cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Green Days diskografi
De tre neste albumene, Insomniac, Nimrod og Warning:, ble ikke på langt nær så suksessfulle som Dookie, men de solgte likevel bra. Bl.a. oppnådde Insomniac og Nimrod dobbel platina og Warning oppnådde gull i USA. Green Days 7. studioalbum, rock operaen American Idiot gjenreiste derimot bandets popularitet blant yngre generasjoner, og solgte fem millioner eksemplarer bare i USA.
Green Day har solgt over 65 millioner album på verdensbasis, inkludert 23 millioner bare i USA alene. De har i tillegg fire Grammy Awards, "Best Alternative Album" for Dookie, "Best Rock Album" for American Idiot, "Record of the Year" for "Boulevard of Broken Dreams" og Best Rock Album for 21st Century Breakdown.
Hällestad
Hällestad er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 336 innbyggere.
Sikling
Sikling av tysk ziehklinge (dra-klinge eller trekke-egg) er et snekkerverktøy brukt til finpuss av overflater. En sikling er typisk laget av en 0,6 til 1,0 mm tykk stålplate, og kan fås i flere former. En rektangulær sikling kan for eksempel ha størrelse rundt 60 x 180 mm. En annen vanlig form er «svanehals/griseøre», som ofte brukes av fiolinbyggere, og har en lik og en konveks kant.
Siklinger kan brukes til siste finpuss av finere trearbeider etter sandpapirbehandling som etterlater seg fine «hår» på overflaten. Siklinger kan også brukes til å skrape ned overflater og fjerne tynne lag av lakk og maling. Slike kalles «lakksikling», og er gjerne laget av herdet stål og har bare en slipt kant.
Sikling kan også brukes av skomakere til pussing av lær. Siklinger var også benyttet til preparering av langrennsski da de første skiene av kunstmateriale kom i bruk.
Sliping
På en sikling som ikke er skjerpet er alle sider stilt i 90 graders vinkel til hverandre. En sløv sikling slipes først til et slikt utgangspunkt, slik at kantene er nøyaktig rette og uten ujevnheter. For at siklingen skal kunne brukes må så kantene deformeres (på engelsk kjent som burnishing) ved hjelp av et et verktøy i glanspolert hardt stål. Deformeringen utføres på en kontrollert måte slik at en grad/leppe dannes, en såkalt råegg. Graden som oppstår kan brukes til å høvle treverk.
Den tradisjonelle måten å sette opp en sikling på er ved å bruke et siklingstål. Metoden egner seg best for siklinger som er 1 mm tykke. Et siklingstål består ofte av en sylindrisk stang med håndtak, og er laget av hardt stål med høyt karboninnhold (karbidstål). Det er viktig at siklingstålet er hardere enn selve siklingen. Hardheten til siklinger kan variere noe mellom produsenter. En hard sikling kan være vanskeligere å skjerpe, men vil holde seg skarp lengre. Det er viktig at siklingstålet har så glatt overflate som mulig, ettersom ujevnheter potensielt vil overføres til siklingen. (Av denne grunnen er slipestål ikke egnet som skjerpeverktøy, til tross for at de to verktøyene til forveksling ser veldig like ut). Det er også mulig å bruke improviserte skjerpeverktøy så lenge det har en rett flate uten hakk. For eksempel er det ikke uvanlig å bruke den runde delen på et hardt bor for å skjerpe en sikling.
Sliping med flatfil er en alternativ metode som ofte går mye raskere. Metoden brukes ofte på tynnere siklinger (f.eks 0,8 mm) som kan være vanskeligere å sette opp med siklingstål på den tradisjonelle måten. Ulempen med å bruke flatfil er at graden ofte blir noe ujevn, hvilket kan føre til riper i arbeidsemnet. Likevel er sliping med flatfil et fullgodt alternativ til mange bruksområder.
Bruk
Sikling brukes ved at en legger et jevnt press og trekker redskapen mot seg. Siklingen må stilles i en bestemt vinkel i forhold til arbeidsstykket for å fungere, og kan sette stygge riper ved uvøren bruk.
Via Campesina
La Via Campesina er en internasjonal sammenslutning av nasjonale organisasjoner for små og mellomstore bønder, landarbeidere og urbefolkninger i Asia, Amerika og Europa. La Via Campesina arbeider for å bedre vilkåra for småskalajordbruket verden over. Organisasjonen er særlig opptatt av spørsmål omkring jordreform, matvaresikkerhet, kredittordninger og gjeldsproblematikk, matvarehandel, genressurser, biologisk mangfold, samt kvinners stilling i landbruket.
Norsk Bonde- og Småbrukarlag er norsk medlem av Via Campesina.
Piriápolis (kommune)
Piriápolis er en kommune (spansk: municipio) i Maldonado-departementet i det sørlige Uruguay. Hovedstaden heter Piriápolis.
Historie
Piriápolis ble grunnlagt i 15. mars 2010.
Regjeringen
Ordføreren (alcalde) i kommunen er Mario Invernizzi (2010-2015).
Rudolf Höß
Rudolf Franz Ferdinand Höß (også skrevet Höss, født 25. november 1900 i Baden-Baden, død 16. april 1947 i Auschwitz) var en tysk nasjonalsosialist (nazist), Obersturmbannführer i Allgemeine-SS og Waffen-SS. Under andre verdenskrig var han kommandant for konsentrasjonsleiren Auschwitz-Birkenau fra mai 1940 til november 1943.
Han ble etter andre verdenskrig dømt til døden for krigsforbrytelser og henrettet ved henging i Auschwitz 1, stamlager i 1947.
Bakgrunn
Höß ble født i en katolsk familie, og faren som tidligere hadde vært offiser og var blitt skadet som major i Afrika, ble dimittert som følge av dette og plager etter gulfeber. Siden ble faren kjøpmann og ville at sønnen skulle bli prest, men etter farens død meldte Höss seg i 1916 som frivillig til den tyske hæren, bare 15 år gammel. Han hadde på dette tidspunktet bare åtte års skolegang. Han ble 17 år gammel den yngste underoffiseren i den tyske hæren.
Han ble sendt til Tyrkia og fronten i Palestina og Irak i kamp mot engelskmennene. I 1917 ble han forfremmet til Feldwebel (tilsvarende sersjant) som en av de yngste underoffiserene i hæren, og belønnet med Jernkorset av både første og andre klasse.
