cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Den europeiske unions historie
Kull- og stålunionen
Siden 1947 hadde Ruhr-området og Saarland vært under fransk overherrdømme, med bakgrunn i Monnet-planen. Denne planen gikk ut på å umuliggjøre en tysk militær gjenopprustning ved å ta kontroll over landets viktigste kullområder. Dette ville gi Frankrike et sterkt løft i sin industriproduksjon, på bekostning av Tyskland. Den franske statsministeren, og senere utenriksministeren Robert Schuman ønsket imidlertid å styre fransk politikk overfor Tyskland vekk fra en gaullistisk tilnærming. Dette førte til opprettelsen av den internasjonale Ruhr-autoriteten i 1949. Området ble styrt etter det såkalte Ruhrstatuttet.
Alcide De Gasperi, Jean Monnet, Robert Schuman og Paul-Henri Spaak så for seg økonomisk samarbeid som tiltak for forsoning særlig mellom Frankrike og Tyskland, og for å motvirke nye kriger. Italia og Benelux-landene ble trukket inn i det fransk-tyske samarbeidet, og disse landene ble samlet kalt de indre seks.
Schuman-planen 9. mai 1950 (som senere ble kjent som Europadagen) var begynnelsen på det som senere ble Den europeiske union. Frankrikes utenriksminister, Schuman, presenterte en plan om å etablere et overstatlig organ som skulle kontrollere tysk-fransk kull- og stålproduksjon. Deltakelse i dette fellesskapet, som skulle inkludere et felles marked, skulle være åpent også for andre europeiske land. Målet med fellesskapet var tredelt: Ved å legge produksjon og handel under en overstatlig myndighet umuliggjorde man en eventuell re-militarisering. (Kull og stål var sentralt i datidens krigsindustri.) En viktig intensjon var at det ville bli vanskelig å forberede krig mellom Frankrike og Tyskland dersom stål- og kullindustrien var lagt under felles institusjoner. Avtalen kunne videre legge et fundament for et øko-politisk samarbeid mellom Frankrike og Tyskland, som lenge hadde vært bitre fiender. Handel mellom landene med kull og stål var ventet å bidra til økonomisk vekst for begge parter.
Schumandeklarasjonen førte til Paris-traktaten av 1951, hvor Vest-Tyskland og Frankrike, i tillegg til Italia og Benelux-landene gikk sammen om å danne Det europeiske kull- og stålfellesskap (EKSF). Traktaten skisserte et indre felles marked for kull og stål for de seks landene, som ble etablert i 1953. Formålet med kull- og stålunionen var å trappe ned og fjerne handelshindre mellom landene, og på sikt skape en felles handelspolitikk utad. Det langsiktige målet var en stadig tettere sammenslutning (union) mellom europeiske folk. Forebygging av krig mellom Tyskland og Frankrike var et av motivene, frykten for kommunisme og sovjetisk ekspansjon var et annet motiv for samarbeidet. Gjennoppbygging etter krigen var høyt prioritert og økonomer argumenterte for at grenser åpne for handel og dermed større markeder ville stimulere den økonomiske utviklingen. Frankrike ble det ledende landet i samarbeidet og innebar også at Vest-Tyskland kom inn i det «gode selskap».
De første institusjonene
thumb|Den høye myndighets hovedkontor i Luxembourg. De første institusjonene i EUs historie ble etablert gjennom Paris-traktaten. Hovedaktøren var fellesskapets høye myndighet (nå en del av Europakommisjonen), med Jean Monnet som dets første president, og totalt ni representanter fra medlemslandene (to fra Frankrike og Vest-Tyskland, én fra resten) med sete i Luxembourg. Hvert enkelt lands regjeringer var representert gjennom Ministerrådet (nå Den europeiske unions råd), hvori presidentskapet roterte mellom medlemslandene hver tredje måned. Ministerrådets mål var å harmonisere medlemslandenes politikk med hva som ble bestemt i den høye myndighet, samtidig som å være et forum for dialog mellom statenes styresmakter og den høye myndighet. Sammenliknet med dagens råd hadde Ministerrådet dermed begrenset makt ettersom den høye myndighet kun kontrollerte saker som omhandlet kull og stål.
Europaparlamentet (EP) ble òg opprettet gjennom Paris-traktaten, og hadde i utgangspunktet 78 representanter. Det første direkte valg til Europaparlamentet ble gjennomført i 1979, tidligere ble utsendinger til parlamentet utpekt blant representanter i medlemsstatenes parlamenter.
Det ble også opprettet en domstol bestående av sju dommere utnevnt av medlemslandenes regjeringer i tillegg til to advocates general, hvis oppgave var å overvåke at kull- og stålfellesskapets lovverk ble fulgt. I tillegg ble det etablert en sosial og økonomisk komité, som representerte produsenter, arbeidere, konsumenter og forhandlere innenfor kull- og stålsektoren.
Etablering av nye fellesskap
Den franske politikeren René Pleven foreslo i 1950 en pan-europeisk forsvarsstyrke (Pleven-planen), som svar på USAs ønske om re-militarisering av Vest-Tyskland. Avtalen om å etablere det europeiske forsvarsfellesskapet ble underskrevet i 1952, og skulle omhandle landene som tok del i kull- og stålfellesskapet. Pleven-planen blir imidlertid forkastet etter at forslaget blir nedstemt i den franske nasjonalforsamling. Året etter gikk Vest-Tyskland inn i NATO.
Som et resultat av Pleven-planens feiling velger man å opprette Den vesteuropeiske union i 1954. Unionen omfatter EKSF-medlemmene i tillegg til Storbritannia. Den vesteuropeiske union var imidlertid ikke ment å skape et felles overstatlig forsvar slik som pleven-planen, men snarere for å hindre kommunistisk innflytelse i Vest-Europa, samt å stimulere til økonomisk re-stabilisering gjennom mellomstatlig samarbeid.
Utenriksministrene i EKSFs medlemsland møttes i 1955 på den såkalte Messina-konferansen, for å utnevne en ny president i Den høye myndighet. Under konferansen kom man frem til at det var nødvendig å opprette felles institusjoner og et felles marked for å nå målet om tettere europeisk integrasjon. Det var et generelt ønske på politisk nivå om å koble nasjonale økonomier tettere sammen for å øke samordningen mellom medlemslandene. Under Messina-konferansen ble det satt ned en komité ledet av den belgiske utenriksministeren Paul-Henri Spaak. Komiteen kom frem til at det var ønskelig å opprette et europeisk økonomisk fellesskap og et atomenergifellesskap. Spaak-komiteens rapport ble godkjent på toppmøtet i Venezia i 1957, og ble et forhandlingsgrunnlag for medlemslandene for videre europeisk integrasjon.
