austin Lane Poole: «Kongen av Frankrike var lederen og han gjort sitt arbeid klossete. Det var intet mål, ingen plan for hærtokt, intet koordinert handling mellom de ulike fraksjonene av opprøret. Under en dyktig ledelse kunne opprøret ha ført til at Angevin-riket brøt sammen, for flertallet av de ledene baronene på begge sider av kanalen ønsket velkommen muligheten til å ramme den kongen som hadde tatt deres festninger og holdt dem fast i underkastelse».
Opprøret
Stridene begynte i april 1173 da hertugene av Flandern og Boulogne invaderte Normandie fra øst og den franske kongen og Henrik den unge konge fra sør, mens bretonerne angrep fra vest. Alle disse angrepene mislyktes: greven av Boulogne ble drept, kong Ludvig ble beseiret og forvist fra Normandie, og bretonerne ble holdt tilbake med stort tapt av liv og utstyr. Vilhelm I av Skottlands angrep i nordlige England endte også i total fiasko. Det ble åpnet for forhandlinger med opprørerne i Normandie mellom Henrik II og hans sønn Henrik den unge konge, men til ingen nytte.
Robert de Beaumont, 3. jarl av Leicester, en tilhenger av den unge Henrik som hadde vært i Normandie og var en leder for de adelige opprørerne, angrep neste gang. Han samlet en hær av flamske leiesoldater og krysset kanalen fra Normandie til England for å slå seg sammen med andre opprørske baroner der, hovedsakelig Hugh Bigod, 1, jarl av Norfolk. Jarlen av Leicester ble møtt av engelske styrker ledet av Richard de Luci, og ble fullstendig beseiret. Henrik IIs baroner skal etter sigende ha sagt til ham: «Det er et dårlig år for dine fiender!»
Opprøret var dog ikke over, og våren 1174 fortsatte kampene. David av Skottland, jarl av Huntingdon, og bror av Vilhelm I av Skottland, dro sørover i et nytt skotsk forsøk på å erobre nordlige England, og han overtok lederskapet av de opprørske baronene. William de Ferrers, 3. jarl av Derby, brente ned den kongelige burgh i Nottingham og likeledes brente Hugh Bigod ned Norwich.
Den 8. juli 1174 gikk Henrik II, som hadde vært i Normandie for å bekjempe sine fiender, i land i England. Hans første handling var å gjøre bot for hans deltagelse i Thomas Beckets martyrdød tre år tidligere. Dagen som fulgte seremonien ved Canterbury den 13. juli 1174, i et tilsynelatende inngripen av guddommelig tilstedeværelse for Henrik II, ble den skotske konge og mange av hans tilhengere overrasket og tatt til fange i slaget ved Alnwick av en liten gruppe engelske kongetro. I kjølvannet av denne overraskende seieren kunne Henrik II raskt slå ned opposisjonen og marsjere til festningene til hver av opprørerne inntil de overga seg. Huntingdon som hadde vært beleiret i mer enn to måneder overga seg. Hugh av Norfolk og biskopen av Durham inngikk fred og overga sine festninger. Den truende invasjonen fra Flandern ble avlyst, og Ludvig VII av Frankrike forsøkte et siste desperat angrep på Rouen, men forgjeves.