Mellomkrigstiden
I 1922 gikk han ut av den katolske kirke og meldte seg samme året inn i NSDAP. Han var innblandet i mordet på Walter Kadow, en arbeidsløs lærer som angivelig hadde angitt Albert Leo Schlageter til franskmennene. For dette fikk han en dom på ti års straffarbeid. En av hans medskyldige, Martin Bormann, fikk ett års fengsel. Han ble løslatt ved et generelt amnesti, det såkalte Hindenburgamnestiet i 1928. I 1929 gikk han inn i den völkisch-orienterte foreningen Artamanen-Gesellschaft, hvor han blant annet ble kjent med Heinrich Himmler. I årene etter at han ble løslatt og fram til han ble tatt opp i SS i 1934, arbeidet han ved en rekke bondegårder og gods i Mecklenburg, Brandenburg og andre steder.
Leder av konsentrasjonsleirer
I 1933 søkte Höß om medlemskap i SS, etter oppfordring fra Heinrich Himmler. Han ble akseptert i 1934, og 1. desember samme år kom han inn i Totenkopfverband. Rett etter ble han satt i tjeneste i konsentrasjonsleiren Dachau, hvor han ble Blockführer i 1935. Han hadde med seg familien, inkludert små barn, da han tjenestegjorde i Dachau.
Han ble forfremmet til SS-Hauptsturmführer i 1938 og ble adjutant i konsentrasjonsleiren Sachsenhausen.
Auschwitz
Året etter gikk han inn i Waffen-SS, og i 1940 ble han kommandant for Auschwitz Birkenau, en stilling han hadde til 1943. I denne perioden administrerte han drapene på et stort antall jøder og andre personer som var uønsket i Det tredje rike (Tyskland 1933–1945).
Han opplyste selv at absolutt lydighet og streng disiplin til fordel for staten falt ham naturlig, og at han ankom Auschwitz Birkenau i slutten av april «full av pågangsmot». Hensikten helliget alle midler, så da han gikk tom for piggtråd under byggingen av leiren, sørget han for at noe ble stjålet. De første fangene i Auschwitz var 30 «velprøvde medarbeidere» fra hans tid i Sachsenhausen: «Helt fra starten av innså jeg at vi bare kunne få noe brukbart ut av Auschwitz om alle arbeidet hardt og utrettelig, fra kommandanten og ned til siste fange. Men for å engasjere alle i dette, måtte jeg bryte med alle tradisjonelle fremgangsmåter i konsentrasjonsleirene.» «Splitt og hersk» var nemlig Höss' motto, og han gjorde derfor veteranfangene til kapo'er som fikk bedre mat og målsydde klær mot å føre oppsyn med de andre fangene. Slik ble innsatte gjort til kommandantens medskyldige.
5. september 1941 ble blåsyre-preparatet Zyklon B første gang brukt til gassing av mennesker i Auschwitz – nesten 600 sovjetiske krigsfanger og rundt 300 syke sivile fanger. Höss sa om dette: «Jeg må si rett ut at gassingen virket beroligende på meg, da masseutryddelsen av jødene skulle begynne i overskuelig fremtid. Jeg gruet meg alltid til skytingen. Men nå var jeg beroliget, fordi vi ville bli spart for alle disse blodbadene.» For ham var det gjerningsmennene som skulle spares. «Jeg trivdes ikke lenger i Auschwitz etter at masseutryddelsen begynte. Jeg var misfornøyd med meg selv.» Når han beklager drapene, har det ikke med ofrene å gjøre: «I dag innser jeg også at utryddelsen av jødene var et feilgrep og et meget alvorlig feilgrep. Nettopp på grunn av denne masseutryddelsen har hele verden lagt Tyskland for hat.» Ett sted ser han likevel ut til å få mistanke til sine egne uttalelser: «Selv om sigøynerne skaffet meg mange ergrelser i Auschwitz, var de likevel mine yndlingsfanger – hvis man i det hele tatt kan bruke et slikt uttrykk.» Historikeren Martin Broszat konkluderer: «Den egosentrisitet som er så egen for ham, får ham til å omgjøre et lumskt mord på vergeløse barn til en morders indre tragedie.»
17. juli 1942 fikk han besøk av Himmler, som interessert overvar gassingen av en transport med 449 jøder fra Nederland. Himmler var i «utmerket, ja, glimrende humør», bevilget seg et glass rødvin og til og med «røkte, noe han ikke pleide å gjøre».
1. desember 1943 ble han erstattet som kommandant i Auschwitz av Arthur Liebehenschel. De to byttet stillinger, slik at Höß gikk over til å bli formann for Amt D I i SS Wirtschaftsverwaltungshauptamt (WVHA), hvor han blant annet hadde overoppsynet med konsentrasjonsleirene og utredet metoder for massedrap. Han introduserte der Zyklon B som han allerede hadde testet ut i Auschwitz, gassen som mer enn noe forbindes med holocaust. Han ble også assistent for WVHAs leder, generalløytnant Richard Glücks.
Etter Himmlers personlige anbefaling ble han igjen sendt til Auschwitz den 8. mai 1944, for å forberede mottaket av og drapene på ungarske jøder i Auschwitz II Birkenau. Denne operasjonen ble kjent som Aktion Höß. Han forlot etter denne «aksjonen» Auschwitz og Richard Baer overtok kommandoen. For å gi det hele et skinn av lovlydighet, innskjerpet han at leirens personale ikke hadde lov å drikke eller røyke i arbeidstiden og måtte fremstå velstelte som et godt eksempel for fangene: «Jeg gjør oppmerksom på at det hører med til tjenesteuniformen å være barbert.» De av leirpersonalet som benyttet seg av sykkel, måtte sørge for at baklys, klokke etc var i reglementert orden – ellers måtte de regne med den strengeste straff. Videre var han meget stolt av «de nyanlagte hageanleggene» og forbød personalet å tråkke i dem, samtidig som han oppfordret SS til å anlegge egne hager: «De gifte SS-førerne, -underførerne og -mennene kan bare gjerde inn så mye hageområde rundt boligen som de kan vedlikeholde selv.»
Höß bodde sammen med familien i en villa like utenfor Auschwitz-leiren. Villaen lå så nær leiren at de kunne se fangebrakkene og krematoriet fra vinduene i andre etasje. Familien hadde der et komfortabelt liv med gartnere, kokk, barnepike, vaskehjelp og egen sjåfør. Barna var klar over at faren drev en fangeleir, og de så arbeidere i stripete fangedrakter arbeide i hagen. Höß' kone Hedwig beskrev tiden i Auschwitz som lykkelig.