Roma-traktaten
Etter at Spaak-rapporten ble ratifisert forhandlet medlemsstatene seg frem til en avtale som ble signert den 25. mars 1957 (Roma-traktaten), hvor man gikk inn for å danne Det europeiske økonomiske fellesskap (EØF eller EEC) og Euratom. Avtalen trådte i kraft 1. januar 1958. EØF-traktaten inneholdt bestemmelser for å opprette en tollunion og en felles politikk innen handel, transport og konkurranse. Målet var å danne et felles marked med fri bevegelser av varer, tjenester, kapital og personer, som senere skulle bli kjent som de fire friheter. I EØF-samarbeidet inngikk prinsippene om fri bevegelighet for personer, varer, tjenester og kapital på tvers av medlemsstatenes nasjonale grenser («de fire friheter»). Roma-traktaten uttrykte ønske om å redusere de økonomiske forskjellene mellom land og områder. Til 1973 var over to tusen vedtak og forordninger gjort på grunnlag av Roma-traktaten. EEC var i til å begynne med en tollunion. Gjennomføring av tollunion og felles landbrukspolitisk førte i løpet av 1960-tallet til at økonomiene i medlemslandene ble mer sammenvevd.
Etableringen av en felles europeisk landbrukspolitikk (CAP) var kanskje spesielt viktig. Dette ble fastslått på Stresa-konferansen i 1958, hvor man gikk inn for å innføre et system med garanterte priser til bønder. Med denne politikken ønsket man å favorisere varer fra europeiske produsenter innenfor det økonomiske fellesskapet. Målet var også å løse problemer de ulike statene hadde på sine innenriksmarkeder. Frankrike hadde for eksempel høy subsidiering av sitt landbruk, og led av overproduksjon. Tyskland derimot produserte ikke nok landbruksprodukter til eget forbruk, og var avhengige av import (hovedsakelig fra USA) for å brødfø egen befolkning.
Samtidig ble det også opprettet nye institusjoner basert på de som allerede eksisterte innenfor EKSF. Disse var Europaparlamentet, Europakommisjonen, Rådet og EF-domstolen. Det ble også opprettet en europeisk investeringsbank som skulle tilby lån for å fremme regional utvikling for å jevne ut regionale økonomiske ulikheter som for eksempel var særlig fremtredende mellom Sør- og Nord-Italia.
Suezkrisen i 1956, hvor den Anglo-franske kontrollen av Suezkanalen ble tapt til Egypt under Gamal Abdel Nasser var et sterkt økonomisk tilbakeslag ikke bare for Frankrike, men også for Storbritannia. Da britene trakk seg ut ble det på politisk nivå raskt klart at den internasjonale innflytelsessfæren hadde endret seg etter andre verdenskrig. Britene stod imidlertid utenfor EØF, og tettere integrasjon mellom de seks medlemslandene i EKSF som var traktatfestet i Roma truet den britiske økonomien med å seile akterut. Britene tok derfor initiativ til Stockholmkonvensjonen i 1960, hvor land som stod utenfor EØF skulle drøfte muligheten for å etablere en alternativ handelsorganisasjon. Resultatet ble opprettelsen av Den europeiske frihandelsorganisasjonen (EFTA) samme år mellom Danmark, Norge, Portugal, Storbritannia, Sveits, Sverige og Østerrike. EFTAs mål var å skape fri handel mellom medlemslandene, men til forskjell fra EØF skulle det ikke opprettes en tollunion eller en felles handelspolitikk utad.
Imidlertid gikk det ikke mer enn halvannet år før Storbritannia gikk bort fra EFTA, og heller søkte EF-medlemskap. Land som Irland, Danmark og Norge valgte samtidig også å søke medlemskap i EF, ettersom Storbritannia som initiativtaker og en viktig handelspartner ønsket å tre ut. De fire landene leverte sin EF-søknad i august 1961.
Du kan’ke tråkke på meg
Du kan'ke tråkke på meg er et musikkalbum med dansebandet Nordre Sving, utgitt i 1982.
Den europeiske unions historie
Gaullisme
EFTA ble opprettet som et motstykke til EEC ved Stockholm-konvensjonen av 1960 (etter innledende forhandlinger i 1959 ). EFTA ble som EEC opprettet i henhold til GATT-avtalens artikkel XXIV. Formålet med EFTA var blant annet å styrke forhandlingsposisjonen overfor EEC og bidra til et mer omfattende frihandelsområde i Europa. EFTA er en tradisjonell internasjonal organisasjon uten overnasjonalitet og Storbritannia var hovedaktøren bak EFTA.
Som et resultat av dette politikkskiftet initierte franskmennene i 1961 Fouchet-planen, utviklet av Frankrikes ambassadør til Danmark Christian Fouchet, med hjelp fra de Gaulle. Planen gikk ut på å opprette et system av regelmessige møter mellom statsledere og regjeringer for å igangsette et mellomstatlig samarbeid innenfor blant annet politikk, økonomi, kultur og forsvar. Planen anbefalte å peke ut en rådgivende forsamling utpekt av EFs nasjonalforsamlinger, og en kommisjon bestående av utenrikstjenestemenn. Planen ble nedstemt av Nederland med støtte fra Belgia og Luxembourg i 1962, da de mindre medlemslandene fryktet den ville føre til at EF utviklet seg til en tysk-fransk hegemonimakt. Året etter, i 1963, la Frankrike ned veto mot britisk medlemskap i EEC. Bakgrunnen for dette kan til dels tilskrives uheldige omstendigheter. De Gaulle var sterkt kritisk til amerikansk innflytelse i den europeiske integrasjonsprosessen, og også mistenksom overfor britene, da han mente de ville fungere som USAs forlengede arm inn i fellesskapet. I desember 1962 inngikk USA og Storbritannia en avtale i Nassau om at amerikanerne skulle tilby rakettsystemer til britenes atomvåpenprogram. De Gaulle var i motsetning til britene kritisk til et NATO drevet etter amerikanske ønsker, og så problematisk på at en stor nasjon som Storbritannia skulle få innflytelse i EF. Britene var også sterkt knyttet opp mot Samveldet av nasjoner, og hadde en landbrukspolitikk som var lite forenelige med CAP, noe britene selv også så som et problem i forhandlingene om medlemskap.
