cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Lahaugmoen kapell
Lahaugmoen leir ble lagt ned i 2002.
Didrik Arnesen
Didrik Arnesen (1948–1989) var en norsk jurist og advokat som døde i en flyulykke. Arnesen drev med skuespill i sine yngre dager og ble for mange kjent fra rollen som «Nøtterø» i filmene om Stompa. Han var forøvrig den eneste som medvirket i alle fire filmene. Han omkom i en flyulykke (Partnair-ulykken) utenfor den danske byen Hirtshals i 1989.
Arnesen tok juridisk embedseksamen i 1975 og begynte å arbeide for Wilh. Wilhelmsen i 1978. Han ble avdelingssjef for juridisk avdeling i samme firma i 1985 og fikk samme år sin advokatbevilling.
Arnesen ble i 1974 gift med Tove Sørsdahl (f. 1952). De fikk to barn, født i 1976 og 1983. Han var bosatt i Bærum.
Eurovision Song Contest 2012
Eurovision Song Contest 2012 var den 57. utgaven av Eurovision Song Contest, EBUs årlige sangkonkurranse for organisasjonens medlemsland. Konkurransen fant for første gang sted i Aserbajdsjan etter at Ell & Nikki vant Eurovision Song Contest 2011 med sangen «Running Scared». Konkurransen besto av tre sendinger: en semifinale tirsdag 22. mai, en semifinale torsdag 24. mai og finalen lørdag 26. mai 2012. Alle sendingene ble sendt direkte fra Bakı Kristal Zalı i Baku med Leyla Aliyeva, Eldar Qasımov og Nargiz Birk-Petersen som programledere.
Konkurransen samlet 42 land, hvorav 26 deltok i finalen. Sverige vant med sangen «Euphoria», fremført av Loreen. «Euphoria» vant konkurransen med 372 poeng, som var den nest høyeste poengsummen til da. Sangen satte imidlertid ny Eurovision-rekord i antall 12-poengere, hele 18 land ga Sverige toppoeng. Etter seieren ble vinnerbidraget en stor kommersiell suksess og toppet hitlister over hele Europa. I Norge lå «Euphoria» hele 27 uker på VG-lista og toppet listen seks uker på rad. Målt i digitalt salg var «Euphoria» den mest solgte Eurovision-vinneren til da.
Norges representant var Tooji med sangen «Stay». Norge deltok i den andre semifinalen og kom der på tiendeplass. Dermed kvalifiserte Norge seg til finalen, der «Stay» endte på sisteplass. Dette var Norges ellevte og hittil siste bunnplassering i konkurransen.
Bakgrunn
Under et møte 29. juni 2011 avgjorde EBU at avstemningen skulle avvikles slik den ble gjort frem til 2010 – ved at seerne først kunne stemme etter at alle bidragene var fremført. I 2010 og 2011 kunne seerne begynne å stemme like etter at sendingene begynte. Fremdeles skulle hvert lands poeng avgjøres med en 50/50-kombinasjon av jury- og seerstemmer.
De offisielle reglene for konkurransen ble offentliggjort 24. november 2011. Reglene slo fast at 26 land skulle delta i finalen: vertsnasjonen, «de fem store» (Frankrike, Italia, Spania, Storbritannia og Tyskland) og ti land fra hver semifinale. Deltakerantallet i finalen var en tangering av rekorden fra 2003, da også 26 land deltok. Rekorden ble slått i 2015, da 27 land deltok i finalen.
Opprinnelig meldte 43 land seg på konkurransen, det samme som rekordårene 2008 og 2011. Montenegro kom tilbake etter et opphold på tre år, mens Polen trakk seg for å prioritere EM i fotball samme år, som de arrangerte sammen med Ukraina. Armenia var også blant deltakerne, men trakk seg fra konkurransen i mars som følge av den langvarige politiske konflikten med arrangørlandet Aserbajdsjan. Dermed sank deltakerantallet til 42 land.
Forholdet Aserbajdsjan–Armenia
Like etter Aserbajdsjans seier i 2011 begynte spekulasjonene om Armenia ville trekke seg fra konkurransen i 2012. De to landene har en langvarig og konfliktfylt historie, blant annet striden om regionen Nagorno-Karabakh og nærliggende armensk-kontrollerte områder.
Også i Eurovision Song Contest har det turbulente forholdet mellom landene kommet til syne ved flere anledninger. Etter finalen i 2009 fikk aserbajdsjansk sikkerhetspoliti tak i identiteten til de 43 aserbajdsjanerne som stemte på Armenia. Sikkerhetspolitiet mente de 43 kunne utgjøre en trussel mot landets sikkerhet og kalte flere av dem inn til «en samtale». BBC intervjuet en av dem som ble kalt inn til en samtale, og han ble fortalt at han hadde handlet «upatriotisk» ved å stemme på Armenia. Samme året haglet også kritikken mot aserbajdsjansk tv som ble anklaget for å ha blokkert telefonnummeret som skulle brukes for å stemme på det armenske bidraget. Armenia ble på sin side anklaget for å ha nøret opp under konflikten ved å demonstrativt vise bilde av det omstridte monumentet Vi er våre fjell i Nagorno-Karabakh da de skulle lese opp poengene i 2009.
I januar 2012 ble listen over semifinalene offentliggjort, og Armenia var blant deltakerne. Landet ble også trukket til å opptre i den andre semifinalen. Vinteren 2012 satte imidlertid armenske artister i gang en underskriftskampanje for å få Armenia til å trekke seg fra konkurransen, siden de mente Aserbajdsjan nylig hadde utvist «anti-armenske holdninger». Aserbajdsjanske myndigheter garanterte for sikkerheten til den armenske delegasjonen, men Armenia valgte til slutt likevel å trekke seg fra konkurransen. I 2013 var Armenia tilbake igjen i konkurransen.
Vertskringkaster
Den aserbajdsjanske tv-kanalen İctimai Televiziya (İTV), som er medlem av EBU, hadde ansvar for produksjon og kringkasting av delfinalene og finalen i Baku. İTV er en av få EBU-kringkastere som ikke er statseid, men er likevel en av landets største allmennkringkastere. Daværende viseminister for landets departement for kommunikasjons- og informasjonsteknologi, Iltimas Mammadov, kunngjorde at İTV var beredt for arrangørjobben. Aserbajdsjans største teleoperatør, Azercell, ble også valgt som konkurransens hovedsponsor og partner.
İTV kunngjorde 1. desember 2011 at de hadde valgt det tyske firmaet Brainpool som sin offisielle produksjonspartner. Brainpool var tungt involvert i produksjonen av konkurransen året før, og İTV oppga selskapets erfaring og kvalitet som hovedårsak til at den valgte Brainpool.