Etter andre verdenskrig
På slutten av krigen rømte de nordover, og Höß skilte lag med familien. Han planla å få båtskyss til Sør-Amerika. I nærheten av Flensburg møtte han Himmler. Höß ble forskrekket da Himmler erklærte at krigen var tapt og alle måte gå i dekning. Höß skaffet seg identitetspapirene til den avdøde matrosen Franz Lang. Under dette navnet ble han internert av okkupasjonsmakten. Han oppga å ha erfaring som gårdbruker og ble sluppet fri og fikk arbeid på en gård tidlig i juli 1945.
Rettsoppgjør
Arrestasjonen av Höß var et viktig skritt i rettsoppgjøret etter Holocaust. Höß ga etterforskerne detaljerte opplysninger om hvordan Auschwitz fungerte og omfanget på massedrapene. Hans beretning bekreftet beretning fra overlevende, og det ble vanskelig for andre nazister å benekte hva som hadde skjedd eller at de ikke kjente til det. Under Nürnbergprosessen var han et av de viktigste vitnene. Höß' tilståelse sjokkerte verden. Under Nürnbergprosessene vitnet han i sakene mot Ernst Kaltenbrunner, Oswald Pohl og IG Farben. I Nürnberg fortalte han retten at anslagsvis 2,5 millioner ble drept av gass og kremert i Auschwitz og at en halv million døde av sult og sykdom. Höß anslo at disse døde utgjorde 75-80 prosent av alle som ble sendt til Auschwitz, resten ble brukt som slavearbeidere.
Han vitnet i Auschwitz og ble spurt ut av Kaltenbrunners forsvarer Kaufmann.
Den 25. mai 1946 ble han utlevert til Polen og stilt for retten sammen med 40 av sine kolleger i Oświęcim (Auschwitz). Saken mot ham begynte 11. mars 1947 i Warzsawa. Han ble dømt til døden den 2. april 1947 og henrettet ved hengning 16. april 1947, inne i Auschwitz, nær sin forhenværende bolig. Höß gikk i døden uten å ytre et ord eller vise noen følelser. Henrettelsen skulle etter planen ha blitt gjennomført to dager tidligere i full offentlighet, men da var fengselet omringet av så store rasende folkemengder at transporten til galgen ble umulig. Myndighetene valgte å vente til forholdene ble sikrere og lot denne gangen være å annonsere henrettelsestidspunktet. Bare et fåtalls personer var derfor vitne til disse siste øyeblikkene i Höß' liv.
Etterspill
Höß etterlot seg kone og fem barn. Han skrev en selvbiografi mens i polsk fengsel ventet på rettssak og henrettelse, manuskriptet hadde opprinnelig tittelen Meine Psyche: Werden, Leben und Erleben. Selvbiografien ble utgitt posthumt i 1958 under tittelen Rudolf Höß – Kommandant in Auschwitz. Den første utgivelsen var på polsk i 1956 fordi manuskriptet var i polske myndigheters besittelse hevdet den polske staten eierskap. Den første tyskspråklige utgaven ble redigert av historikeren Martin Broszat. Mens den polske utgivelsen ble knyttet til straffesaken, var Broszats utgave historiegrafisk. Broszat aksepterte Höß beskrivelse av seg selv som en lojal, ikke-ideologisk statstjenestemann. Broszat tonet ned det personlige initiativ og den selvstendighet Höß viste i karrieren. Höß fremstilte seg selv som en person som hadde vokst opp med en sterk pliktfølelse, og som en som trodde på «den militære lydighetens høye dygd», selv om dette innebar massemord på millioner. Selvbiografien la vekt på at han ikke hadde personlig ansvar og at han var en idealist som ville det best for Tyskland, men at han måtte bære ansvaret for handlinger utført av sadistiske undersåtter og for en svikefull toppledelse. Han fremstilte seg selv som hjelpeløs i et mektig hierarki. Et alminnelig syn er at selvbiografien preges av selvmedlidenhet fra forfatterens side, en mann som forsoner seg med sin skjebne bare fordi naturens lover krever at også han må dø, i og med Tysklands krigsnederlag: «Hvor jeg misunner mine kamerater som fikk dø en ærlig soldatdød. Jeg var selv uten å vite det blitt et lite hjul i Det tredje rikes stores tilintetgjørelsesmaskineri. Maskinen er knust, motoren er forsvunnet, og jeg må gå samme vei. Verden forlanger det». Han fremholdt at selvbeherskelse var en av hans fremste dyder.
I omtalene av selvbiografien fremheves det gjerne at Höß verken viste selvinnsikt eller ga inntrykk av å ha forstått de faktiske konsekvensene av det han hadde gjort. Hans datter ble intervjuet da hun var rundt 80 år gammel og uttalte at hun som barn fikk inntrykk av at han var innblandet i noe forferdelig og at hun trodde han var trist inne i seg. Datteren mente han ble tvunget til å gjøre det han gjorde. Hun mente familien ville blitt truet og at andre ville ha gjort jobben om ikke han gjorde det.
Fritz Hensel, Höß' svoger, var noen uker på besøk i familiens villa ved Auschwitz. Under en spasertur sammen i leiren fikk Hensel se en lastebil full av lik og de to begynte å diskutere de moralsk og juridiske sidene ved leiren. Höß fremholdt for Hensel at han som utenforstående ikke ville forstå situasjonen i leiren. Hensel spurte hva han mente med Untermenschen og Höß svarte: «De er ikke som deg og meg. Du så dem selv; de er anderledes. De ser anderledes ut. De oppfører seg ikke som mennesker.»
Den amerikanske legen Leon Goldensohn hadde medisinsk tilsyn med tiltalte og vitner i Nürnberg. Han snakket med dem, og notatene fra legevisittene ble 60 år senere utgitt. Höß forklarte at Himmler hadde fortalt ham at tyskerne måtte utrydde jødene ellers kom jødene til å utrydde tyskerne. Höß anså det ikke som hans oppgave å be om ytterlige begrunnelse. Goldensohn spurte hva hans kone syntes om Auschwitz. Höß svarte at konen syntes det var forferdelig, men slo seg til ro med Himmlers forklaring. Goldensohns foreldre var jøder som hadde utvandret fra Litauen. Den amerikanske tolken Howard Triest (tysk og jødisk av fødsel) beskrev Höß som en veldig normal og alminnelig mann, ikke en mann man skulle tro hadde ansvaret for drap på millioner.
Thomas Harding skrev dobbelbiografi om sin grandonkel Alexander (som oppsporet Höß) og om Höß. Harding synes det var skremmende å innse at Höß både var et monster som leirkommandant og en god, avholdt familiefar.