Den 22. januar 1963 undertegnet De Gaulle og den tyske kansleren Konrad Adenauer Elysée-avtalen mellom Frankrike og Tyskland. Vennskapsavtalen var en milestein i forholdet mellom de to landene. Traktaten tilrettela dessuten for samarbeid mellom Frankrike og Tyskland på flere punkter. Det skulle organiseres regelmessige møter mellom landenes utenriksministre, og det ble også initiert samarbeid innenfor forsvar, sikkerhet og utdanning.
«Den tomme stols politikk» ble ansett som ett av de største tilbakestegene for integrasjonsprosessen gjennom 1960-tallet, og gikk over sju måneder mellom juni og desember 1965. I denne perioden nektet Frankrike, på initiativ av de Gaulle, å ta del i møter i Rådet. Bakgrunnen var blant annet uoverensstemmelser i forhold til hvordan CAP skulle finansieres. Frem til den tomme stols krise var bøndenes garanterte priser finansiert av nasjonale bidrag, men denne ordningen skulle erstattes ved å bruke tollfortjenestene fellesskapet fikk ved import av varer fra tredjeland. Denne tollen skulle EF stå for, og gjøre CAP gjennomførbart med egne midler. Frankrike var imidlertid urolige for at dette ville gi Europaparlamentet økt budsjettmyndighet på bekostning av nasjonale parlamenter.
Den viktigste grunnen til den tomme stols krise tilskrives imidlertid ofte uenighetene knyttet til bruk av kvalifiserende flertallsvotering (QMV). De øvrige EEC-landene ønsket å innføre dette fremfor enstemmighetsplikt på enkelte områder i Rådet, og skulle være implementert i den siste etappen mot en felles tollunion som var planlagt å tre i kraft ved inngangen til 1966. Frankrike gjorde det klart at de ikke ville returnere til rådet før de øvrige medlemslandene aksepterte at Rådet ikke kunne tvinge politikk på medlemsland. Løsningen på krisen ble kjent som Luxembourg-kompromisset, hvor man inngikk en uoffisiell avtale om at medlemslandene fortsatt skulle ha vetorett i saker som var av særlig nasjonal interesse for en medlemstat.
Det franske vetoet mot britisk medlemskap i EEC i 1963 førte til at ingen av søkerlandene gikk inn i fellesskapet. Danmark, Irland, Norge og Storbritannia leverte derfor inn en andre søknad i mai 1967, hvor Frankrike fem måneder senere igjen legger ned veto mot britene. I april 1969 går imidlertid de Gaulle av som fransk president, og erstattes av Georges Pompidou.
Etablering av EF
Til 1973 var over to tusen vedtak og forordninger gjort på grunnlag av Roma-traktaten. EEC var i til å begynne med en tollunion. Gjennomføring av tollunion og felles landbrukspolitisk førte i løpet av 1960-tallet til at økonomiene i medlemslandene ble mer sammenvevd.
Sammenslåing til én kommisjon
Basert på Brussel-traktaten (1965) (også kjent som Samlingstraktaten) ble De europeiske fellesskap etablert i 1967 ved sammenslåing av EEC, EURATOM og EKSF. Disse tre hadde opprinnelig hvert sitt utøvende organ «høy myndighet» for EKSF og «kommisjon» for de to andre, disse tre ble slått sammen til en kommisjon som administrerte både Roma-traktaten og Paris-traktaten. Walter Hallstein som hadde vært president for EEC-kommisjonen, ble EF-kommisjonens nye president. Senere ble dette til Europakommisjonen.
Toppmøtet i Haag
Pompidou gjorde det raskt klart at han ønsket å distansere seg fra gaullismen som hadde preget Frankrikes tilnærming til EF gjennom 60-tallet. På toppmøtet i Haag i desember 1969 ønsket han å diskutere mulighetene for en utvidelse av EF, og kom frem til at man skulle gjenoppta forhandlingene med søkerlandene. De fire landene valgte dermed å re-initiere sine søknader. Man ble videre enige om å se på muligheten på å etablere et sikkerhets- og utenrikspolitisk samarbeid gjennom dialog mellom medlemslandenes utenriksministre.
Første forsøk på en økonomisk og monetær union
Kort tid etter at EFs tollunion var ferdigstilt i juli 1968, 18 måneder før planen, legges Barre-memorandumet frem. Den franske kommisjonæren, Raymond Barre, presenterte en plan for å etablere en økonomisk og monetær union mellom medlemslandene, for å bidra til enda tettere integrasjon. Memorandumet følges opp av Werner-planen, initiert av den luxembourgske stats- og finansministeren Pierre Werner. Det ble nedsatt en komité som skulle legge frem en plan for å oppnå en økonomisk og monetær union innen 1980. Rapporten ble lagt frem i 1970, og innebar en tredelt prosess hvor man blant annet skulle redusere fluktuasjoner mellom de europeiske valutaene for å stimulere til økt handel på det indre markedet.
Werner-planen ble imidlertid aldri gjennomført. I 1970 økte Frankrike prisen på gulleksport, og året etter fjernet USA den faste vekslingskursen mellom dollar og gull. Dette førte til avviklingen av Bretton Woods-systemet, som siden opprettelsen i 1944 hadde styrt det finansielle samvirket mellom verdens industriland innenfor finans- og valutaforhold. Jom Kippur-krigen i 1973, som ledet til oljekrisen hvor OPEC-landene firedoblet oljeprisen skapte dessuten stor markedsuro som satte en stopper for Werner-planen allerede i første fase. For å redusere fluktuasjonene mellom de europeiske valutaene innførte man en ny vekslingskursmekanisme – valutaslangen, hvor det ble satt et bunn- og taknivå for hvor mye valutakursene kunne svinge. Oljekrisen førte blant annet til at franske franc lå langt utenfor det slangemodellen tillot, og med dette stagnerte hele planen.