Den aserbajdsjanske kringkasteren la ned store summer i arrangementet. Prisen endte til slutt på 375 millioner kroner – nesten dobbelt så mye som det NRK brukte på konkurransen i 2010.
Arenaen
Konkurransen ble arrangert i Bakı Kristal Zalı, som ble bygget i anledning av konkurransen. Etter seieren i 2011 begynte forberedelsene til byggingen umiddelbart, men i oktober 2011 annonserte İTVs generaldirektør Ismayil Omarov at en endelig avgjørelse om arena først ville bli fattet av EBUs referansegruppe i januar 2012. 25. januar 2012 bekreftet İTV at Bakı Kristal Zalı skulle huse de tre sendingene. Arenaen hadde en totalkapasitet på 23,000 publikummere, men det var bare 16,000 publikummere på hvert show. Billettsalget til delfinalene og finalen startet 28. februar 2012.
Semifinaletrekning
EBU holdt 25. januar 2012 en trekning som skulle fordele semifinale-landene på de to semifinalene. Alle semifinalistene ble delt inn i seks grupper, der hver gruppe besto av land som tradisjonelt stemmer på hverandre. Landene i hver gruppe ble deretter fordelt på de to semifinalene for å redusere effekten av nabostemming, og for å forhindre at et land klarer å kvalifisere seg til finalen takket være stemmer fra nabolandene. Under denne trekningen ble det også avgjort i hvilken halvdel av startrekkefølgen hvert land skulle opptre i. Dette ble gjort for at landenes artister og delegasjoner skulle vite når de måtte reise til Baku for å rekke sine prøver. Under denne trekningen ble det også avgjort hvilken av semifinalene de seks finalistene skulle stemme i.
Etter at alle landene hadde valgt bidrag og artist 20. mars, holdt EBU en ny trekning der den endelige startrekkefølgen i semifinalene ble bestemt.
Kritikk mot aserbajdsjanske myndigheter
I kjølvannet av arena-byggingen anklaget menneskerettighetsorganisasjoner som Human Rights Watch aserbajdsjanske myndigheter for å kaste lokale innbyggere ut av hjemmene sine. Organisasjonene hevdet myndighetene hadde revet flere slitte bygninger i Baku sentrum for at byen skulle se penere ut for besøkende og presse under Eurovision Song Contest. De 281 berørte huseierne mente de ikke hadde fått en tilfredsstillende økonomisk kompensasjon til å kjøpe en tilsvarende bolig. Myndighetene på sin side hevdet at utkastelsene ikke hadde noen sammenheng med konkurransen, men at de var del av en større syvårs-plan for å utvikle Baku sentrum.
Tross det store fokuset på menneskerettigheter under Eurovision, ble menneskerettighetssituasjonen i landet vurdert som verre ett år etter konkurransen. Blant annet fortsatte regimet å arrestere og fengsle kritikere og politiske motstandere.
Presidentfamilien tungt inne
Pausenummeret i finalen var med den aserbajdsjanske popstjernen Emin Ağalarov. Valget av artist var omdiskutert og møtte kritikk, siden han er svigersønnen til Aserbajdsjans president, İlham Əliyev. Dette kom på toppen av at presidentens kone, Mehriban Əliyev, allerede hadde fått jobben som leder av konkurransens arrangementskomité. Kritikere av regimet mente presidentfamilien utnyttet Eurovision Song Contest til «vinne politisk gunst i Europa».
Norsk komiker diktet opp trakassering
Under finaleuken i mai laget den norsk-iranske komikeren Amir Asgharnejad en rekke humorinnslag for NRK. Blant annet stilte han tullespørsmål til aserbajdsjanere og oversatte svarene «feil» til norsk. Da Asgharnejad og NRK-teamet skulle dra fra Baku på selve finaledagen, hevdet komikeren at de holdt igjen på flyplassen i Baku. Asgharnejad påsto videre at han ble trakassert, kledd naken og truet av det aserbajdsjanske flyplasspolitiet. Asgharnejad har persiske røtter, og han hevdet politiet anklaget ham for å ha tråkket på det aserbajdsjanske flagget, noe komikeren avviste.
NRK så svært alvorlig på hendelsen, og i timene før finalen vurderte NRK å trekke det norske bidraget fra Eurovision Song Contest. Kringkasteren droppet til slutt en boikott, for «ikke å skape problemer for arrangører og artister». Fem år senere innrømmet imidlertid komikeren at det hele var oppspinn, og at han aldri ble holdt igjen på flyplassen. Asgharnejad fortalte videre at den oppdiktede historien var et komikerstunt for å lage skandale.
Sendingene
De tre showene ble alle sendt direkte fra Bakı Kristal Zalı i Baku. Semifinalene varte i 2 timer, mens finalen varte i 3 timer og 20 minutter. Leyla Aliyeva, Nərgiz Birk-Petersen og fjorårsvinner Eldar Qasımov var programledere for alle sendingene. Pausenummeret i hver semifinale startet med en postkort-film med bilder fra ulike steder i Aserbajdsjan. I semifinale 1 var pausenummeret en opptreden med Natig rytmegruppe, bestående av tradisjonell aserbajdsjansk musikk og dans, blant annet folkedansen yally. Blant instrumentene i nummeret var en tamburin-stein (gaval dash), det eldste musikkinstrumentet som er oppdaget i Aserbajdsjan. I tillegg ble det brukt instrumenter som kamantsja, trommer og zurna.
18 land deltok i semfinale 1, og følgende land kvalifiserte seg til finalen: Island, Hellas, Albania, Romania, Kypros, Danmark, Russland, Ungarn, Moldova, Irland. I semifinale 2 opptrådte de fem siste vinnerne av konkurransen: serbiske Marija Šerifović med «Molitva», russiske Dima Bilan med «Believe», norske Alexander Rybak med «Fairytale», Lena Meyer-Landrut med «Satellite» og Eldar & Nigar som sang ABBAs «Waterloo» som vant konkurransen i 1974.
18 land deltok i semfinale 2, og følgende land kvalifiserte seg til finalen: Serbia, Nord-Makedonia, Malta, Ukraina, Sverige, Tyrkia, Estland, Norge, Bosnia-Hercegovina og Litauen.
Finalen åpnet med et musikk- og dansenummer med tradisjonell aserbajdsjansk sang og dans, før fjorårsvinnere Eldar og Nigar fremførte vinnersangen sin, «Running Scared». Deretter startet presentasjonen av de 26 deltakersangene. Hvert land ble introdusert av en postkortfilm og avsluttet med bilder der landets flagg ble lyst opp på utsiden av Bakı Kristal Zalı.