Noter
<references group='lower-alpha'/>
Serafim av Sarov
Sankt Serafim av Sarov (født Prokhor Isidorovitsj Mosjnin, eller 1754 i Kursk i Russland, død  i Sarov) var en russisk munk og mystiker. Sankt Serafim bodde i klosteret i Sarov, men virket som åndelig far for det dengang lille nonneklosteret i Divejevo, noen km fra Sarov. St. Serafim er en av de mest elskede av de russiske helgnene, og ble kanonisert den etter personlig påtrykk fra tsar Nikolai II. Hans relikvier ble oppbevart i en gullsarkofag i Sarovklosteret, men under revolusjonen ble relikviene gjemt av nonnene fra Divejevo, som sydde dem inn i lerret. Bolsjevikene var meget oppsatt på å finne relikviene, da det etter tradisjonen ble sagt at St. Serafim hadde forutsett kommunistenes maktovertakelse og fall.
Men i kaoset under revolusjonen og den påfølgende borgerkrigen, forsvant relikviene ut av historien. I 1991, på slutten av Gorbatsjovs reformperiode, ble relikviene gjenfunnet i kjelleren i et ateistisk museum i Leningrad, fortsatt innsydd i lerret, merket med påskriften "gamle malerier". Sommeren 1991 ble relikviene ført til Moskva under stor kirkelig festivitas, med bl.a patriark Aleksij II til stede. Klosteret i Sarov var fortsatt ikke gjenåpnet, men det ble bestemt at relikviene skulle oppbevares i nonneklosteret i Divejevo. Det er i dag et av de store ortodokse pilegrimsmålene i Russland.
Artabanes (sønn av Johannes)
Artabanes (gresk: Ἀρταβάνης, armensk: Արտաւան Artawan, etter det parthiske Artawân), fl. 538–554 var en armensk general i Østromerriket under keiser Justinian I. Han er kjent for å være den som tok livet av den østromerske opprøreren Gontharis.
Under perserne
Sammen med sin bror Johannes hadde Artabanes tidligere vært leder for en armensk styrke i tjeneste under perserne, men de deserterte og gikk over til å tjene romerne i stedet. Artabanes var sønn av Johannes, en av de ledende skikkelsene blant armenerne under den persiske kongen, og kunne følge slektsleddene sine tilbake til de gamle arsakidekongene av Partia.
Da han var ung skal Artabanes ha tatt livet av den armenske herskeren Akakios, og mens han tjente i den persiske hæren skal han ha vært den som drepte den romerske generalen Sitta.
I Afrika
Artabanes og hans bror var blant de som ble sendt til Afrika, under general Areobindus, for å assistere Sergius mot maurererne og vandalene. Men Sergius viste seg raskt å ikke fortjene den æren han ble gitt av keiseren, og da muligheten åpnet seg for å avgjøre krigen valgte Sergius å ignorere Areobindus’ bud om å sende sine menn til Siccavenera. Resultatet var at den romerske styrken ble slaktet, Artabanes’ bror Johannes var blant de som falt her. Da Justinian fikk høre om dette fastslo han at det ikke var ønskelig med to kommandører i Afrika, og sendte Sergius til Italia i stedet.
Kort tid etter at Areobindus hadde overtatt full kontroll over provinsen, kom det nyheter til Karthago om at fienden hadde samlet sine styrker og var på vei mot hovedstaden. Areobindus kalte straks sammen sin egen hær og ga Gontharis ordre om å led dem mot maurerne. Men Gontharis hadde andre planer, han hadde i hemmelighet inngått en avtale med maurerne om å innsette seg selv som tyrann over Karthago. Selv om Gontharis klarte å overvinne mange av de romerske soldatene til sin sak, klarte Artabanes å overbevise Areobindus om å ikke miste motet, og de gikk samlet for å møte ham til strid. Men siden dette var Areobindus’ første førstehåndserfaring med krigføring, klarte han ikke synet av menn som ble drept, og flyktet slagstedet. Etter at deres kommandør forlot dem la hans soldater raskt ned våpnene og overga seg til deres nye hersker.
Konspirasjonen mot Gontharis
Artabanes og hans armenere ga løfter om troskap til Gontharis, men bak skjulte dører planla de å rydde ham av veien. Men armenerne ble nå beordret til å angripe maureren Antalas i Byzacium, siden en rift hadde oppstått mellom barbarene og Antalas ikke lenger støttet Gontharis. De møtte fienden utenfor byen Hadriumetum, hvorpå de gikk til angrep. Antalas’ styrker ga straks etter og flyktet, men Artabanes nektet sine egne menn å følge dem. Han ga i stedet ordre om å trekke tilbake til leiren. Da de ankom leiren ønsket Ulitheus, en av Gontharis’ lojale generaler, å ha Artabanes drept for feighet. Men Artabanes klarte å overbevise sine kolleger om klokskapen i sine handlinger, for i Hadriumetum satt Marcentius med sine soldater, og hvis Artabanes hadde forfulgt Antalas’ flyktende maurere ville soldatene som var igjen i leiren bli sårbare for et angrep derfra. Artabanes tenkte å dra til Hadriumetum for å slå seg sammen med de romerske soldatene, som var lojale til keiseren. Men etter å ha overveid sin situasjon anså han det som en bedre plan å dra tilbake til Karthago for å befri Afrika og keiseren fra Gontharis.
Vel hjemme i hovedstaden fortalte Artabanes til Gontharis at han trengte en større hær hvis han skulle han noen mulighet til å overvinne fiendene. Gontharis svarte med å gi ordre om å sette i stand hele hæren under hans kommando, og erklærte at han selv skulle lede den. Kvelden før de skulle marsjere ut mot Byzacium holdt Gontharis fest, og under denne festen ble tyrannen myrdet av Artabanes.
Da nyheten om denne handlingen ankom Justinian ble Artabanes takket ved å gi ham posisjonen som general over Afrika. Men Artabanes selv ønsket ikke stillingen og ba heller Justinian om å kalle ham tilbake til Konstantinopel, dette sa keiseren ja til.
Koomeys lov
Langtidsimplikasjonene av loven er at batterimengden som trengs for å klare en viss datamengden vil falle med en faktor på 100 hvert tiår. Denne økte effektiviteten gir ressursbesparelser som har gjort avanserte mobile enheter (som smarttelefoner og nettbrett) teknisk mulig, da de ellers ville gått tom for batteri umiddelbart, samt raskere enheter med tilgang til strømnettet økonomisk mulig, siden strømmengden disse ville krevd ville ellers økt noe enormt i sammenheng med deres forbedrede tekniske egenskaper. Som Dagbladet påpekte i en artikkel i november 2011 : ''I dag koster det like mye å gi strøm til 10.000 transistorer som det gjorde å gi strøm til én i 1971. Hadde dagens kraftige laptoper kostet like mye å drive nå som da, hadde vi snakket om årlige strømutgifter på nærmere 1,8 millioner kroner.''