Den første utvidelsen
I mai 1967 søkte Storbritannia på nytt, i juli 1967 søkte også Norge. Sverige (uspesifisert tilknytningsform), Danmark og Irland søkte også medlemskap. Charles de Gaulle sa igjen nei i 1967, da han gikk av i 1969 var det åpent for britisk medlemskap. Forhandlinger med søkerne ble innledet i 1969. Avtalen var ferdig i januar 1972 og utvidelsen av EEC ble godtatt ved folkeavstemning i Frankrike (67,7 % stemte ja) i april 1972. Folkeavstemningen i Norge flertall (54 %) mot medlemskap, mens det i Danmark ble flertall for (63,5 % for). Norge inngikk i stedet en frihandelsavtale fra 1973. EFTA ble opprettet som et frihandelsforbund der toll mellom landene skulle avskaffes, men mulighet til ulike tollsatser overfor tredjeland. EEC ble opprettet som en tollunion uten toll innad og med felles tollsatser utad. EFTA-landene ble også kalt «de ytre syv».
Britisk handel ble med medlemskapet mer rettet mot Europa og mindre mot de tidligere koloniene. USA støttet opprettelsen av EF, men mente at samarbeid om utenriks- og sikkerhetspolitikk burde ligge i NATO med USA i lederrollen. Frankrike gikk tidlig inn for en mer uavhengig europeisk utenrikspolitikk innenfor rammen av EF, og fikk en viss tilslutning til dette utover 1970-tallet, mens de mest USA-orienterte landene (Storbritannia, Vest-Tyskland og Nederland) holdt fast ved at sikkerhetspolitikk og militære saker hørte til i NATO. På det økonomiske området ble EF på 1970- og 1980-tallet trukket mellom utdypet økonomisk samarbeid på den ene siden og nasjonal politisk kontroll over økonomien på den andre.
Eurosklerose
Mot slutten av 1970- og begynnelsen av 1980-årene inntraff det en stillstand i det europeiske samarbeidet, og uttrykket «eurosklerose» oppsto (av latin sklerose=forherding). Utviklingen hadde hovedsakelig økonomiske årsaker. De nasjonale økonomiene i Europa opplevde en nedgang, samtidig som konkurransen fra USA og Japan var stor. Det var ikke rom for stadig å utvide EUs budsjett.
Mot slutten av tiåret ble det imidlertid igangsatt tiltak for å gjenoppta integrasjonsprosessen. På toppmøtet i Brussel i 1978 ble Rådet enige om å etablere et valutasamarbeid – Det europeiske monetære system (EMS). Etter valutaslangens kollaps så man nødvendigheten i å etablere et system som kontrollerte uønskede fluktuasjoner mellom de europeiske valutaene. Den europeiske vekslingsmekanismen (ERM) ble derfor innført i 1979, hvor medlemslandene forpliktet seg å ikke la sine nasjonale valutaer svinge mer enn 2,25 % i begge retninger i forhold til hverandre. Det ble også opprettet en kunstig valutaenhet (ECU) til bruk i tekniske beregninger. Deltakelse i EMS var imidlertid frivillig, og ved opprettelsen valgte Storbritannia å stå utenfor. EMS hadde som mål å forene valutaene som tok del i EFs felles marked, og det var også et nytt forsiktig steg mot en felles monetær union – et prosjekt som hadde feilet under Werner-planen.
I 1979 fikk man også innført direkte valg i Europaparlamentet. Dette var fastslått som et mål allerede i Roma-traktaten, som slo fast at representantene skulle velges av fellesskapets befolkning i et allment valg. Frem til 1979 var alle EPs representanter hentet fra fellesskapets nasjonale parlamenter.
Første steg mot en europeisk union
I 1975 la den belgiske statsministeren Leo Tindemans frem en rapport på oppdrag fra Rådet, hvor han befattet seg med tanken om sentrale komponenter innenfor en mulig europeisk union. Rapporten tok også for seg hvordan EF i fremtiden kunne integreres tettere, og konkluderte med at en sterkere satsing på en felles utenrikspolitikk samt å innføre direkte valg i Europaparlamentet var viktige steg mot dette. Selv om Tindemans-rapporten ikke fikk noen spesiell virkning på kort sikt ble mange av tiltakene den skisserte gjennomført.
Nye demokratier
Da militærregimet som kontrollerte Hellas kollapset i 1974 og landet gikk tilbake til demokratiet søkte grekerne raskt mot EF. I juni 1975 blir søknaden overlevert, og forhandlingene i Brussel ble satt i gang året etter. I 1975 dør også general Franco, som markerer slutten på Spania som en totalitær stat, med re-innsettelsen av kong Juan Carlos som statsoverhode. Nellikrevolusjonen i 1974 fører også Portugal vekk fra diktatur, og gjennom PREC faller Estado novo til fordel for demokratiet. Spania og Portugal søker også EF-medlemskap kort tid etter revolusjonene; Portugal i mars 1977 og Spania i juli samme år etter landets første frie valg etter Franco-æraen.
Kontrastene mellom de etablerte EF-landene og de nye demokratiene var imidlertid store, både innenfor økonomi, infrastruktur og levekår. Det var derfor flere problemer knyttet opp mot en middelhavsutvidelse av EF. De tre landene hadde til sammen en befolkning på omkring 60 millioner relativt fatte innbyggere, og å igangsette regionale økonomiske investeringer for å jevne ut sosiale ulikheter mellom sør og nord ville være kostbart for EF. Spesielt betent var også utvidelsen i forhold til CAP. Økonomien i Hellas, Portugal og Spania (spesielt sistnevnte) var i mye større grad sentralisert rundt landbruk enn i de mer industrialiserte sentraleuropeiske landene. Sammenliknet med Frankrike og Tyskland var disse dessuten lavinntektsland, som ville skape sterk konkurranse mot de etablerte EF-landene på jordbruksvarer. Dette førte til at forhandlingene om medlemskap ble langvarige. Hellas ble tatt opp som medlem i 1981, og Portugal og Spania så sent som i 1986.
Sikkerhetspolitikk
Begynnelsen av 80-tallet var på europeisk nivå preget av sikkerhetsspørsmål i kjølvannet av den sovjetiske invasjonen i Afghanistan i 1979. Utenriksministrene Genscher og Colombo foreslo i 1981 å gi Europaparlamentets praksis større betydning, en utvidelse av unionen til kulturelt og juridisk samarbeid, og i tillegg institusjonelle reformer. Initiativet ble imidlertid forkastet til fordel for Den vesteuropeiske union, og EPC ble ikke revidert før under Maastricht-avtalen i 1992 med iverksettelsen av EUs felles utenriks- og sikkerhetspolitikk (FUSP).