Pausenummeret i finalen var med den aserbajdsjanske popstjernen Emin Ağalarov.
Norges bidrag
Norge var representert av Tooji og sangen «Stay», skrevet av Tooji selv sammen med de svenske låtskriverne og produsentene Peter Boström og Figge Boström. Tooji hadde tidligere jobbet som modell og programleder i MTV, men var ellers ukjent for norske seere før den norske konkurransen. «Stay» var en av rundt 800 sanger som ble sendt inn til NRK i forkant av Melodi Grand Prix 2012. Tooji deltok i den tredje semifinalen i Florø, der han ble nummer to og kvalifiserte seg til finalen i Oslo Spektrum 11. februar 2012. I finalen vant han til slutt en overlegen seier over artister som Plumbo, Nora Foss Al-Jabri, Bobby Bare og Petter Øien. Den norske vinnerlåten hadde en kort tur innom VG-lista der den nådde en andreplass like etter den norske finalen.
I Eurovision Song Contest deltok Norge i semifinale 2 torsdag 24. mai. Der var Norge det 16. bidraget ut på scenen og kvalifiserte seg til finalen med knappest mulig margin. Fra hver semifinale avanserte de ti beste sangene til finalen, og Norge endte på delt tiendeplass med Bulgaria – begge med 45 poeng. «Stay» fikk imidlertid den siste finaleplassen, siden Norge hadde fått poeng fra flest land – 11 land, mot Bulgarias 10. Med på scenen hadde Tooji danserne Anne Marit Tynes, Daniel Gill, Maria og Sérgio Benvindo Júnior samt koristen Hans Esben Gihle.
I finalen var Norge det tolvte bidraget på scenen, men imponerte hverken seerne eller juryene. «Stay» fikk kun 7 poeng (3 fra Nederland, 1 fra Island og 3 fra Sverige) og endte med det på 26. og siste plass. Dette var Norges ellevte sisteplass i konkurransen. Det norske bidraget kom imidlertid på 24.-plass hos både juryene og seerne, men kombinert, rykket Norge ned til sisteplass. Olav Viksmo-Slettan kommenterte sendingene for NRK1, mens Nadia Hasnaoui leste de norske poengene under finalen.
Avstemning
Hvert deltakerland ga 1–8, 10 og 12 poeng til sine ti favorittbidrag. Poengene var avgjort 50/50 med telefonavstemning og en fagjury, bestående av fem personer med tilknytning til musikkbransjen eller med særlige kunnskaper innen musikk og kultur. Jon Ola Sand fra EBU var oppsynsmann for avstemningen. Den norske fagjuryen besto av: juryformann Guttorm Andreasen (musiker, dj og programleder), Filip Kollsete (musikkprodusent), Sisi Sumbundu (sanger), Simone Larsen (låtskriver og D'Sound-vokalist) og Henning Solvang (musikkprodusent, låtskriver og musiker).
I ukene før finalen var Sverige og Loreen den soleklare favoritten til å vinne, men Russlands Buranovskije Babusjki fikk mye presse i dagene før finalen. Favorittstempelet skulle vise seg holde, for Loreen vant en overlegen seier med «Euphoria». Hun fikk 372 poeng, bare 15 poeng under Alexander Rybaks poengrekord fra 2009. Loreen satte imidlertid ny rekord i antall tolvere, hele 18 land ga toppoeng til Sverige. Russland ble nummer to, mens Serbia kom på tredjeplass. Da EBU offentliggjorde telefon- og jurystemmene hver for seg, viste det seg imidlertid at Russland hadde tapt kraftig på juryenes innflytelse. Mens seerne hadde de russiske bestemødrene på andreplass, var de bare nummer elleve hos juryene. Hadde en bare brukt seernes telefonstemmer, ville det blitt en svært tett avstemning mellom Sverige og Russland, og den svenske seiersmarginen hadde bare vært 11 poeng.
Seertall
64 millioner seere så finalen, noe som tilsvarte en markedsandel på 37,5 prosent. Seertallet for finalen var det laveste siden 2008, mens markedsandelen ble ansett som høy. De to semifinalene ble fulgt av rundt 19 millioner seere hver, og det totale seertallet for alle sendingene var 102,9 millioner seere. I Norge fulgte 1,094,000 seere finalen på NRK1, et av de laveste seertallene for en finale der Norge har deltatt.
Semifinale 2
Den første semifinalen ble arrangert torsdag 24. mai 2012. 18 land deltok, og de ti beste kvalifiserte seg for finalen. De forhåndskvalifiserte landene Frankrike, Storbritannia og Tyskland kunne stemme i denne semifinalen. Land markert med rosa bakgrunn, kvalifiserte seg i til finalen. Armenia ble trukket til å delta i denne semifinalen, men landet trakk seg til slutt fra konkurransen. Under er de offisielle resultatene.
Finale
Finalen ble arrangert lørdag 26. mai 2012. 26 land deltok: «de fem store» (Frankrike, Italia, Spania, Storbritannia og Tyskland), vertslandet Aserbjadsjan og totalt 20 land fra de to semifinalene. Under er det offisielle resultatet.
Startrekkefølgen er i kolonnen til venstre, mens resultatet finnes i høyrekolonnen.
12 poeng i semifinale 1
Under er en oversikt over 12-poengerne som ble avgitt under semfinale 1:
12 poeng i semfinale 2
Under er en oversikt over 12-poengerne som ble avgitt under semfinale 2:
Enesamtaler
Enesamtaler (Soliloquia) er en tekst av kirkefaderen Augustin av Hippo (354-430). Det er et av hans tidlige verker, skrevet 386/387, kort tid etter at han omvendte seg til kristendommen, og er preget av Augustins forsøk på å forklare og begrunne sin nye tro.
Eurovision Song Contest 2012
12 poeng i finalen
Under er en oversikt over 12-poengerne som ble avgitt under finalen:
Enesamtaler
Augustin skrev verket enten rett før eller rett etter at han hadde blitt døpt våren 387, og han hadde ennå ikke mottatt noen systematisk undervisning i den kristne tro. «Det er derfor en temmelig hjemmesnekret teologi vi møter i Augustins skrifter fra høsten 386. Han er fast bestemt på 'å stille seg under Kristi myndighet', men han har knapt noen dypere forståelse av Kirkens lære. […] Dialogenes 'visdom' er en individuell fromhet som oppfatter veien til sannheten som en 'oppstigning' tilbake til verdens opphav, selve lyskilden, opp gjennom virkelighetshierarkiet.» Augustins tanker om Gud er på denne tiden sterkt preget av nyplatonismen.