São Pedro da Aldeia
São Pedro da Aldeia er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Franz Boas
Franz Boas (født 9. juli 1858 i Minden i Tyskland, død 21. desember 1942 i New York City) var en tysk-amerikansk antropolog, og en av fagets første pionérer da han fikk fram viktigheten av feltarbeid. Han er derfor også blitt kalt «den moderne antropologiens far».
I startfasen var det nok mest fascinasjonen av det fremmedartede som drev ham, og feltnotatene ble gjort noen form for mål og mening, men etter hvert kom det større planmessighet inn i tilnærmingsmåten. Boas er i ettertid kjent for å ha introdusert vitenskapelige metoder i studiet av samfunn og kultur.
Blant hans mange elever var lingvisten Edward Sapir og antropologene Alfred Kroeber, Margaret Mead og Ruth Benedict.
Bakgrunn
Franz Boas stammet fra en familie som stod i en lang jødisk trostradisjon, med et navn av hebraisk herkomst: Boas. Slekten hadde bodd i Westfalen i alle fall siden 1670. Franz Boas' bestefar, kjøpmannen Feibes Boas, gikk i 1821 borgerrett i byen Minden.
Boas' foreldre var Meier Boas (født 10. november 1823 i Minden; død 21. februar 1899 i Berlin) og Sophie Boas født Meyer (født 12. juli 1828 i Minden; død 1916). De hadde fem barn; Franz Boas var det tredje av dem.
En inngiftet onkel på morssiden var barnelegen Abraham Jacobi.
Karriere som antropolog
Etter en tids ansettelse ved Museum für Völkerkunde i Berlin flyttet Boas i 1886 over til Amerika, der han i 1899 ble professor ved Columbiauniversitetet i New York City.
Boas utførte flere frukttbare forskningsreiser, særskilt til deet nordvestre Amerika, der han samlet et stort vitenskapelig materiale. Han var også leder for den store Jesup North Pacific expedition som hadde til oppgave å studere sambandet mellom folk og kulturer i Amerika og Asia.
Boas tok tidlig avstand fra Lewis Henry Morgans utviklingsmodell og regnes ikke bare som den amerikanske antropologiens far, men som en av de mest toneangivende tidlige antropologer overhodet.
Blant Boas skrifter kan særlig nevnes The central Eskimo (1888), The Growth of Children (1896), The Mind of Primitive Man (1911), Indianische Sagen von der nordpacifischen Küste Amerikas (1895) og Primitive Art (1927).
Familie
Den 10. mars 1887 ble Franz Boas gift med Maria Krackowizer (født 3. august 1861 i Brooklyn; død 16. desember 1929 i Grantwood, New Jersey) i New York. Hun var datter av kirurgen Ernst Krackowizer (1821–1875), dom hadde flyktet til USA fra Wien etter den tyske revolusjon 1848/1849. Franz og Maria Boas fikk sks barn; det yngste danseterapeuten Franziska Boas.
Quadruplex
Quadruplex (også kalt 2″ quad eller bare quad) var det første praktiske og kommersielt suksessrike videobåndformatet. Formatet ble utviklet for kringkasting i 1956 av Ampex, et amerikansk selskap med hovedkontor i Redwood city i California. Dette formatet revolusjonerte produksjon og kringkasting av TV-programmer siden det eneste mediet tilgjengelig for TV-industrien var film og kinescope, som var mye dyrere å bruke, hadde dårligere bildekvalitet enn videobånd og tok lengre tid å fremkalle.
Siden de fleste TV-nettverkene på vestkysten i USA brukte kinescope for å vise programmer som ikke ble sendt direkte, ville de ha en mer praktisk, kostnadseffektiv og raskere måte å spille inn programmer for senere visninger. Dette var blant grunnene til å lage en video-opptaksteknologi som bruker magnetbånd.
Formatet tar navnet sitt fra det faktum at det er fire hoder på lesehodet som leser båndet på tvers med en fart på 14 000 omdreininger per minutt på NTSC-bånd og 15 000 omdreininger per minutt på PAL-bånd. Denne lesemetoden kalles kvadraturskanning (i motsetning til skrueskanning, som brukes på nyere videobåndformat). Båndet gikk i en fart på enten 190 eller 380 mm/s. Lyden vart spilt inn ytterst på hver kant av båndet, et spor for hver kanal. Det var òg lagt inn referansepunkt på kanten av båndet slik at det var mulig å legge inn «innslag» som avleseren kunne spole frem til.
En typisk 1500 m rull med 2″ Quadruplex-bånd inneholder rundt én time med innspilt materiale ved 380 mm/s.
Hvert innspilte sideliggende spor med video inneholdt en sekstendedel av videofeltet. Med andre ord brukte formatet segmentinnspilling. Det betyr at en ikke kunne lure spilleren med pause, sakte film o.l., men formatet hadde helt kurant bildekvalitet for kringkasting og var en standard som ble brukt til langt ut på 1980-tallet, da mindre og mer effektive innspillingsbånd tok over.
Arkeologiåret 2009
Arkeologiåret 2009 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 2009.
Quadruplex
Det finnes tre forskjellige variasjoner av quadruplex-bånd:
Eldsjälspriset
Eldsjälspriset er en hederspris som deles ut av Svenska barnboksakademin «till en person eller grupp som med särskild entusiasm och energi har verkat för att barn och ungdomar ska komma i kontakt med bra litteratur eller som på annat sätt bidragit till att väcka deras insikt om språkets betydelse». Prisen ble etablert i 1990, og består av 10 000 SEK, et diplom formgitt av Gunna Grähs og en «hattstuga» laget av Sven Nordqvist.
Quadruplex
I dag er en gått bort fra 2″ Quadruplex i kringkasting og videoproduksjon, da standarden er blitt byttet ut med mer moderne og bedre format.
Trefningen ved Jasmund
Trefningen ved Jasmund, 1. oktober 1715, var en av Peter Wessels mange kamper under Elleveårskrigen (1709–20), og kanskje hans største militærbragd noensinne. Wessel demonstrerte, i egenskap av skipskommandant, enestående sjømannskap og taktisk forståelse. Trefningen ble dessuten en så stor ydmykelse for svenskene at den ene av deres to skipsjefer ble dømt til døden.