Spinelli-utkastet
Altiero Spinelli foreslo i 1984 for Europaparlamentet at det skulle vedta en europeisk forfatning. Utkastet innebar en radikal omorganisering av EU i retning av en føderal union. Et eksempel på dette er det såkalte unionsborgerskapet.
Europakommisjonens daværende leder Jaques Delors, utarbeidet i 1985 en såkalt «hvitbok», med en tidsplan for å etablere det indre marked innen 1. januar 1993.
EØS, Enhetsakten
Det første ministermøtet mellom EF og EFTA ble avholdet i Luxembourg i april 1984 og møtet resultertet i en felles erklæring om fleksibelt og pragmatisk samarbeid. I 1989 tok Delors initiativet til et mer strukturert og omfattende samarbeid. På EFTAs toppmøte i mars 1989 i Oslo ble det tatt initiativ til et Europeisk økonomisk samarbeidsområde (EØS). I mai 1991 ble tema for en EØS-avtale lagt frem etter forhandlinger. En folkeavstemning i Sveits i 1992 sa nei til at landet skulle gå inn i EØS. EØS-avtalen trådte i kraft i 1993 og var i EFTA-landene primært motivert av markedsadgang. I 1986 kom den første større revisjonen av Roma-traktaten. Enhetsakten ble signert i Luxembourg og Haag i 1986, og trådte i kraft 1. juli året etter. Storbritannia, Danmark og Hellas mente det var unødvendig å endre Romatraktaten. Med Enhetsakten ble EFs indre marked etablert, for å fjerne handelshindringer mellom medlemslandene. En kommisjon (Delors-kommisjonen) ble i forkant av avtalen satt ned for å finne ut hvordan forskjellene i regelverk og konkurransedyktighet mellom landene kunne jevnes ut. Videre gikk man inn for å fjerne de resterende handelsbarrierene mellom landene, og satte som mål at det indre marked skulle være ferdigstilt innen 1992. EF hadde på den tiden 12 medlemmer. Utforming og iverksetting av det indre markedet preget EF i siste halvdel av 1980-årene.
Som et ledd i å demokratisere EF ytterligere ble det også innført en samhandlingsreform (co-desicion), hvor beslutninger og lovverk på flere områder også måtte godkjennes i Europaparlamentet så vel som i Rådet. Ved at parlamentets representanter ble direkte valgt, var dette ment å bøte på det demokratiske underskuddet som hadde preget fellesskapet. Kvalifiserte flertallsvotering ble også innført på flere områder.
Tysklands gjenforening
EF ble i 1990 utvidet ved at Øst-Tyskland ble gjenforent med Forbundsrepublikken og var med det innenfor EF. Finland, Sverige og Østerrike ble medlemmer med virkning fra 1. januar 1995. Disse tre landene var nøytrale under den kalde krigen og Sovjetunionens sammenbrudd var en viktig bakgrunn for at de kunne gå inn i EU med nær tilknytning til NATO.
Amsterdam-traktaten
Amsterdam-traktaten (signert i 1997, med virkning fra 1. januar 1999 ) innebar innlemmelsen av Schengen-avtalen i unionens første søyle, samt den endelige tilrettelegging for innføringen av euro. Valutaen ble lansert som en elektronisk valuta i 1999 og senere som et fysisk betalingsmiddel i femten medlemsstater i 2002.
Respiratorisk-syncytialt virus
Respiratorisk-syncytialt virus er et virus som overføres med sekret fra luftveiene, via luftsmitte og med forurensede hender.
Den europeiske unions historie
Nice-traktaten
I 2000 ble det avholdt et EU-toppmøte i Nice, de mest langvarige til da. Et viktig tema på møtet var reform av EUs institusjoner, blant annet stemmeregler og krav til kvalifisert flertall i ministerrådet. Bakgrunnen var blant annet at utvidelser ville komplisere beslutningstakingen dersom alle nye medlemmer skulle få stemmevekt som eksisterende medlemmer. Tyskland var dessuten misfornøyd med at deres stemmetall ikke var korrigert for innlemmingen av Øst-Tyskland med 16 millioner innbyggere. Løsningen ble relativt færre stemmer til små land som fortsatt fikk flere stemmer enn størrelsen skulle tilsi. Frykt for at stadige utvidelser ville redusere EUs institusjonelle styringsdyktighet var bakgrunnen for at Nice-traktaten (signert 2001, ikrafttredelse 2003) på flere politikkområder erstattet krav om enstemmighet med regler om flertallsbeslutninger. Nice-traktaten ble ratifisert av alle land, i Irland etter to folkeavstemninger. Europaparlamentet ble gjennom denne traktatendring tildelt reell lovgivningsmakt i visse sammenhenger.
Det europeiske konvent, forslaget til grunnlov
Det europeiske råd vedtok under sitt møte i Laken i 2001, en gjennomgåelse av unionens politiske system. For å utrede en rekke spørsmål i den forbindelse, ble Det europeiske konvent opprettet. Konventet skulle blant annet utarbeide forslag til en grunnlov for de europeiske borgerne, dersom det var mulig å komme til enighet om dette. Konventet som ble ledet av Valéry Giscard d'Estaing, avla sin innstilling til regjeringskonferansen i Roma i 2004, blant annet med forslag til en europeisk grunnlov. Forslaget til grunnlov ble ikke ratifisert av samtlige land, og ble dessuten forkastet i folkeavstemninger i Frankrike og Nederland. Nye forhandlinger mellom medlemsstatene førte til Lisboa-traktaten, som ble vedtatt i 2007.
Respiratorisk-syncytialt virus
Infeksjon med RS-virus er meget smittsom. Blant friske voksne gir viruset forkjølelse og lungebetennelse. Blant barn yngre enn to år kan viruset være farlig og føre til luftveisobstruksjon og sykehusinnleggelse. I u-land er viruset en stor årsak til høy barnedødlighet. Etter cirka tre år utvikler barn antistoffer mot viruset som reduserer faren. Voksne med nedsatt immunforsvar står også i fare for alvorlig infeksjon på grunn av viruset.
Den europeiske unions historie
Utvidelse til Øst-Europa
Den 1. mai 2004 ble den til da største utvidelse fullført, da ti land – hovedsakelig fra den tidligere Østblokken – ble medlemmer. Romania og Bulgaria ble medlemmer 1. januar 2007 og med det var alle tidligere medlemmer (unntatt Albania og Sovjetunion) av Warszawa-pakten del av EU. Folkeavstemning i Kroatia 2012 ga stort flertall (67 %) for medlemskap og medlemskapet trådte i kraft sommeren 2013.
Lisboa-traktaten
I 2009 trådte Lisboa-traktaten i kraft. Den enighet som var medlemsstatene seg imellom om at Nice-traktaten ikke hadde vært drastisk nok i sine endringer førte til at Lisboa-traktaten tok opp den samme tråd, og plasserte Europaparlamentet på like fot med nasjonale regjeringer (Rådet) i lovgivningsprosessen på mange politikkområder, og forenklet Rådets stemmeregler ytterligere. Også EUs rammeverk for agering utad ble samordnet ved denne traktatendringen, ved at Europakommisjonens og Rådets relevante kompetanser på dette området skulle driftes samlet.
Den europeiske bankunion
Finanskrisen fra 2008 hadde avslørt mangler ved den økonomiske og monetære union, og det ble etterlyst regler for banktilsyn, avvikling av kriserammede banker og garantier for innskyternes penger. De ordninger som ble etablert ved siste ikrafttredelse 1. januar 2015, kalles Den europeiske bankunion. Medlemslandene ble enige om regler for Den felles tilsynsmekanisme (2014) og Den felles krisehåndteringsmekanisme (2015). Den grenseoverskridende sikring av innskyternes midler ble det ikke enighet om, men ordningen ble satt i videre planlegging.
«Brexit»
I folkeavstemningen om Storbritannias EU-medlemskap 23. juni 2016 stemte 51,89 prosent av velgerne for å forlate («leave») EU, mens 48,11 prosent stemte for å forbli («remain») i EU. Den 29. mars 2017 ble et brev om Storbritannias utmeldelse fra EU overlevert til presidenten for Det europeiske råd, Donald Tusk. Artikkel 50 i Traktaten om Den europeiske union ble dermed aktivert. Den gir en frist på to år for forhandlinger dersom et land melder seg ut av unionen. Storbritannias utmeldelse kalles brexit.
Forhandlingene ble stipulert til å vare i to år. Statsminister Theresa May la opp til en omfattende frihandsavtale med EU til erstatning for medlemskap. Overgang til EFTA og eventuelt EØS ble lansert som en aktuell løsning for Storbritannia, en løsning den britiske regjeringen avviste etter folkeavstemningen.
Den 15. januar 2019 ble regjeringen Mays avtaleforslag for utmeldelse nedstemt med 230 stemmer (432 mot, 202 for), hva som ble regnet som et betydelig politisk tilbakeslag, og er det tallmessig verste avstemningsnederlaget på 95 år i parlamentet.
Koronapandemien
Etter den økonomiske krisen som ble utløst av koronapandemien, ble EUs ledere i 2020 enige om å ta opp felles gjeld for å finansiere den europeiske gjenoppbygningsplanen kalt NextGenerationEU (NGEU).
Russlands invasjon av Ukraina
Russland invaderte Ukraina 24. februar 2022. EU bevilget 550 millioner euro til humanitær bistand, utløst av krisen som fulgte invasjonen. EU vedtok også sanksjoner med sikte på å hindre Russlands evne til å finansiere krigen, ramme Russlands elite med økonomiske og politiske tiltak og redusere landets økonomiske basis. Krigen avslørte samtidig at flere av EU-statene var avhengige av leveranser av olje og gass fra Russland.
Vandaler
Vandalene var et germansk folkeslag, som utgjorde en betydelig del av trusselen mot Romerriket i den såkalte folkevandringstiden. Vandalene vandret gjennom Gallia og Hispania før de dannet et betydelig kongedømme i Nord-Afrika med hovedstad i Saldae (dagens Béjaïa). Herfra dominerte de øyene i det vestlige Middelhavet. I 534 overga den siste vandalkongen seg til romerne, og etter dette hadde vandalene lite betydning i historien.
Opprinnelse
Vandalene ble først identifisert med Przeworsk-kulturen i det 19. århundre. Det er kontroverser rundt potensielle forbindelser mellom vandalene og en annen germanske stamme, kalt lugier. Noen akademikere tror at enten var lugiene et tidligere navn for vandalene eller vandalene var del av den lugianske føderasjonen.
I middelalderen var det populært antatt at vandalene var forfedrene til polakkene. Denne antagelsen oppstod antagelig av to grunner: For det første ble venderne blandet med vandalene og for det andre bebodde både venderne og vandalene i antikkens tid området som senere ble bosatt av polakker. I 796 kan en i Annales Alamanici finne et utdrag som sier at «Pepin av Italia reiste til vandalenes region, hvor vandalene kom ut for å gjøre motstand mot ham.» I Annales Sangallenses ble det samme raidet (riktignok plassert i 795) oppsummert med en enkel melding: «vandalene ble ødelagt». Dette betyr at tidlige skribenter i middelalderen gav vandalenes navn til avarer.
Historie
Vandalene var delt inn i to stammegrupper, silingi og hasdingi. Silingiene levde i et område som kalt Magna Germania i flere århundrer, nå Schlesien. I det 2. århundre flyttet hasdingiene, ledet av kongene Rhaus og Raptus, sørover og angrep først romerne i det nedre Donau-området, inngikk så fred og slo seg ned i det vestlige Dacia (Romania) og det romerske Ungarn.
Ifølge Jordanes kom hasdingiene i konflikt med goterne rundt tiden til Konstantin den store. På den tiden levde vandalene i land som senere ble bebodd av gepidene, hvor de var omringet «i øst (av) goterne, i vest (av) markomannerne, i nord (av) hermandurerne og i sør Hister (Donau).» Vandalene ble angrepet av den gotiske kong Geberic og deres kong Visimar ble drept. Vandalene migrerte så til Pannonia hvor de levde de neste seksti årene.
Miguel Sandoval
Miguel Sandoval (født 16. november 1951 i Washington, DC) er en amerikansk skuespiller.
Vandaler
Historie
I 400 eller 401, muligens på grunn av hunernes angrep, begynte vandalene sammen med sine allierte (de sarmatianske alanerne og germanske sveberne), å bevege seg vestover under kong Godigisel. Noen av silingiene sluttet seg til dem senere. Rundt denne tiden hadde hasdingiene allerede blitt kristnet. På samme måte som goterne tidligere, adopterte vandalene arianismen, en trosretning som var i opposisjon til hovedstrømmen som var trinitariansk kristendom i Romerriket, som senere ble til den katolske kirke og den ortodokse kirke.
Båtskalle
Båtskalle (Latin: scaphocephalus) er en betegnelse som brukes om et symptom på en form for genetisk feil hos mennesker. Hos en person med båtskalle har skallen en form som likner en velvet robåt. Sett forfra har skallen en noe spiss, konisk form. Også kalt Aperts syndrom.
Vandaler
Gallia
Vandalene reiste vestover langs Donau uten store problemer, men da de nådde Rhinen, møtte de motstand fra frankerne som befolket og kontrollerte de romerske regionene i det nordlige Gallia. 20,000 vandaler, inkludert Godigisel selv, døde i det påfølgende slaget. Allikevel klarte Vandalene med hjelp fra alanerne å beseire frankerne. Den 20. desember 406 krysset vandalene den islagte Rhinen for å invadere Gallia. Under Godigisels sønn Gunderic plyndret vandalene seg vestover og sørover gjennom Aquitaine.
Miguel Sandoval
Sandoval begynte som profesjonell skuespiller i 1975 og han debuterte på film i 1980. Han hadde små roller i anerkjente filmer som Jungle Fever, Jurassic Park og Clear and Present Danger. Etter disse filmene dukket han blant annet opp i Get Shorty, Up Close & Personal og Blow. Sandoval har opptrådt i en rekke TV-serier, ofte i gjentakende roller. Savage hadde stor suksess med sin rolle i TV-serien Medium i 2005. Savage har også gjort opptredener i populære serier som Frasier, The X-Files, Seinfeld og Lois & Clark: The New Adventures of Superman.
Båtskalle
Vistegutten fra den eldre steinalderen hadde båtskalle.
Vandaler
Iberia
Vandalene krysset Pyreneene i oktober 409 og fikk land fra romerne på Den iberiske halvøy som foederati i Gallaecia (i nordvest) og Hispania Baetica (i sør). Alanerne fikk land i Lusitania (vest) og regionen rundt Karthago Nova. Sveberne kontrollerte også deler av Gallaecia. Vestgoterne som invaderte Iberia før de fikk landområder i Septimania i det sørlige Frankrike, knuste alanerne i 416 og drepte den vestlige alanske kongen, Attaces. Restene av hans folk tilbød senere vandalkongen Gunderik den alanske kronen. Senere vandalkonger i Nord-Afrika kalte seg Rex Wandalorum et Alanorum («konge av vandalene og alanerne»).
Afrika
Gunderiks halvbror Geiserik viste seg å bli den store vandalkongen. Han begynte å bygge en vandalsk flåte, og etter at han ble konge, krysset han Gibraltarstredet i 429 og beveget seg østover mot Karthago. I 435 gav romerne dem noe territorium i Nord-Afrika, men likevel falt Karthago til vandalene i 439. Geiserik bygget så opp kongedømmet til vandalene og alanerne til en mektig stat med hovedstad i Saldae. Han erobret Sicilia, Sardinia, Korsika og Balearene.
Forskjellen i trosgrunnlaget mellom de arianske vandalene og Romas katolikker eller donatister var en konstant kilde til spenning i deres afrikanske stat. De fleste vandalkongene, med unntak av Hilderik, forfulgte mer eller mindre katolikkene. Medlemmer av presteskapet ble utvist, klostre ble oppløst og et generelt press ble brukt på katolikker som ikke lot seg kue. Selv om katolisismen sjelden var offisielt forbudt, med unntak av de siste månedene av styret til Hunerik, var konvertering fra vandalenes tro til katolisismen forbudt, og livet var generelt vanskelig for det katolske presteskapet som ble nektet å ha biskoper.
Plyndringen av Roma
Vandalene tok Roma i 455 og plyndret byen i to uker fra 2. juni. De forlot byen med utallige verdisaker, inkludert byttet fra tempelet i Jerusalem som var blitt ført til Roma av Titus. De tok også med seg keiserinnen Licinia Eudoxia og hennes døtre Eudocia og Placidia. De ødela en enorm bysantinsk flåte som ble sendt mot dem innen 468.
Nedgang
Hilderik (523–530) var den mest katolskvennlige av vandalkongene. Han hadde lite interesse for krig og overlot det til et familiemedlem, Hoamer. Da Hoamer led nederlag mot maurerne, gjennomførte den arianske fraksjonen i kongefamilien et opprør og Gelimer (530–533) ble konge. Hilderik, Hoamer og deres slektninger ble kastet i fengsel.
Den bysantinske keiser Justinian I erklærte krig mot vandalene. Handlingen ble ledet av Belisarius. Etter å ha hørt at den største delen av den vandalske flåten kjempet mot et opprør i Sardinia, bestemte han seg for å handle raskt og landet i Tunisia og marsjerte mot Karthago. Sent på sommeren 533 møtte kong Gelimer Belisarius 16 km sør for Karthago i slaget ved Ad Decimium. Vandalene var til å begynne med i ferd med å vinne slaget, men da Gelimers nevø Gibamund falt i slaget, flyktet vandalene. Belisarius tok raskt Karthago, mens de overlevende vandalene kjempet videre.
15. desember 533 barket Gelimer og Belisarius sammen igjen i Ticameron, rundt 32 km fra Karthago. Igjen kjempet vandalene godt, men brøt sammen da Gelimers bror Tzazo falt i slaget. Belisarius rykket raskt frem til Hippo, den nest største byen i vandalenes kongedømme, og i 534 overgav Gelimer seg til den romerske erobreren og gjorde slutt på vandalenes kongedømme.
945 Barcelona
945 Barcelona er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 3. februar 1921 av Josep Comas Solá fra Observatori Fabra i Barcelona. Den er oppkalt etter Barcelona.
Vandaler
Vandalisme
Verbet «vandalisere» ble en betegnelse for barbarisk plyndring og ødeleggelse. Uttrykket stammer fra den hurtige erobringen kong Geiseriks hær foretok av Roma i 455. Sannheten er trolig at de ikke skadet byen mer enn andre invaderende styrker. Uttrykket lever videre i vandalisme, som betyr «meningsløs ødeleggelse». Romerske kilder er ikke konsekvent fiendtlige til vandalene, som i perioder var romernes allierte; men etter Gordonopptøyene i London i 1780, da tilhengere av fri katolsk trosutøvelse ble angrepet, kalte poeten William Cowper den mobben som brente ned lord Manfields bibliotek, for «vandaler». Få år senere, under den franske revolusjon, oppfant en biskop ordet «vandalisme» som en beskrivelse av den franske, republikanske hærens rasering av offentlige monumenter og bygninger.
Vandalenes språk
Lite vites om det vandaliske språk som var av den østgermanske lingvistiske grenen, nært beslektet med gotisk (kjent fra Ulfilas' bibeloversettelse). Begge er utdødd. Noen spor kan være igjen i andalusisk dialekt, den sørligste gruppen av de spanske dialektene som riktignok er mer preget av arabisk fra de siste maurerne (711 til 1492), de første og siste muslimske herskerne i Iberia.
Beringhavet
Beringhavet er et havområde i nordlige del av Stillehavet, beliggende mellom Sibir i vest, Alaska i øst og Aleutene i sør. Beringhavet dekker et areal på 2 291 900 km², og er et av de rikeste fiskeområdene på jorden. Største dyp er 4 773 meter, gjennomsnittlig dybde er 1 547 meter. Beringhavet forbindes med Nordishavet gjennom Beringstredet.
Navn
Både havet og stredet har fått sitt navn etter den danske polarforskeren Vitus Jonassen Bering, som utforsket havområdet i russisk tjeneste i 1728 og 1741.
Beskrivelse
Området dekker to millioner kvadratkilometer og grenser i øst og nordøst til Alaska, i vest til Sibir og Kamtsjatkahalvøya i Russland, i sør til Alaskahalvøya og Aleutene og i nord til Beringsundet med Nordishavet og Tsjuktsjerhavet på andre siden. Bristolbukta er delen av Beringhavet som skiller Alaskahalvøya fra fastlandet i Alaska.
Historie
De fleste forskere mener at under den siste istid var havnivået lavt nok til at mennesker og dyr kunne gå til fots fra Asia til Nord-Amerika over det som i dag er Beringsundet. Dette kalles ofte Beringia og enkelte teorier hevder at dette var måten mennesker kom seg til Amerika på.
En liten del av Kulaplaten ligger i Beringhavet. Kulaplaten er en gammal jordskorpeplate som pleide å bli presset under Alaska i triasperioden.
Geografi
Av øyer i Beringhavet finner man
Regioner i Barentshavet er blant andre
Økosystem
Der Beringhavsokkelen skråner ut i dyphavet er det et område med stor produktivitet i Beringhavet. Denne sonen der den grunne kontinentalsokkelen stuper ned til det aleutiske basseng blir også kalt «Det grønne belte». Her får man oppstrømning av kaldt vann fra det aleutiske basseng, som blander seg med vannet fra kontinentalsokkelen, og dette gir en konstant produksjon av planteplankton.
Det andre pådraget på produktiviteten i Beringhavet er havisen som er med på å utløse planktonveksten om våren. Issmeltingen fører til mindre saltvann på sokkelen og en lagdeling av vannlagene. Dette gir igjen hydrografiske effekter som påvirker produktiviteten. I tillegg til å påvirke selve havet, er isen i seg selv et substrat for algevekst. Denne produktiviteten som havisen skaper er i fare for å forsvinne på grunn av global oppvarming, siden dette fører til mindre is i Beringhavet.
Man har funnet spor på at det alt er skjedd endringer i økosystemet i Beringhavet. Varmt vann i Beringhavet sommeren 1997 førte til en massiv vekst av planteplankton med lav energi (Stockwell et al. 2001). Man har lange tidsserier med målinger av karbonisotoper fra bardene til grønlandshval. Senere målinger av karbonisotopene har vist at produktiviteten i havet i snitt har minket med 30-40 % de siste 50 åra. Dette har ført til at bærekraften til Beringahavet er langt mindre enn før.
Biologisk mangfold
Beringhavet har et rikt dyreliv. Havet inneholder mange utryddingstruede dyrearter som grønlandshval, blåhval, finnhval, seihval, pukkelhval, spermhval, og den sjeldneste hvalarten i verden, nordkaper. Andre sjøpattedyr er hvalross, stellersjøløve, nordlig pelssel, hvithval, spekkhogger og isbjørn.
Beringhavet er et viktig sjøfuglområde. Over 30 sjøfuglarter og ca 20 millioner individer hekker i regionen, som topplunde, utryddingstruet gulhodealbatross, brilleærfugl og rødfotkrykkje. Mange av disse areane er endemiske for området.
To arter i Beringhavet, stellerhvalross (Hydrodamalis gigas) og brilleskarv (Phalacrocorax perspicillatus) er dødd ut på grunn av menneskers rovdrift. I tillegg er mindre underarter av kanadagås (Branta canadensis asiatica) utdødd på grunn av rovdrift og innføring av rotter i hekkeområdene.
Beringhavet har mye forskjellig fisk. Enkelte fiskearter gir grunnlag for store fiskerier. Av fisk det drives kommersielt fiske etter finner man stillehavslaks, lyr, kongekrabbe, stillehavstorsk, stillehavskveite, gullfinntunge, stillehavsabbor og sobelfisk. Det biologiske mangfold av fisk er stort og det er funnet minst 419 fiskearter i Beringhavet.
Lene Kokai Flage
Lene Kokai Flage (født 1987 ) er en norsk skuespiller, sanger og musikalartist. Hun har jobbet for flere av landets teatre. Hun gjorde sin profesjonelle scenedebut i 2010 i musikalen Little Shop Of Horrors på Rogaland Teater. I 2015 spilte hun Sandy i en oppsetning av musikalen Grease i Haugesund. Her spilte hun også i Jesus Christ Superstar. I 2018 spilte hun Gloria i musikalen Flashdance på Chateau Neuf i Oslo. Hun var med som korist og danser for Alexander Rybak i den internasjonale finalen av Eurovision Song Contest.
Referanser
https://www.dagbladet.no/kjendis/disse-to-kan-hjelpe-rybak-til-topps---jeg-sa-forst-nei/69791532
https://www.vg.no/rampelys/musikk/i/L070M9/teateranmeldelse-flashdance-energisk-flashdans
https://www.dagsavisen.no/rogalandsavis/fantastiske-horrors-1.582621
Tineatrix
Tineatrix er en slekt av stumpbiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Xylotrupes falcatus
Xylotrupes falcatus er en bille som hører til gruppen hornbiller (Dynastinae) i gruppen skarabider (Scarabaeoidea).