Verket, som består av to deler, er skrevet i en dialogform som kan minne om Platons dialoger. Augustin bruker den pedagogiske, målrettede dialogen som form i flere av sine tidlige tekster. Selv om forfatteren altså bruker seg selv som samtalepartner, skjer det en reell dialog, og dette kan sees som en filosofisk nyvinning. «Den kristne Augustin er faktisk den første som åpner et rom hvor sjelen kan føre dramatiske samtaler med seg selv og med Gud. Den førkristne tenkningen kjente selvsagt til forestillingen om sjelens udødelighet og evighet. Men den førkristne sjelen er ren og udelt. En temmelig kjedelig størrelse. Første den kristne sjelen fører kamper med seg selv.»
Eurovision Song Contest 2012
Kommentatorer og poengopplesere
Landene som kringkastet finalen hadde kommentatorer som formidlet informasjon og hendelser direkte til seerne hjemme. Under er en alfabetisk oversikt over kommentatorer, dirigenter og poengopplesere under Eurovision Song Contest 2012:
Andre utmerkelser
I tillegg til det offisielle vinnertrofeet, ble det delt ut flere priser og utmerkelser i forbindelse med konkurransen. Blant dem var den offisielle Marcel Bezençon Awards og den fan-baserte Barbara Dex Award. I tillegg holdt de internasjonale Grand Prix-klubbene, OGAE, en avstemning over sine favorittlåter i forkant av konkurransen.
Enesamtaler
Norsk utgave
Inneholder: Det lykkelige liv, Skaperordenen og Enesamtaler
Eurovision Song Contest 2012
OGAE
Organisation Générale des Amateurs de l'Eurovision (forkortet OGAE), stiftet i 1984, er et internasjonalt nettverk av over 40 Grand Prix-klubber. Hvert år i forkant av konkurransen holder de ulike klubbene avstemning over det aktuelle årets bidrag. Hver klubb sender deretter inn sin topp ti-liste med poeng 1–8, 10 og 12 til OGAE. Under er den endelige topp fem-listen:
Barbara Dex Award
Barbara Dex Award er en uoffisiell og humoristisk fan-pris som deles ut av det belgiske nettstedet songfestival.be. Utmerkelsen tildeles den verst kledde artisten, ut fra stemmene til fans og besøkende på siden. Prisen er oppkalt etter den belgiske artisten Barbara Dex, som i et egensydd plagg kom på sisteplass i 1993. Under er topp fem-listen som ble stemt frem av fansen i 2012:
Matuku
Matuku er en vulkansk øy i Moala-undergruppen av Lauøyene i sørøstlige Fiji. Det er sju landsbyer på Matuku: Yaroi, Natokalau, Qalikarua, Levuka i daku, Makadru, Raviravi og Lomati. Hovedlandsbyen er Yaroi på nordvestkysten, som har klinikk og skole.
Rælingen kirke
Rælingen kirke er en langkirke fra 1828 i Rælingen kommune, Nedre Romerike prosti i Viken fylke.
I kirken er det en spesiell lysekrone fra 14. århundre, og prekestol og døpefont fra 1661. Kirken var i privat eie frem til 1854.
Orgel: Orgelbygger: Spigseth Konsulent: Bjørklund 19/II+P Traktur: Mekanisk Vindlade: Sløyfelade Byggeår: 1987.10.10
Tetragrammet
Tetragrammet fra gresk betyr på norsk «de fire bokstaver», og benyttes særlig i jødedommen, men også enkelte ganger blant kristne som betegnelse for egennavnet til Gud JHVH (Jahve, hebraisk ). Dette navnet finnes 6828 ganger i skriftsamlingen som i jødedommen kalles Tanak og blant kristne kalles Det gamle testamente. Tetragrammet (JHVH) er en omskriving (noanavn) for guddommens egennavn fordi man tradisjonen sier at De Fire Stavene kun skal uttrykkes i rituell sammenheng, bønn iberegnet. Navnet er oppfattet som for hellig eller for farlig til å bli uttrykt i andre sammenhenger. I Høysangen blir De Fire Stavene, Tetragrammaton referert som HaSem, som er både et maskulint og feminint, eller også kjønnsnøytralt navn; som lettest kan oversettes med Navnet. På norsk gjengis oftest navnet Jahve eller Jehova. Noen norske teologer velger også å utelate vokalene når de omtaler Gudsnavnet skriftlig. Vanlige transkriberte varianter er JHVH, JHWH og YHWH. De ulike variantene skyldes at det ikke er enighet hvilke latinske vokaler som bør erstatte hebraisk (jod/yod) og  (vav/waw) verken i tysk, engelsk eller israelsk faglitteratur, og heller ikke i nordisk. Etter norske regler for fonologi er det forøvrig mest naturlig å benytte konsonantene JHVH.
Blant jøder velger man vanligvis å si «Herren», «Gud» eller bare «Navnet» når man kommer til tetragrammet i teksten, fordi det regnes som det helligste av sju gudsnavn. I jødedommen er det forbud mot å uttale dette navnet utenom i templet i Jerusalem — og til og med i templet sier tradisjonen at navnet bare skal uttales én gang i året, av ypperstepresten, på jom kippur (forsoningsdagen). Siden tempelet falt i år 70 e.Kr. ble den opprinnelige jødiske uttaletradisjonen avbrutt. Minoriteten samaritaner, som på lik linje med jødene stammer fra de gamle israelittene, har også stor respekt for navnet, men ikke forbud mot å uttale det. Da vokaltegn ble lagt til den gammelhebraiske bibelteksten av masoretene mange hundre år senere (rundt 800- og 900-tallet), var kunnskapen om rett uttale av navnet gått tapt. Ifølge forskere sluttet man å uttale gudsnavnet en tid etter etter eksilet i Babylon (586-536 f. Kr.)
Navnets uttale
Det er usikkert hvordan navnet opprinnelig ble uttalt. En rekke forskjellige måter å uttale navnet på har vært fulgt. Det er uenighet blant lærde hva som ligger nærmest den opprinnelige uttalen.
Jahu/Yahu: Uttalen Yāhū er sannsynliggjort gjennom uttalen av sammensatte personnavn som Ēliyyāhū (Elia) og Zəkharyāhū (Sakarja). Mange av disse navnene finnes i to utgaver — for eksempel Ēliyyāhū ~ Ēliyyā (Elia); Zəkharyāhū ~ Zəkharyā (Sakarja); Yirməyāhū ~ Yirməyā (Jeremia). Det finnes manuskripter som viser at arameisk-språklige jøder som levde i Nildeltaet i det 4. århundre f.kr. uttalte tetragrammet «IAHU» eller «IAHO». -Elephantine Papyrii, The Interpreters Dictionary of the Bible.