Bakgrunnen
Etter slaget ved Rügen 8. august 1715, hadde den danske orlogsflåten vunnet herredømmet over den vestlige delen av Østersjøen og kunne nå blokkere Rügen. Dersom de svenske forsyningene hadde nådd frem ville de ha garantert at Stralsund forble svensk. I månedene framover tok viseadmiral Christen Thomesen Sehested offensiv kontroll over farvannet rundt Rügen og sundet der byen Stralsund lå, og drev bort de gjenværende sjøstyrkene. Disse søkte tilflukt og forsøkte senere å bryte ut for å komme tilbake til Sverige.
Nord for Jasmund lå fregatten Hvite Ørn (30 kanoner)—etter å ha krysset mellom Ystad og Bornholm en gang etter midten av september—med fast stasjon like nord for Rügen. Bare dager etter at Sehested hadde brutt seg inn i Greifswald gjennom Westtief innløpet—og spredte den svenske flåtestyrken, inkludert flere fregatter og linjeskip—observerte utkikken flere seil. Det viste seg å være et linjeskip med 50 kanoner og en fregatt med 34 kanoner, samt fem andre småfarkoster, som hadde stevnet forbi den nordøstlige spissenden av Rügen—der Jasmund lå—som ved nærmere gransking førte dansk flagg.
Wessel var kjent med misbruk av flagg, både gjennom egen erfaring og ved å avsløre andre, så han fattet mistanke og nærmet seg uten å signalisere hvem han var (ved å ikke selv føre flagg). Han antok at det var svenskene som forsøkte å lure seg forbi for å nå Karlskrona på Blekinge.
Sjøtrefningen
Kort tid etterpå strøk svenskene sine falske flagg og satte opp svenske flagg, åpenbart i tro om at det var en lite farlig motstander som var etter dem. De to orlogsskipene begynte ved å vende seg mot Hvite Ørn for å sette ham under dobbel ild, men voldsom motstand gjorde inntrykk på kaptein Lagerbierke som vek unna idet linjeskipet Riga kom til. Da hadde kampen vart i to timer med store skader på Wessels skip: det hadde mistet øverste del av stormasten og krysstangen, slik at bare formasten og aktermasten var igjen. Det var ekstra farlig siden været nærmet seg stormtilstand.
Deretter begynte Wessel å demonstrere sine ferdigheter: han utmanøvrerte de to orlogsskipene, skilte dem, og forhindret dem fra å samarbeide ved å rette angrep mot dem vekselvist. Det ble lettere da kaptein Lagerbielke—uvant med slik motstand—mistet fatningen slik at fregatten Phønix ble drevet vekk, og overlot linjeskipet Riga til danskenes vold. Vel vitende om linjeskipets større ildkraft manøvrerte Wessel derfor sin fregatt mot akterspeilet eller baugen, og valgt å holde seg i le slik at den nederste rekken kanoner på Riga kom for nært vannet og ikke kunne brukes. På den måten klarte han å forvolde stor skade og til slutt jaget det svenske linjeskipet på flukt.
Rundt 18:30 om kvelden, etter fem timers strid, ble Hvite Ørn truffet av et skudd som rev vekk forstangen, og et grunnskudd som traff minst seks fot under vannlinjen. Med færre seil og et alvorlig grunnskudd under vannlinjen som måtte tettes, kunne ikke Wessel lenger forfølge svenskene som hadde satt på alle seil og flyktet fortest mulig.
Etterspillet
Tapene på Hvite Ørn var relativt store: et tap på 17 sårede og 3 drepte var mye av et mannskap på 170, og fregatten måtte ligge til reparasjon i lang tid med tildels alvorlige skader. Tapene på de svenske skipene er ikke kjent, men kan være betydelige. Det som smertet mest for svenskene—både ombord på skipene Riga og Phønix, og hos de befalhavende i den svenske flåten—var forsmedelsen av å ha blitt utmanøvrert og ydmyket så til de grader at begge to skipssjefer ble stilt for krigsrett. 24. juli 1717, etter en lang prosess, ble til slutt kaptein Lagerbielke, skipssjef for fregatten Phønix, dømt til døden.
Det fikk også rettslige følger i Danmark fordi skadene på Hvite Ørn var så store at det var grunnlag for å anklage Wessel for dumdristighet og uansvarlighet. Admiral Peter Raaben, som hadde blitt kritisert for sin ledelse under slaget ved Rügen, stod bak anklagene. Anklagene ble til slutt stoppet av den nye admiralen Sehested, og Ulrik C. Gyldenløve, president i admiraliteten for den danske-norske orlogsflåten fram til 1719.
Det tok ikke lang tid å reparere skadene på Hvite Ørn, så Wessel var tilbake i farvannet utenfor Rügen 26. november 1715, sammen med sitt gamle skip Løvendals Galley. Her oppdaget han snart seilene på 7 svenske orlogsskip på vestlige kurs mellom Bornholm og Karlskrona. Han fulgte etter dem på avstand og tok kontakt med et par nederlandske fraktfartøyer som var på vei fra Karlskrona, og skipperne forklaret at det var en eskadre på vei til Stralsund for å bringe Karl XII over til Sverige. Peter Wessel var rask med å sende videre meldingen og da svenskene oppdaget at den danske flåten var kommet ut på sjøen, vendte de tilbake.
Den 24. februar 1716 ble Peter Jansen Wessel adlet av Frederik IV og gitt tittelen han senere ble berømt over hele verden under: Tordenskiold, som på norsk blir Tordenskjold.
São Sebastião do Alto
São Sebastião do Alto er en kommune i delstaten Rio de Janeiro i sørøstregionen av Brasil.
Ramsey County (Nord-Dakota)
Ramsey County er et fylke i den amerikanske delstaten Nord-Dakota. Det ligger i de nordøstlige delene av staten og grenser mot Cavalier County i nord, Walsh County i øst, Nelson County i sørøst, Benson County i sørvest og mot Towner County i nordvest.
Ramsey Countys totale areal er 3 369 km² hvorav 301 km² er vann. I 2006 hadde fylket 11 267 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Devils Lake.
Tysnes’ historie
Tysnes' historie''' starter i middelalderen og ender i dag.
Tysnes var tidligere først og fremst en jordbrukskommune, men har nå små og mellomstore industrivirksomheter, bygg- og anleggsfirmaer, håndverkere, handel, og offentlige og private tjenestenæringer som viktigste næringsgrunnlag.
Tysnes kommune har ikke godkjent kommunevåpen, men kommunen har brukt merket med to kryssede økser med sparre over fra midt på syttitallet.
I middelalderen ble Olavsgildet holdt på Onarheim i Tysnes. Det var en brorskap som samlet folk fra store deler av Sunnhordland og Hardanger. Etter dette Olavsgildet fant man et segl – to kryssede økser med ei krone over, og dette seglet ble senere symbolet i Hordaland fylkeskommunes våpen. Sparrer over øksene i Tysnes' merke symboliserer at Tysnes holdt Olavsgildet.
Navnet «Tysnes»
I førkristen tid og en stund utover i middelalderen ble Tysnesøya kalt Njarðarlǫg, som betyr guden Njords lovdømme. Njord vet vi ikke så mye om, men han var særlig gud for fangst, fiske og sjøfart. Tysnes var fra først av navn på prestegården, som ligger på nordsiden av øya. Også det navnet skriver seg fra førkristen tid. Førsteleddet er navnet på guden Ty, som vi vet enda mindre om, men som kan ha vært en slags krigsgud i slutten av vikingtida, og kan ha vært en slags overgud eller himmelgud i eldre faser av hedendommen. Njarðarlǫg-navnet ser ut til å ha levd helt til 1800-tallet på folkemunne før det ble helt erstattet av Tysnes, men i forvansket form. Fra 1400-tallet har vi skrivemåter som Iardhalogh, og på 1800-tallet Gierlou Øen, som tyder på en uttale *Jarlo eller *Jerlo.
Litteratur: Olsen, Magnus, 1905: Det gamle norske ønavn Njarðarlǫg. Christiania Videnskabs-Selskabs Forhandlinger for 1905. No.5. Christiania: I Commission hos Dybwad.
Tusenårssted
Kommunens tusenårssted er Olavsgildet på Onarheim. Asplan Viak har laget en modell og en prosjektskildring til utforming av området, men prosjektet er ikke gjennomført på grunn av den økonomiske situasjonen i kommunen. Tusenårstreet er planta ved skolene i kommunen og ved Årbakka Handelsstad.
Titulus Regius
Titulus Regius (latin «Kongens tittel») var en lov som ble vedtatt av det engelske parlamentet tidlig i 1484. Den gav kongetittelen til Rikard III og inngikk i den dynastiske strid som utløste Rosekrigene.
Den neste kongen, Henrik VII, fikk loven omstøtt og beordret at alle kopier skulle ødelegges uten å bl lest. Årsaken til dette var at han giftet seg med Edvard IVs eldste datter, Elisabeth av York, og ønsket å ha et krav på tronen også gjennom hennes side.
Ordren om å ødelegge kopiene ble så grundig utført at bare ett eksemplar har blitt funnet. Det var innlemmet i Croylandkrøniken, hvor det ble oppdaget av George Buck under Jakob I.
Christian Klien
Christian Klien (født 7. februar 1983 i Hohenems i Østerrike) er en østerriksk Formel 1-fører som er testfører for Hispania Racing F1 Team.
Klien debuterte for Jaguar i 2004, og han ble med teamet når det ble kjøpt opp av Red Bull GmbH og gjort om til Red Bull Racing før 2005-sesongen. Han kjørte for Red Bull i to år, men mistet setet sitt før de siste tre løpene i 2006-sesongen til nederlandske Robert Doornbos.
Etter nesten fire sesonger (2007-sen 2010) som testfører fikk Klien muligheten til å kjøre et Formel 1-løp igjen, denne gangen for HRT, teamet han har vært testfører for siden starten av 2010-sesongen, under Singapores Grand Prix som erstatter for en syk Sakon Yamamoto.
Fullstendige Formel 1-resultater
(Forklaring) (Resultater i uthevet skrift indikerer pole position, resultater i kursiv skrift indikerer raskeste runde)
Grytgöl
Grytgöl er et tettsted i Finspång kommune i Östergötlands län i Östergötland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 263 innbyggere.
Ølen Idrettslag
Ølen Idrettslag (stiftet 4. mai 1935) er et idrettslag fra Ølen i Vindafjord, som ligger i Nord-Rogaland.
Fotball
Ølen rykket opp fra 5. divisjon, avdeling 3 i 2011 sammen med Falkeid Idrettslag.
Magdalenefjorden
Fjorden er meget malerisk. Allerede i 1839 var La Recherche-ekspedisjonen her og kunstnerne om bord malte og tegnet fra Magdalenefjorden. Den er blant de mest besøkte turistmålene for cruisetrafikk i denne delen av Svalbard. Det er hvert år ca. 20.000 besøkende til de gamle nederlandske og engelske hvalfangergravene på Gravneset midtvets på fjordens sørkyst, like øst for Gullybukta.
Gröna förbundet
Gröna förbundet (finsk: Vihreä liitto, Vihr.) er et politisk parti i Finland. Det er medlem av Det europeiske grønne partiet.
Gröna förbundet ble dannet den 28. februar 1987. Til å begynne med fungerte Gröna förbundet som en forening, men allerede året etter, i 1988, ble det registrert som et parti. Partiet har sine røtter i den grønne bevegelsen fra 1980-tallet. I det finske riksdagsvalget i 2007 fikk partiet 8,5 % av stemmene og 15 parlamentarikere.
Partiet er mest populært i de store byene og deres nabokommuner. Partiet fikk for eksempel 20,1 % av stemmene i Helsingfors ved riksdagsvalget i 2007, men bare 3,2 % i Lapplands län.
Partiet hadde framgang inntil riksdagsvalget 1995. Til tross for motgangen deltok partiet i Paavo Lipponens første regjering og Pekka Haavisto ble en av de første grønne statsråder i Europa. I riksdagsvalget i 1999 økte partiet med to plasser, og fortsatte i Paavo Lipponens andre regjering med to statsråder, Osmo Soininvaara og Satu Hassi. Etter at Riksdagen godkjente utbygging av et femte kjernekraftverk, trakk Gröna förbundet seg fra regjeringen. I riksdagsvalget i 2003 fortsatte veksten, og partiet fikk 14 riksdagsmedlemmer, men fortsatte i opposisjon. I riksdagsvalget i 2007 fikk partiet 15 riksdagsmedlemmer og inngikk i Matti Vanhanens andre regjering, som ble fulgt av regjeringen Kiviniemi. I riksdagsvalget i 2011 fikk partiet en tilbakegang, men fortsatte i regjeringen Katainen og i regjeringen Stub i 2014. Fra 2015 til 2019 var partiet i opposisjon. I 2019 var partiet med i Antti Rinnes regjering, og fra desember 2019 til juni 2023 var partiet med i Sanna Marins regjering.