Adonai: I klassisk rabbanittisk og karaittisk jødedom leser en ordet som «Adonai» (hebr. Ădōnāj — ‘min Herre’) de fleste stedene der konsonantteksten har JHVH. Det er på denne bakgrunn de fleste bibeloversettelser gjengir JHVH med «Herren» (eller, mer sjeldent: «Gud»). Som en påminnelse om denne lesemåten satte masoretene inn hebraiske vokaltegn for Adonai sammen med konsonanttegnene JHVH. Formen Adonai er også brukt i det norske minoritetsspråket rommani.
Sjema: Uttalen Sjema (arameisk šəmā) betyr rett og slett ‘Navnet’. Denne uttalen er særlig utbredt i samaritansk religion.
Hasjém: Uttalen Hasjém (hebraisk haššēm) betyr, som Sjema, ‘Navnet’. Denne formen blir gjerne brukt i ikke-liturgiske sammenhenger av askenasiske-ortodokse jøder.
Jehova(h): Formen Jehovah er brukt i hvert fall fra 1270 e.Kr. (i «Pugio fidei» av den spanske dominikanermunken Raymund Martin) og gjennom religiøs litteratur i hele middelalderen. Humanister på 1500-tallet gikk ut fra at vokaltegnene under JHVH faktisk hørte til selve Navnet. Denne misforståelsen var opphavet til at uttaleformen «Jehova» (Jəhōwā) ble så utbredt. Formen Jehova ble mye brukt i eldre kristen litteratur, inkludert bibeloversettelser. Jehovas vitner bruker vanligvis denne formen.
Jahve: Jahve (eller jahwœ̄) ) er en vanlig lesemåte blant forskere, særlig blant teologer og religionsvitere av ikke-jødisk bakgrunn. Formen er bygd først og fremst på den samaritanske uttalen Yáwe, en form som også kan forklares som en dialektisk form av Jāhūah — jf. samaritansk Elúwem for Elohim. I seg selv er formen Jahve problematisk i bibelsk hebraisk, i og med at den ikke følger de vanlige prinsipper for hebraisk fonologi. Det er for eksempel svært uvanlig å ha en uttalt h med sjevá naḥ i innlyd. Det er også dårlig samsvar mellom denne form og de avledede navneformer på Jeho- og -jahu.
Jihve: I nyere karaisme blir av og til uttalen Jihəve brukt.
Pipi: Hieronymus fortalte at det på hans tid var enkelte som uttalte navnet «PIPI», fordi de misforsto det hebraiske tetragrammet i den greske teksten. De forvekslet de hebraiske bokstavene med greske bokstaver og trodde at yodh og waw var den greske bokstaven iota og at he var pi. Derfor leste de tetragrammet fra venstre til høyre som pi, iota, pi, iota (ΠΙΠΙ), som uttales «PIPI».
Jeja: Skrivemåten Jeja kan komme av en forveksling mellom de hebraiske bokstavene J og V. Guds navn ble i hebraisk skriftspråk ofte forkortet til JH, JV eller bare J. I skrifter funnet i Qumran kan man se at de hebraiske bokstavene J og V er lett å forveksle. Kortformen JJ kan derfor komme av en feillesing av kortformen JV. Med tiden ble skrivemåten JJ også skrevet JJJ eller JVJ, eller av og til JJJJ. Det er blitt funnet en papyrus av Bibelen fra det tredje århundre e.Kr., der Guds navn er skrevet JJ. Vokalene e og a er hentet fra det arameiske ordet Sjema (‘Navnet’).
Det mest vanlige blant moderne forskere har vært å anse Jahve (eller Jahwe/Jahweh/Yahweh) som mest sannsynlig. Formen Jehova har vært mye brukt i eldre litteratur, men en del forskere heller nå også mot at formen Jahu ligger nærmest den opprinnelige.
Navnets betydning
I Den hebraiske bibel (Tanákh i den jødiske tradisjon, Det gamle testamente i den kristne), forekommer navnet JHVH første gang i Første Mosebok 2,4. Guds navn er hentet fra et verb, den kausative (forårsakende) formen i imperfektum av det hebraiske verbet ha-wah, ‘å bli’. Guds navn betyr derfor ‘Han lar (eller: får til å) bli’.
Da Moses spurte etter Guds navn, fikk han dette svaret: «Jeg skal vise meg å være hva jeg skal vise meg å være» (Andre Mosebok 3,14, ifølge den norske NV-oversettelsen); på hebraisk:, som uttales ehjeh asjer ehjeh). Ehjeh er 1. person entall Qal imperfektum av rotordet hajah, og brukes nesten alltid for å beskrive noe om framtiden. Noen bibeloversettelser gjengir 2. Mos. 3:14 med «jeg er den jeg er», men det er verdt å merke seg at det hebraiske verbet ehjeh snarere betyr «jeg skal bli» eller «jeg skal vise meg å være» (sammenlign med 1. Sam. 18:18 i Det Norske Bibelselskaps bibel der ehjeh er oversatt til «jeg skal bli [kongens svigersønn]»). Det uttrykker tanken om at han fortsetter å gjøre seg til den han trenger å bli for å gjennomføre sin vilje. Men generelt må en si, at de hebraiske tempusene (finnes bare 2) perfektum og imperfektum, egentlig ikke sier noe som helst om tid i det hele tatt. Både perfektum og imperfektum kan teoretisk både oversettes som fortid, nåtid og fremtid, men som oftest vil man måtte bestemme hvilken tid det er snakk om ut ifra konteksten. 1913-utgaven av The Catholic Encyclopedia gir denne beskrivelsen av navnet: «Det passende navnet på Gud i det Gamle Testamente; jødene kalte det følgelig for det ypperste navn, det mektige navn, det eneste navn, det praktfulle og fryktelige navn, det skjulte og mystiske navn, det virkelige navn, det passende navn».
JHVHs vesen ifølge Den hebraiske bibelen
JHVH opptrer i Den hebraiske bibel helt fra skapelsen av, og det dannes et ganske sammensatt bilde av hans personlige vesen i disse skriftene. Han omtales som et åndevesen, boende i et lys utilgjengelig for mennesker, og med enorm vital energi. (Jesaja 40:26) JHVH opphøyes høyt over menneskene, fordi han er hellig og ren i absolutt forstand, men likevel gjør han seg tilnærmelig ved at mennesket blir oppfordret til å søke ham i bønn. «Du kan ikke få se mitt ansikt,» sa han til Moses, «for det menneske som ser meg, kan ikke leve.» (2. Mosebok 33,20)
I Den hebraiske bibelen tegnes et bilde av JHVH som alt fra en kjærlig farsskikkelse og sauehyrde, til en mektig konge, rettferdig dommer og en hard eksekutør: «Herren, Herren [JHVH] er en barmhjertig og nådig Gud, langmodig og rik på miskunn og sannhet! Han lar sin miskunn vare i tusen slektledd; han tilgir synd og skyld og brott. Men han lar ikke den skyldige slippe straff. Han lar straffen for fedrenes synder komme over barn og barnebarn i tredje og fjerde ledd.» (2. Mosebok 34,6,7) Bibelskribentene således både fryktet ham og elsket ham; de følte takknemlighet overfor sin Skapers gavmildhet, så hen til ham for beskyttelse, og ofret regelmessig verdifulle ting til ham for å sikre seg hans gunst.
Den kjente beretningen om De ti plager i Egypt vanæret ettertrykkelig egypternes guder, som viste seg ikke å være i stand til å kopiere de mirakuløse plagene. (2. Mosebok 4 og 5) Denne beretningen illustrerer hvor suveren israelittene anså JHVH for å være, og hvordan de tilskrev ham sine seirer. «Jeg er Herren [JHVH] din Gud, som førte deg ut av Egypt, ut av trellehuset. Du skal ikke ha andre guder enn meg.» (De ti bud, 2. Mosebok 20,2, 3) Etter utfrielsen fra Egypt ble Lovpakten (Moseloven) inngått ved Sinaifjellet, med Moses som talsmann for folket og med utgytelse av dyreblod som stadfestelse av pakten. Denne handlingen satte israelittene til side som et hellig folk, og som altså bare skulle tilbe JHVH, «sine forfedres Gud». Det ble i det hele tatt svært viktig for dem ikke å «besmitte» tilbedelsen av JHVH ved å tilbe andre guder. Også for senere jøder var dette essensielt, noe som blant annet ses av beretningen om Daniels tre venner ved kongens hoff under fangenskapet i Babylon. (Daniel 1 og 3) Dette understrekes også i De ti bud: «Du skal ikke lage deg noe gudebilde, eller noe slags bilde av det som er oppe i himmelen eller nede på jorden eller i vannet under jorden. Du skal ikke tilbe dem og ikke dyrke dem! For jeg, Herren din Gud, er en nidkjær Gud [som ikke vil dele din hengivenhet med noen annen gud, New Living Translation].» –2. Mosebok 20,4,5
JHVH omtales også som «Gud Den Allmektige», og tilskrives ubegrenset makt eller energi. Han er i stand til å se både fram og tilbake i tid ned til minste detalj, og også åpenbare dette for sine tjenere, noe som kommer til uttrykk i de mange profetiene i Den hebraiske bibel. (Jesaja 46:10,11; 2. Krønikebok 16:9) De mest velkjente av profetiene er kanskje profetiene om Messias («en som er salvet»), som skulle være den Gud sendte for å frelse ikke bare sitt eget folk, men hele verden. (Daniel 9:24,25) Som betydningen av navnet hans angir («lar bli»), har JHVH all makt tilgjengelig for å gjennomføre sin vilje, eller for å styre hendelser slik at hans ord blir oppfylt.
John McKenna
John McKenna (født 3. januar 1855 i County Monaghan i Irland, død 22. mars 1936) var en irsk forretningsmann, rugbyspiller og fotballmanager, som sammen med W. E. Barclay var Liverpool FCs første manager ved at han hadde en delt manager/klubbsekretær-rolle.
Via sine forretningsforbindelser fikk han hentet mange rimelige fotballspillere fra Glasgow til Liverpool, blant annet: Duncan McClean, James McBride, Malcolm McVean, Hugh McQueen, Matt McQueen, John McCartney, Bill McOwen and Joe McQue.
Det var McKenna som ordnet det slik at Liverpool FC fikk bli medlem av The Football League.
Tetragrammet
JHVHs vesen ifølge de kristne greske skrifter
I dag ser de fleste kristne JHVH som navnet på selve Guddommen – Den hellige treenighet – bestående av Faderen, Sønnen (Jesus Kristus) og Den hellige ånd. De tillegger ikke Guds opprinnelige egennavn, eller tetragrammet, mye betydning, og det blir sjelden nevnt i det daglige kristne liv.
Tetragrammets forekomst i Den hebraiske bibelen
Guds navn forekommer 6 828 ganger i den hebraiske grunntekst til Det gamle testamente. Israelittene og jødene i gammel tid brukte det flittig som navnet på den ene Gud, som en kontrast til de gudene som ble tilbedt av folkeslag rundt dem. Få moderne oversettelser gjengir det imidlertid med et eget navn (Jahve eller Jehova) i dag. Isteden setter de inn titler som «Gud» eller «Herren».
Alle navn i den hebraiske grunnteksten forekommer kun med konsonanter, ettersom språket er uten vokaler, og den opprinnelige uttalen av disse kan således være usikker. Likevel følger oversetterne den praksis å gjengi disse navnene med innarbeidete former av det opprinnelige hebraiske. (Josva, Abraham, David). Ofte er dette versjoner av navnene som stammer fra gresk via latin, men som likevel ses som en adekvat gjengivelse av de enkelte personnavnene. Andre løsninger, slik som å bruke titler eller kun konsonantene («kongen» eller «DVD» istedenfor David) ville gjort teksten oppstykket og uforståelig – ikke minst tatt i betraktning at det finnes tusenvis av forskjellige egennavn i Den hebraiske bibel.
Når de fleste oversetterne i dag velger å gjengi navnet JHVH i Den hebraiske bibel med "Herren" eller "Gud", skyldes dette to forhold: (1) Dels at en følger den praksis Det nye testamentet vitner om, nemlig at JHVH enten unngås eller erstattes med for eksempel "Herren". (2) At en velger å gjengi en oversettelse av substituttene Adonai (Herren) og Elohim (Gud), som jødene etterhvert kom til å benytte. JHVH er utelatt i kopier av Septuaginta fra 4- og 500-tallet e.Kr., men forekommer i fragmenter av en tidlig revidert form av denne. Disse fragmentene kan dateres tilbake til det første århundre f.Kr. og det første århundre e.Kr. I sine oversettelser oppgir ikke Det Norske Bibelselskap noen utdypende forklaring på hvorfor JHVH er gjengitt med «Herren». Formen Jehovah ble imidlertid brukt konsekvent i Ny Baiboly, deres oversettelse til madagassisk.
To anerkjente oversettelser som gjengir JHVH med egennavn, er The Jerusalem Bible og The World English Bible, som begge bruker den engelske formen Yahweh. Sistnevnte oversettelse er siste utgave av American Standard Version, som i 1901 argumenterte for å bruke formen Jehovah konsekvent. Den reviderte utgaven av 1952 (Revised Standard Version) argumenterte helt motsatt, og byttet ut JHVH med the Lord (Herren) eller God (Gud). Mens siste utgaven nå altså velger formen Yahweh. Ut over disse er det stort sett eldre oversettelser som gjengir Guds egennavn, da som oftest i middelalderens populære form Jehova.
En annen bibeloversettelse som gjengir JHVH konsekvent med et tilsvarende navn (på norsk, engelsk, tysk osv.), er Jehovas vitners Ny verden-oversettelsen av De hellige skrifter. Det er åpenbart et ønske fra vitnenes side å framheve Jehova som en alternativ gjengivelse av JHVH, ettersom denne formen av navnet er blitt vanlig i bruk i vesteuropeiske språk i hvert fall siden 1200-tallet. Jehovas vitner argumenterer med hyppigheten navnet forekommer med i den hebraiske grunnteksten. De påpeker også at selv den nøyaktige uttalen av Jesu navn er gått tapt, uten at man av den grunn unngår å bruke navnet med den formen som er vanlig på det enkelte språk.
I Den hebraiske bibel opphøyes JHVH gjentatte ganger som det eksplisitte navnet på den høyeste Gud, den allmektige. (Salmenes bok 83:19) I bibelsk tid brukte jødene det både når de sang salmer, når de konverserte, når de bad og når de hilste hverandre. (2. Mosebok 8,29; Femte Mosebok 8,19; Ruts bok 2:4) Forkortete former av navnet forekommer også i en rekke bibelske personnavn og i den vanlige hyllesten halleluja – «lovpris Jah». Også ikke-bibelske tekstkilder, som Moabitt-steinen fra det 9. århundre f.Kr., inneholder JHVH og bekrefter at jødene brukte navnet såpass hyppig at de omkringliggende folkeslagene bet seg merke i det.
Tetragrammets fravær i de kristne greske skrifter
Tetragrammet forekommer ingen steder i kjente håndskrifter av grunnteksten til Det nye testamente (NT). Gud er isteden omtalt med titler som Far/Faderen og Herre/n. Dette gjelder også de stedene NT siterer fra GT. I fire vers i Åpenbaringen kapittel 19 forekommer uttrykket halleluja, som teknisk sett inneholder formen Jah av gudsnavnet på gresk.
Til sammen 890 passasjer i teksten henviser til uttrykk og allusjoner i Den hebraiske bibel, og av disse er over 300 direkte sitater, sannsynligvis fra Septuaginta, som var i vanlig bruk da bøkene i Det nye Testamente ble skrevet. (Westcott & Hort, The New Testament in the Original Greek, Graz 1974) Mange av disse passasjene henviser til eller inneholder sitater fra tekster som i det hebraiske GT inneholder navnet. For eksempel henvises det til fortidens profeter «som talte i Herrens navn;» disse talte naturligvis i navnet til JHVH. (Jakob 5:10; Evangeliet etter Matteus 1:22-23; Jesaja 7:14)
Noen få forskere (Howard, Trobisch) har fremsatt en teori om at NT-skribentene opprinnelig bevarte det hebraiske tetragrammet i sine sitater fra Den hebraiske bibel, slik vi også finner det hebraiske tetragrammet i de eldste (men tydelig reviderte) septuaginta-fragmentene vi kjenner til. Andre forskere mener bruken av «kurios» for JHVH vitner om en unaturlig ordbruk som gjør det vanskelig for leseren å skille mellom herren/JHWH og herren/Jesus. De mener dette kan være et vitnesbyrd om at tetragrammet har vært skrevet i teksten, men senere byttet ut med «herren». Flertallet av forskere mener imidlertid at skribentene valgte å gjengi tetragrammet (dersom det opphavlig sto i LXX) med ky’rios (eller the’os, Gud), ikke ulik den praksis som er reflektert i de arameiske targumene.
Hittil er det ikke funnet noen fragmenter/avskrifter av Det nye Testamente som inneholder tetragrammet. Det er imidlertid funnet fragmenter som viser at utgaver av Det gamle testamente i gresk oversettelse i det første århundre før og etter Kristi fødsel har inneholdt en eller annen form for JHVH eller IAO. Det er mulig, men ikke sikkert, at de første kristne brukte slike LXX-versjoner. Men uansett om tetragrammet var bevart i LXX, er majoritetsoppfatningen at det er usannsynlig at tetragrammet noen gang har vært i Det nye Testamente. Det fins nemlig ikke spor av tetragrammet i noen av NT-fragmentene. Tekstlingvistiske studier av Det nye Testamente tyder dessuten på at tetragrammet enten ble erstattet eller unngått.
En bibeloversettelser som avviker fra de øvrige i denne sammenheng, er Jehovas vitners Ny verden-oversettelsen, som bruker navnet 237 steder i NT. Det å avvike fra grunnteksten på en slik måte, er omstridt. Leilighetsvis kan også mer vanlige oversettelser av NT bruke Guds navn. Eksempelvis gjør Det Norske Bibelselskaps oversettelse til madagassisk, Ny baiboly, noen få steder -- og av pedagogiske grunner -- bruk av formen Jehovah.
En vanlig oppfatning blant forskere er at den jødiske praksis, som så sterkt kom til å begrense uttalen av Guds navn, ble fulgt blant jøder og kristne i det første århundre. Jesus og disiplene hans snakket arameisk, men behersket sannsynligvis også koiné-gresk, og kan derfor ha gjort bruk av Den hebraiske bibel både på originalspråket og på gresk når de leste fra, siterte og henviste til Skriftene. (Matteus 4:4–10; Evangeliet etter Lukas 4:16–21; Apostlenes gjerninger 2:16–21) Ingen steder i NT finner vi grunn til å tro at de kristne ble anklaget for å ha brukt tetragrammet. En finner heller ingen steder noe som tyder på at de kristne anklaget jødene for ikke å uttale/bruke tetragrammet.
Historisk opphav
Bibelteksten selv åpenbarer JHVH som en enestående Gud, i kontrast og opposisjon til andre guder; ja, i egentlig forstand er han den eneste guden som virkelig eksisterer. Han omtales som evig, både tilbake og fram i tid, og har følgelig ikke selv noe opphav. (Jesaja 40:28; 43:11; Salme 124:8) Skribentene av Det nye testamente slutter seg til denne oppfatningen, og også Jesus omtaler ham som «den eneste sanne Gud». (Johannes 17,3; Åpenbaringen 1,8) I 1. Mosebok 4,1 legges JHVHs navn i munnen på den første kvinne, Eva. Det forekommer også som en del av navnet til Jokebed, Moses’ mor, og må derfor ha vært i bruk selv før Moses fikk åpenbaringen ved den brennende tornebusken. (2. Mosebok 6,20; 3,1–15) Ulike forskere har imidlertid søkt å finne det egentlige historiske opphavet til dyrkelsen av JHVH, og finne ut om han ble tilbedt også i andre kulturer enn den gammelhebraiske.
Ett av forslagene som er blitt fremmet for å forklare JHVHs historiske opphav, er at israelittenes JHVH er hentet fra tradisjonene til Shasu – kananeisk-språklige nomader fra det sørlige trans-Jordan. (The Origins of Biblical Monotheism, Mark S. Smith) En inskripsjon fra den egyptiske guden Amuns tempel i Karnak, fra farao Amenhotep IIIs tid (1390–1352 f.Kr.) refererer til «Jhv’s Shasu,» hvilket viser at denne guden ble tilbedt blant noen av Shasu-stammene på denne tiden. Arkeologen Amihai Mazar har foreslått at assosiasjonen mellom Jahve og ørkenvandringen kan ha sitt opphav i de tørre landområdene sør for Israel. –Archaeology of the Land of the Bible (bind 1).
Egyptologen Donald Redford foreslår at israelittene i gammel tid selv kan ha vært en gruppe Shasu som beveget seg nordover inn i Kanaan (i det 13. århundre f.Kr.), og at de for første gang dukker opp på gravsteinen til Merenptah. Israel Finkelstein har videre påpekt at de bosatte seg i de samaritanske og judeiske fjellene på den tiden. –The Bible Unearthed: Archaeology's New Vision of Ancient Israel and the Origin of Its Sacred Texts.
Enda tidligere vitnesbyrd har blitt brukt som argument for at JHVH ble tilbedt som Jah (Yah) ved Ebla (2350 f.Kr.) og som Jav (Yaw) ved Ugarit (1800–1200 f.Kr.), hvor han var en av Elohim-ene – Els sønner. (Elohim er hebraisk for Gud i majestetsflertall.)
På bakgrunn av dette foreslår Jean Bottero at Jah (Yah) var den vest-semittiske utgaven av den akkadiske visdomsguden Ea, et navn avledet fra sumerisk (E = hus, A = vann), og en tittel gitt til den sumeriske guden Enki. (Mesopotamia: Writing, Reasoning, and the Gods) Jah og Ea ble da uttalt likt. Akkurat som Ea var JHVH da menneskets skaper og den som reddet Noah fra den verdensomspennende vannflommen. Hebraikeren Joel M. Hoffman mener imidlertid at tetragrammet opprinnelig ble satt sammen av forskjellige varianter av morguder (materne guder). –In the Beginning: A Short History of the Hebrew Language.
Som Van der Toorn påpeker, har en rekke forskjellige meninger blitt presentert, men man er ikke blitt enige om noen entydig etymologi for tetragrammet. –Dictionary of Deities and Demons in the Bible: «Yahweh».
Håndball-VM 1978 for menn
Håndball-VM 1978 for menn ble spilt i Danmark i perioden 26. januar – 5. februar 1978.
Kneppeskjærutstikkeren
Kneppeskjærutstikkeren er et kaianlegg sørøst for Sjursøya i bydel Nordstrand i Oslo. Kaianlegget ble utbygget i 1967–72 og er sammen med Bekkelagskaiene det travleste roro-kaiområdet på Oslo havn. Anlegget er en del av Sydhavna.
Navnet kommer av Kneppeskjæret, som nå inngår i utstikkeren, og som tidligere var en sosial samlingsplass for fiskerne i området. Utstikkeren er utfylt fra fastlandet til det tidligere skjæret utenfor Lille Bekkelaget gård, også kalt Kneppe. Kneppeskjæret ble også kalt Kaffeskjæret.
Ingen hus har i dag adresse knyttet til utstikkeren. De bygningene som ligger der, har adresse Kongshavnveien 27–31.
Hamre (Osterøy)
Hamre er ei bygd og et tettsted i Osterøy, i Hordaland. Tettstedet hadde innbyggere per. Den ligger ved Osterfjorden, lengst vest på Osterøya. Fv365 går gjennom bygda.
Hamre er det eldste kirkestedet i Osterøy. På denne plassen har det stått stavkirke fra cirka år 1024. Kirken var hovedkirke for hele Nordhordland. Stavkirken ble revet da nåværende Hamre kirke ble bygget omkring 1620. Kirken er delvis ombygget i 1859 og restaurert på 1940-tallet. Innvendig er det døpefonten i kleberstein som er det eldste inventaret. Den er ifra omtrent år 1250. Det nest eldste i kirken er hoveddelen av et middelaldersk alterskap. Dette er lagd i Lübeck omkring år 1480.
Statistisk sentralbyrå regnet Hamre som et tettsted fra 2013 til 2019, og igjen fra 2021.
Kompa
Kompa (engelsk: Compas) er en musikksjanger fra Haiti, og er inspirert av afrikansk musikk. Den har siden dannet opphav for musikkstilen zouk.
Kompa er en moderne form av tradisjonelle haitisk folkemusikk, også kjent som méringue, som var utberedt allerede tidlig på 1800-tallet. Etter at kompa fra 1955 ble popularisert av den haitiske saksofon- og gitarspilleren Nemours Jean-Baptiste, ble den også i andre land den viktigste og mest spilte musikkretning, blant annet på Dominica og de franske antiller. Kompa er også blitt en sterk musikalsk innflytelse i andre land (fremfor alt der det var innslag av haitisk innvandring), i Karibia, Frankrike, og i Canada, Sør- og Nord-Amerika.
Musikken ble nok en gang modernisert på 1980-tallet. Kompa gikk da fra å være tilpasset storband til mindre band basert på synthesizer og gitar med vokal fra korsang.
Den haitisk-amerikanske musikeren Wyclef Jean har gjort kompa ytterligere kjent utover den karibiske øya. Albumet Haiti 101 er kompa-inspirert. Også den haitiske president Michel Martelly, kjent under artistnavnet Sweet Micky var inspirert av Kompa.
Kompa synges på haitisk kreol og melodien nytter gjerne samme akkordrekke gjennom hele sangen.
Seidel og Tobram
Aasnes tegnet "Seidel og Tobram" i to omganger; fra 1972 til 1977 og på ny fra 1981 til 1991. Serien kom første gang på trykk i 3 norske aviser i august 1972. På det meste gikk serien i 17 aviser samtidig, bl.a Nationen, Telemark Arbeiderblad, Halden Arbeiderblad og Finnmarken. Serien består av nesten 5000 striper.