Mike den hodeløse kyllingen
«Mike, den hodeløse kyllingen» (engelsk: «Mike the Headless Chicken») (levde fra april 1945 til mars 1947) var en hane av den amerikanske hønserasen wyandott som ble kjent for å leve videre i 18 måneder etter å ha fått hodet stort sett hogd av. Selv om det var mange som mente dette var noe lureri, tok eieren fuglen til University of Utah i Salt Lake City for å få bekreftet at det var sant. Fortellingen om Hodeløse Mike er fortsatt en populær historie,
Halshoggingen
Den 10. september 1945 hadde bonden Lloyd Olsen fra Fruita i Colorado sin svigermor på middag og hans hustru sendte ham ut etter en kylling. Olsen valgte en fem og en halv måned gammel hanekylling som ble kalt for Mike. Da han la kyllingen på hoggestabbe, klarte han å delvis bomme på halspulsåren og etterlot et øre og det meste av hjernestammen intakt.
Til tross for Olsens kludrete håndverk med øksen var Mike, nå uten hode, fortsatt i stand til å balansere på en pinne og vakle noe klumsete rundt, faktisk forsøkte han også å pusse fjærene og gale som andre haner, skjønt han greide ingen av delene. Da fuglen fortsatt levde den neste dagen, besluttet en stadig forbauset Olsen å vise Mike omsorg. Han matet den med en blanding av melk og vann via en dråpeteller, og dessuten matet han den med små maiskorn.
Da Hodeløse Mike vente seg til sin nye og uvanlige kropp, kunne han lett komme seg opp på den høyeste pinnen i hønsehuset uten å falle. Når han forsøkte å gale, var han dog langt mindre imponerende og besto av en gurglende lyd i strupen. Hodeløse Mike tilbrakte også mye tid med å pusse fjærene, og forsøkte å plukke korn med nakken.
Berømmelse, død og ettermæle
Så snart Hodeløse Mikes berømmelse var etablert begynte han en karriere i turnere i sideshow, som var tilleggattraksjoner på sirkus, omreisende tivolier eller fornøyelsesparker i USA. Slikt ble også kalt for freak show («misfostershow»), da det ofte var rare mutasjoner som eksempelvis en kalv med to hoder og lignende ting som folk betalte for å se. Hodeløse Mike ble også fotografert av et dusin magasiner og aviser, og ble framstilt i Time og Life.
Også Hodeløse Mike møtte til sist sin skjebne i mars 1947 på et motell i Phoenix på veg hjem fra turne. Midt på natten begynte Mike å hoste, og da ekteparet Olsen i et uoppmerksomt øyeblikk hadde glemt pipettene dagen i forvegen og som de pleide mate og rense svelget hans med, var de ikke i stand til redde Mikes liv. Lloyd Olsen påsto at han hadde solgt fuglen, noe som førte til ryktene om at han fortsatt turnerte rundt om i USA, et rykte som først døde ut så sent som i 1949. Andre kilder mener å fortelle at kyllingens hardt ødelagte luftrør ikke greide å ta til seg luft nok til puste og av den grunn hostet seg til døde.
Det ble avgjort at øksen hadde feilet på å treffe halsarteriene og at en levret klump hadde hindret at Hodeløse Mike blødde i hjel. Selv om det meste av hodet var ødelagt var det meste av hjernestammen og et øre fortsatt igjen. Siden de grunnleggende kroppsfunksjonene, som puste, hjertebanking, og videre, fortsatt var virksomme, foruten også de andre reaksjonsevnene som ble kontrollert av hjernestammen, kunne Hodeløse Mike være i stand til å leve relativt godt.
Mike den hodeløse kylling er i dag en særskilt institusjon i Fruita i Colorado hvor en årlige «Mike the Headless Chicken Day» blir feiret den tredje helgen i mai, en festlighet som begynte i 1999. Begivenheter som blir holdt er blant annet kappløpet «5K Run Like a Headless Chicken Race», kasting av egg, «Sett hode på kyllingen», «Chicken Cluck-Off», og «Kylling-Bingo», hvor tilfeldige kyllingekskrementer velger numrene etterhvert som de havner på et nummerert rutenett. Det er også blitt skrevet en sang om Hodeløse Mike av en musikkgruppe med det treffende navnet Radioactive Chickenheads.
P.H. Holtermann
Peter Høier Holtermann (født 1820 på Austrått, død 1865 i Christiania) var en norsk arkitekt, kjent i Berlin som «Den norske Bjørn» på grunn av sin ruvende og kraftige kroppsbygning. Holtermann var en Norges første arkitekter født i landet.
Han gikk i tømmermannslære i Christiania parallelt med at han var elev ved Den kongelige Tegneskole. Han var arkitektstudent i ved Königliche Bauschule, Berlin 1842-46. Holtermann var deretter på studietur til Dresden, München, Tirol, Sveits og Strassbourg samt byer langs Rhinen. Holtermann sto modell for predikanten i Adolph Tidemands «Haugianerne». Lorentz Dietrichson skriver at Tidemand malte et portrett av Holtermann. Han etablerte egen arkitektvirksomhet i Christiania i 1846. Holtermann tegnet nye kirkebygg og var den første som gjorde oppmålinger av gamle bygninger (stavkirker og tømmerhus) for Fortidsminneforeningen (Georg Andreas Bull gjorde dette senere i større omfang). På reise sammen med Nicolay Nicolaysen (formann i Fortidsminneforeningen) sommeren 1848 påviste Holtermann at de fleste stavkirkene opprinnelig hadde hatt åpne takstoler. Nicolaysen skrev beretningen «Iagttagelser paa en Reise i Sommeren 1848» i Fortidsminneforeningens årsrapport fro 1848. Nicolaysens og Holtermanns reise sommeren 1848 innledet den målrettede dokumentasjonen av Norges bygningsarv. De reiste gjennom amtene Jarlsberg og Larvik og Bratsberg, over fjellet til Odda og til Bergen. Retur til Christiania gikk via Voss, Vik i Sogn, Lærdal og Hallingdal. Rapporten fra reisen konsentrerte seg om stavkirker og stabbur, og fremstillingen i rapporten tyder på at mye av dette var ukjent stoff. Georg Bull og Christian Christie gjorde reiser med samme formål på 1850-tallet. Reisen i 1848 fulgte i store trekk samme rute som Johannes Flintoe og I.C. Dahl omkring 25 år tidligere. Nicolaysen og Holtermann besøkte blant annet Eidsborg stavkirke der Holtermann undersøkte takkonstruksjonen. Lorentz Dietrichson brukte Holtermanns tegninger i sitt store verk De norske stavkirker (1892). Holtermann besøkte senere stavkirkene Hopperstad, Stedje og Kaupanger der han gjorde samme observasjoner: