cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bugøynes
Stedets tyske kommandant Peter Paul Flach sa før tilbaketrekningen at lokalbefolkningen ikke hadde grunn til å frykte de fremrykkende russiske soldatene. Selv ville han ikke brenne Bugøynes og gjorde det heller ikke, men kunne ikke garantere at ikke andre kunne dukke opp senere og rasere stedet. Ordrenekt var ikke risikofritt, men Flach ble i stedet forfremmet til Oberleutnant med virkning fra 1. januar 1945. I 1961 kom han tilbake til Bugøynes på besøk og ble godt mottatt av befolkningen.
Da fiskebruket ble solgt på tvangsauksjon i 1989, averterte folket hele bygda til salgs i landets største aviser. Det var et rop om hjelp. Bygda hadde ca. 300 innbyggere på den tiden. I den senere tid har kongekrabben blitt en viktig ressurs for bygda, og har snudd pessimismen til optimisme.
Bygda har veiforbindelse gjennom fylkesvei 355.
M1 (motorvei)
M1 er en motorvei i England, som forbinder London i sør med Yorkshire i nord, hvor den er knyttet til A1 nær Wetherby. Motorveien har en lengde på 193,5 mile.
Den var den første motorveier som ble konstruert i Storbritannia mellom urbande områder. Den første veistrekningen som ble bygget til motorveistandard i Storbritannia var Preston By-pass, som senere ble en del av M6. M1 er 311,4 km lang, og ble anlagt mellom 1950- og 1970-årene. I 1990-årene ble den forlenget. Det første motorveiserviceområdet i Storbritannia ble bygget ved Watford Gap.
Den var først ment å skulle være en vei fra London til Birmingham, og fulgte stort sett samme trasé som A5. Den ble så senere forlenget mot Leeds. Den følger nå en bue vest for den eldre veien A1. Dette er en mindre direkte rute, men den fører veien nærmere viktige befolkningssentra som Milton Keynes, Northampton, Leicester, Derby, Nottingham, Mansfield, Sheffield og Leeds.
Historie
Den første motorvei var seksjonen rett utenfor vestsiden av Berlin kjent som AVUS som ble bygget i 1917, Autostrada-veisystemet ble bygget i Italia på ordre fra Benito Mussolini i 1920-årene, med andre etterfølgende land, slik som Tysklands første 'autobahn' i 1931 og deretter utviklet av nazistene under Adolf Hitler. Det var planer fra før den andre verdenskrig for et motorveisystem i Storbitannia. Lord Montagu etablerte et selskap for å bygge en «motorway like road» fra London til Birmingham i 1923, men det tok hele 26 år før loven Special Roads Act 1949 gikk igjennom som tillot bygging av veier som var begrenset til spesifikke kjøretøytyper, og på 1950-tallet fikk Storbritannias første motorveierprosjekter offentlig godkjenning til oppstart.
Severin Kjærs vei (Tønsberg)
Severin Kjærs vei er en 960 meter lang gate i Tønsberg. Den går nordover fra Halfdan Wilhelmsens allé og svinger vestover før den ender i Wergelands vei. De første tre hundre meter av veien opp til Gyldenløves gate tilhører fylkesvei 463.
Rune Djurhuus
Rune Djurhuus (født 25. januar 1970 i Elverum) er en norsk sjakkspiller. Han representerer Nordstrand sjakklubb i Oslo. Han ble norsk juniormester i 1985, og har siden den gang tilhørt norgeseliten. Han ble europamester for juniorer i 1991, foran blant andre Vladimir Kramnik. Han ble utnevnt til stormester (GM) i 1996. Rune Djurhuus skrev tidligere sjakkspalten i Aftenposten og Adresseavisen.
Spillestilen til Djurhuus er skarp og preget av stor vilje til å angripe og forsøk på å vinne. Med hvit spiller han som regel 1.e4, det mest aggressive av hvits åpningstrekk. Med svart besvarer han gjerne 1.d4 med kongeindisk forsvar og 1.e4 med siciliansk eller fransk.
Etternavnet Djurhuus er fra Færøyene, og han er tipptippoldebarn av øyenes kjente dikter Jens Christian Djurhuus.
Marel Baldvinsson
Marel Jóhann Baldvinsson (født 18. desember 1980) er en islandsk fotballspiller.
Han startet sin karriere hos islandske Breiðablik UBK, men signerte for Stabæk i år 2000 etter mislykket prøvespilling for Rosenborg. Han spilte for Stabæk i to sesonger.
Han returnerte til Island i 2006, og kjempet seg tilbake til landslaget. Dette gjorde at også interessen for han økte på klubbnivå, og han kom til Molde i august 2006. For Molde spilte han 8 kamper i 2006-sesongen, og 17 i 2007-sesongen.
Baldvinsson ble frigitt etter 2007-sesongen fra MFK og dro tilbake til Island.
Ett sted i Norge II – Live 1991–2006
Ett sted i Norge II – Live 1991 – 2006 er et konsertalbum utgitt av Åge Aleksandersen på boksen Åge II i 2009.
Grete Prytz Kittelsen
Grete Prytz Kittelsen (født Adelgunde Margrethe Prytz 28. juni 1917, død 25. september 2010) var en norsk designer og gullsmed. Gjennom sin virksomhet bidro hun til internasjonalisering, innovasjon og forskning. Hun var en av de få norske utøverne som var med på å forme Scandinavian design-stilen i etterkrigstiden og er denne periodens mest kjente norske utøver. Kittelsen arbeidet for at vakre og bruksvennlige hverdagsvarer skulle bli oppnåelig for alle. Med sine emaljegjenstander og smykker har hun vært en banebryter i etterkrigstidens formgivning og en veiviser for neste generasjon av utøvere. Gjenstandene er i dag designikoner og ettertraktede samlerobjekter. Gjennom vel et halvt århundre har Grete Prytz Kittelsen – blant annet sammen med sin første ektemann, arkitekten Arne Korsmo – vært del av et miljø av modernistiske arkitekter og designere som Ray og Charles Eames, Walter Gropius, Frank Lloyd Wright og Ludwig Mies van der Rohe. Blant hennes europeiske venner og samarbeidspartnere er Lis og Jørn Utzon, Alvar Aalto og Paolo Venini.
Bakgrunn og familie
Grete Prytz Kittelsen var datter av Jacob Tostrup Prytz og Ingrid Juel. Hun var søster av blant annet gullsmeden Torolf Prytz jr., og utgjorde femte generasjon i gullsmed-firmaet J. Tostrup. Det var en familie med en sterk internasjonal orientering, og et firma som helt siden etableringen i 1832 hadde en internasjonal profil. Jacob Ulrich Holfeldt Tostrup, grunnleggeren av firmaet, studerte blant annet i København og St. Petersburg. Sønnen Oluf Tostrup arbeidet for en rasjonell forbindelse mellom kunsten, håndverket og industrien, og var en av ildsjelene da Kunstindustrimuseet i Oslo ble grunnlagt i 1876. Hennes far, Jacob Tostrup Prytz, var direktør i familiefirmaet og rektor ved Statens håndverks- og kunstindustriskole (nå Kunsthøgskolen i Oslo). Han var med på å stifte Foreningen Brukskunst og var en ledende skikkelse i fornyelsen av norsk formgivning i mellomkrigstiden.
I 1912 giftet Kittelsens far, Jacob Tostrup Prytz, seg med Ingrid Juel. Hun var datter av en trelasthandler i Fredrikstad, Julius Christian Juel (f. 1853 på Tangen), som kom fra en handelsfamilie fra Skoger og Tangen i dagens Drammen. Hennes foreldre bodde da i «Villa Juel» med grunnareal på 450 kvm på den da 25 mål store eiendommen «Lønnhaugen» på Vindern i Oslo. Farens foreldre bodde heller ikke langt unna, i villaen «Solhaugen» (som Torolf Prytz selv hadde tegnet) i Ivar Aasens vei på Vindern. Tostrup Prytz-familiens hjem lå like ved, i Villaveien på Marienlyst. Den engelskinspirerte dobbeltvillaen har i dag adressen Apalveien 42.
Kittelsen vokste opp i et hjem der utenlandske gjester var vanlig. Faren var rektor ved Statens håndverks- og kunstindustriskole, og designere og arkitekter som var i Norge for å forelese, studere norsk design eller liknende bodde gjerne hos Jacob og Ingrid. Kittelsen har fortalt at to av de hun husker best fra barndommen er finske Alvar Aalto, og den svenske kunsthistorikeren Gregor Paulsson, fra Foreningen Brukskunsts svenske motstykke, Svenska Slöjdföreningen. Paulsson utformet slagordet «vackrare vardagsvara», som ble de nordiske brukskunst foreningenes parole.
Kittilsen hadde et nært forhold til farens søster Anne-Margrethe ("Mosse") Knudsen, Borgestad gård og hennes barn, bl.a. var hun «brudepike» da kusinen Gudrun Knudsen i 1931 giftet seg med «Dixe» Cappelen hos besteforeldrene Prytz på «Solhaugen» og de møttes igjen som flyktninger i Stockholm under 2. verdenskrig.
Liv og virke
Kittelsen tok diplomutdannelse som gullsmed ved Statens håndverks- og kunstindustriskole i 1941. Under andre verdenskrig drev hun illegalt arbeid og måtte i 1943 flykte til Stockholm. I Stockholm giftet Kittelsen seg med arkitekten Arne Korsmo, og ble kjent med flere nordiske arkitekter og designere som skulle komme til å sette sitt preg internasjonalt i etterkrigstiden – fremst blant disse er Lis og Jørn Utzon. Etter andre verdenskrig kom hun tilbake til Oslo og arbeidet for familiebedriften.
Året 1949–1950 var Kittelsen i USA som Fulbright-stipendiat og studerte ved Illinois Institute of Technology i Chicago. Sammen med sin mann, Arne Korsmo, reiste hun rundt i USA og Mexico, og møtte andre designere og arkitekter, slik som Frank Lloyd Wright, Ray og Charles Eames, Ludwig Mies van der Rohe, Walter Gropius, James Prestini (kjent for sine boller og skåler i papirtynt tre), og lederen av Museum of Modern Arts (MoMA) designavdeling, Edgar_Kaufmann_Jr.. Året før ekteparet dro til USA hadde Edgard Kaufman jr. besøkt Norge. Han var ikke særlig imponert over det han så av samtidens design der, men ble begeistret for et fat av Kittelsen – som senere ble utstilt i MoMA. Ekteparet opparbeidet seg et faglig nettverk av tidens fremste utøvere, noe som senere åpnet for utstilling om Amerikansk form og seminar. Seminaret ved Statens håndverks- og kunstindustriskole ble banebrytende for designutdanningens innhold og pedagogiske metode.
Takket være Kittelsens initiativ ble Norge for første gang representert ved den toneangivende Triennalen i Milano i 1954. Her oppnådde hun Grand Prix for et stort emaljert sølvfat, og hun fikk senere flere utmerkelser på Triennalen.
Kittelsen hadde senere flere utenlandsopphold, som i hovedsak var knyttet til deltakelse på utstillinger og konferanser. Kittelsen var også engasjert i World Crafts Council, og var med på å stifte foreningen i New York i 1964, hvor hun var sentral i ledelsen.
Arbeider
Etter andre verdenskrig fikk Kittelsen oppdraget med å fornye J. Tostrups kolleksjon, noe hun gjorde i samarbeid med sin mann. Det ble skapt en rekke nye bruksgjenstander til hjemmet som var tilpasset moderne produksjonsmetoder og mer uformell livsstil. Et eksempel på dette er bestikket Korsmo fra 1954, som (for tiden) besto av svært få deler, og var enkelt å produsere ved hjelp av et fåtall stanser. Dessuten formga hun smykker inspirert av tidens abstrakte billedkunst – mange av dem utført på en usedvanlig rasjonell måte.
Høsten 1950 innledet Kittelsen og J. Tostrup et forskningssamarbeid med Sentralinstituttet for industriell forskning ved Universitetet i Oslo. Dette førte til nye emaljetyper som hun hadde stor nytte av i samarbeidet med metallvareprodusenten Cathrineholm. Fra 1955 serieproduserte Cathrineholm flere av Kittelsens modeller, deriblant husholdningsutstyr i emaljert jern og stål, slik som boller, fat, bestikk og kasseroller.
I samarbeid med Paolo Venini, eier og leder av glassverket Venini i Murano utenfor Venezia, formga hun i 1957-58 smykker i glass og sølv. Disse arbeidene er regnet blant det fremste av hennes produksjon.
Kunstnerisk teknikk
Kittelsen var vokst opp med den kunstindustrielle bevegelses idealer om at enkel og vakker hverdagsvare burde gjøres tilgjengelig for alle, noe som sammen med en sterk teknisk interesse og praktisk innsikt ble betegnende for hennes egen virksomhet. Både teknisk og formalt var tingene preget av en eksperimenteringslyst og modernitet som gjorde dem originale – også i internasjonal sammenheng.
Kittelsen er spesielt kjent for oppfinnelsen av, og eksmperimentering med, nye teknikker for bunnbehandling av metallet under emaljen. For å optimalisere lysstyrken og skyggeeffektene i emaljen fant hun nye måter å bunnbehandle sølvoverflaten på. I den tradisjonelle teknikken er guillocheringen grunnere enn den vi finner i Kittelsens arbeider. Det at hun gikk dypere ned i sølvet ga en mer distinkt tredimensjonal virkning og mer intense farger i emaljen.
Kittelsens utforskning av teknikker fortsatte med tester av blant annet pregning, siselering, sandblåsing og gravering. Hun nådde en milepæl da hun på begynnelsen av 1950-tallet kom frem til en måte å bruke håndfres på. Håndfres er et bor ikke ulikt det tannleger bruker, men opprinnelig beregnet på stål. Med dette boret kunne hun arbeide både i frie, store bevegelser og presist i liten skala. Dette verktøyet ble siden brukt i de fleste av korpusarbeidene hennes.
Kittelsen har alltid selv stått for fresingen i sine egne unikater (noe – for eksempel smykke eller møbel – som det er laget bare én av). Dette er en krevende manuell øvelse som ikke gir utøveren angrefrist når en linje først er gravert i sølvflaten. Arbeidet krever en simultan oppmerksomhet, i og med at den kunstneriske bearbeidingen skjer samtidig med den avgjørende fresingen. Studerer man fresingen i detalj, kommer tidens skiftende tendenser til syne, fra 1950-tallets beherskede linjedekorer til 1970-tallets friere strek. Foruten fresemetoden har hun også gjort eksperimenter med en annen emaljemetode som hun selv har kalt for skrapeteknikken. Denne teknikken går ut på at hele sølvfatet først dekkes av emaljepulver, og deretter skrapes tegningen inn i pulveret og det overflødige børstes bort, før et nytt, klart emaljelag legges over. Et av de mest kjente arbeidene i denne teknikken ble laget til den store utstillingen H55 i Helsingborg, Sverige.
Høydepunkter i karrieren
Et høydepunkt i karrieren er Triennalen i Milano i 1954, der hun fikk Grand Prix for en kolleksjon med emaljerte sølvarbeider. Gio Ponti, Triennalens far, skrev i tidsskriftet Domus at «''det er en ny teknikk som vises i de vakre gjenstandene på Triennalen, utført av Grete Korsmo i samarbeid med Oslo Universitets Forskningsinstitutt. … Gjennom emaljen skimter man sølvets furete overflate. Gravert, ikke med den sedvanlige mekaniske og regelmessige teknikk, men med en ny fremgangsmåte for hånd, som gir sølvet lys- og skyggevirkninger. Fargene eier et voldsomt liv, de er lysende og har ingen affektbetonet tyngde''». Suksessen i Milano ble starten på et lite industrieventyr i Norge, hvor samarbeidet med emaljeverket Cathrineholm i Tistedalen ved Halden utpeker seg. Her produserte de flere titalls ulike gjenstander og former i en rekke ulike emaljer og dekorer. Kittelsen designet flere kolleksjoner i samarbeid med Cathrineholm, hvor Cathrineserien – som er i opak emalje med ulike dekorer – og Cathedralserien – som er med transparent emalje over frest bunn med mønstrene "Strek" og "Fjær" – ble særlig viktige. Kittelsens samarbeid med Cathrineholm anses som hennes virkelig store gjennombrudd i design av kasseroller, boller og andre bruksgjenstander til hjemmet.
I et brev til Norges Eksportråd i 1956 kunne direktør Gunnar Klein ved Cathrineholm informere om at de nå hadde eneforhandlere i Sverige, Danmark, USA, Canada, Syd-Afrika, Rhodesia og Venezuela, og at de gjerne ville ha hjelp med å nå flere land. Cathrineholm hadde et spesielt godt marked i USA, og eneforhandler var Scandinavian House Importing i New York. De nådde også ut på det japanske markedet, og i USA og i Japan er det den dag i dag stor samlerinteresse for Cathrineholm-gjenstander og Kittelsens arbeider.
Et internasjonalt høydepunkt i Cathrineholm-samarbeidet var at flere av gjenstandene fikk gull på Triennalen i Milano i 1957. Ved denne Triennalen ble det også fart i et samarbeid som hadde startet med en kontakt ved Triennalen i 1954, nemlig med den italienske glasskunstneren Paolo Venini. Året etter Triennalen var noen smykker klare, og de som var laget for salg ble så vidt lansert i 1959, før samarbeidet opphørte da Paolo Venini brått døde.
Ettermæle
I 2018 ble et auditorium ved Oslomet – storbyuniversitetet gitt navnet Grete Prytz Kittelsens auditorium.
Stillinger og verv
Medvirket til gjenopprettelsen av Foreningen Brukskunst og medlem av foreningens yrkesaktive gruppe.
Myrvoll
Myrvoll er et sted som ligger mellom Kolbotn og Ski i Nordre Follo kommune, ca. 16 kilometer sør for Oslo. Området består i hovedsak av eneboliger, til sammen ca. 270 husstander. Myrvoll stasjon ble åpnet i 1919, og ligger 119,5 meter over havet. Vest for Myrvoll ligger Gjersjøen, som er drikkevannskilde for deler av kommunen. Det lokale vannverket ligger på toppen av Myrvoll. Velhuset Fjelltun er forsamlingslokalet på Myrvoll, og blir leid ut av Myrvoll Vel til lag, foreninger og private formål. Myrvoll Speidergruppe er en aktiv forening, og har sitt eget speiderhus på Myrvoll.
Davidsharpen
Davidsharpen er et symbol i jødisk og kristen salmetradisjon. Kong David skal ifølge Det gamle testamente ha muntret opp Saul med å spille på harpe.
Instrumentet det dreier seg om kalles kinnor på hebraisk og hører til gruppen av lyreinstrumenter. Det ble brukt under fremføring av salmer i tempelet i Jerusalem. Instrumentet kom senere til Antikkens Hellas, der det ble kalt kinyra.
Dean Butterworth
Dean «Deano» Butterworth (født 26. september 1976, Lancashire, England) er en profesjonell trommeslager i det amerikanske punkpop-bandet Good Charlotte.
Joseph Vogt
Joseph Vogt (født 23. juni 1895 i Schechingen ved Aalen, død 14. juli 1986 i Tübingen) var en tysk klassisk historiker.
Liv og virke
Vogt studerte historie i Tübingen og Berlin, og tok doktorgraden i 1921. Han ble professor i klassisk historie ved Universitetet i Tübingen i 1923. Etter å ha virket ved universitetene i Würzburg, Breslau og Freiburg im Breisgau, var han igjen professor i Tübingen fra 1946 til han ble pensjonert i 1963.
Vogt er særlig kjent for sin forskning på romersk historie. Hans verk om den romerske republikk, som først utkom i 1932, og om det romerske samfunnet på Konstantin den stores tid, som først utkom i 1949, regnes som standardverk. Han startet også et omfattende forskningsprosjekt på slaveri i antikken ved vitenskapsakademiet i Mainz i 1950, som var tenkt som et svar på tilsvarende aktiviteter i østblokken.
Vogts navn vil innen klassisk historie fremfor alt bli knyttet til det monumentale verket Aufstieg und Niedergang der römischen Welt, som startet som et festskrift til hans 75-årsdag i 1972.
Under det tredje rike var Vogt en overbevist nasjonalsosialist og medlem av flere nasjonalsosialistiske organisasjoner.
John Mandrake
John Mandrake er hovedkarakteren i Bartimeus-trilogien av Jonathan Stroud
Når Nathaniel er 5 år blir han solgt av sine biologiske foreldre for at han skal læres opp til å bli en fullgod magiker. Mesteren som blir utvalgt er den middelmådige magikeren Arthur Underwood som er leder for Departementet for intern granskning.
I første bok får vi høre om hans barndom og om prinsippet for historien. Nathaniel tilkaller demonen Bartimeus for å ta knekken på en fiende av ham, den fullvoksne magikeren Simon Lovelace. Det viser seg at Simon Lovelace har en del svin på skogen og John som han nå heter blir innblandet i litt av en intrige. Det viser seg at John så vidt klarer å redde livet til Statsministeren.
List of Bartimaeus characters
Liste over Islands fiskeri- og landbruksministre
Liste over Islands fiskeri- og landbruksministre. Landbruksdepartementet (opprettet 1944) og Fiskeridepartementet (opprettet 1963) ble slått sammen i 2007, og danner i dag Fiskeri- og landbruksdepartementet. Fiskeri- og landbruksminister siden 2009 er Jón Bjarnason.
Appendektomi
Appendektomi er det kirurgiske navnet for fjerning av blindtarmsvedhenget.
Operasjonen utføres ved et sykehus når det er mistanke om appendisitt, populært kalt blindtarmbetennelse. Dersom det tar lang tid fra symptomene er oppstått til operasjonen, kan betennelsen gå igjennom blindtarmen som det kan gå hull på. Når det da kommer puss ut i bukhulen kan det utvikle seg en bukhinnebetennelse.
Om det er umulig å få pasienten til sykehus, kan det gis en antibiotikakur og blindtarmen kan fjernes ved operasjon etter noen måneder.
Downing Street 10
Downing Street 10 er embetsboligen til First Lord of the Treasury. Ettersom dette embetet tradisjonelt innehas av Storbritannias statsminister, blir boligen i det vesentlige oppfattet som den britiske statsministerboligen i London. Siden Robert Walpole etablerte tradisjonen på 1730-tallet, har de fleste britiske statsministre bodd i dette huset. Huset er dermed blitt et sterkt symbol på det britiske statsministerembetet. Nabobygningen, Downing Street 11, er boligen til den britiske finansministeren.
I en periode på 1800-tallet var huset mindre populært blant britenes førsteministre. Det skyldtes blant annet at de fleste var svært velstående, og hadde langt bedre boliger som de heller benyttet. Huset var også preget av dårlig vedlikehold. Fra 1900-tallet ble det mer vanlig at statsministeren med familie faktisk bor i huset. Et unntak var Tony Blair, som var statsminister fra 1997 til 2007. Han og hans finansminister Gordon Brown byttet bolig.
Opprinnelse
Til tross for husets størrelse og beleilige lokalisering i nærheten av parlamentet, var det få av de første statsministrene som bodde der. Det var kostbart å holde, ble neglisjert og nedslitt, og nummer 10 var nær ved å bli revet flere ganger. Likevel har eiendommen overlevd og blitt knyttet til mange politikere og hendelser i britisk historie. I 1985 uttalte Margaret Thatcher at nummer 10 hadde blitt «en av de mest dyrebare juveler i den nasjonale kulturarv».
Nummer 10 Downing Street var opprinnelig tre eiendommer, en herregård med utsyn over St. James's Park kalt for «the House at the Back», et rekkehus bak dét, og en hytte. Rekkehuset var ett av flere som ble bygget av George Downing mellom 1682 og 1684.
Downing, som var en spion for Oliver Cromwell og senere for kong Karl II, investerte i eiendom og samlet seg en betydelig rikdom. I 1654 kjøpte han opp leiekontraktene til boligene på et landområde sør for St. James's Park, ved siden av «the House at the Back», som var innenfor gangavstand fra parlamentet. Downing planla å bygge en rekke rikmannsboliger «der personer av god kvalitet kan bo ...» Han fikk den populære arkitekten Christopher Wren til å tegne bygningene. For å tjene mest mulig penger ga Downing ordre om å holde byggekostnadene nede, og husene ble derfor reist på billigste måte, med dårlig fundament og billige materialer. Den gaten hvor han fikk oppført disse boligene bærer nå hans navn, og det største huset ble en del av statsministerboligen, Downing Street 10.
Tradisjoner
I 1982 under Margaret Thatcher begynte man å sette opp et juletre utenfor nr 10.
Nr 10 har ansatt en Chief Mouser to the Cabinet Office, en katt i tjeneste som musejeger, for tiden Larry som ble hentet fra kattehjemmet i Battersea i 2011.
Einar Gausel
Einar Johan Gausel (født 30. november 1963) er en norsk sjakkspiller. Han ble utnevnt til stormester i 1995. Han ble norgesmester i 1992, 1996 og 2001. Einar Gausel spiller helst solide og posisjonelle stillinger.
Til daglig er han sjakkspaltist i Dagbladet.
Noriko Matsueda
Noriko Matsueda (松枝 賀子) er en japansk tidligere videospillkomponist og musiker. Hun er kanskje best kjent for å lage musikken til Final Fantasy X-2 sammen med Takahito Eguchi.
732 Tjilaki
732 Tjilaki er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 15. april 1912 av Adam Massinger fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Tjilaki er navn på en elv og en landsby nær byen Malabar på Java i Indonesia.
NM i ishockey 1973
NM i ishockey 1973 var det 34. norgesmesterskapet i ishockey.
vant sitt ellevte norgesmesterskap etter seier i sluttspillsgruppespillet.
1956 Artek
1956 Artek er en asteroide i det ytre av hovedbeltet og går i bane innenfor asteroidefamilien Themis. Den ble oppdaget 8. oktober 1969 av Ljudmila Ivanovna Tsjernykh ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
Tessera
Tessera eller tessella (fra gammelgresk τέσσαρες téssares, «fire» (4) og derfra til latin tessera «kube/terning», flertall tesserae) er et lite, vanligvis terningformet stykke av glass, marmor eller andre steinsorter, gull eller sølv, som er brukt i mosaikker. Slike mosaikker har gjennom årtusener vært brukt i ulike kulturer til å utsmykke store gulvflater og veggflater.
Framstilling og bruk av tessera i farget glass og gull nådde et høydepunkt i den bysantiske kulturen. Fremdeles kan man se framragende eksempler på bysantiske tessera-utsmykninger i blant annet Istanbul og i Ravenna.
Tromvik
Tromvik er ei bygd nordvest på Kvaløya i Tromsø kommune i Troms.
Bygda har gårdsbruk, lokal fiskeflåte og fiskeindustri. Det er veiforbindelse sørvest over fjellet mot Rekvik og i øst mot Grøtfjord og Tromsø. Tromvik grunnkrets hadde 144 innbyggere i 2015. Rundt 1950-tallet var det rundt 250 innbyggere i bygda. Hoveddelen av næringslivet i Tromvik er relatert til fisk, og Tromvik Fisk A/S er bygdas fiskebruk.
Bygda er omgitt av fjell og dermed et ettertraktet mål for skigåere på vinteren og klatrere på sommeren. Nært bygda ligger Storvatnet, og gjennom bygda renner Storelva. Elva brukes av fiskere på sommeren og vannet brukes både sommer og vinter.
Masallı (distrikt)
Masallı er et distrikt (rayon) i Aserbajdsjan. Distriktets areal er 792 km². I 2009 hadde Masallı 296 200 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Masallı.
Distriktet ligger sør i Aserbajdsjan og i øst har det kystlinje mot Kaspihavet.
Johannes Weiß
Johannes Weiß (født 13. desember 1863 i Kiel i hertugdømmet Holstein, død 24. august 1914 i Heidelberg) var en evangelisk-luthersk teolog. Weiß var elev og svigersønn av Albrecht Ritschl og professor ved universitetene i Göttingen, Marburg og Heidelberg. Han var en av de mest betydningsfulle forskere innenfor den religionshistoriske skole som dominerte i den teologiske forskningen i begynnelsen av 1900-tallet.
Pål Johnsen
Pål «Magic» Johnsen (født 17. mars 1976 i Hamar) er en norsk tidligere ishockeyspiller som spilte senter for den norske eliteserieklubben Storhamar Dragons. Han debuterte for Storhamar allerede i desember 1992 mot Hasle/Løren og spilte i klubben til etter sesongen 2000, da han dro til den svenske klubben Leksand. Samme år fikk han også Gullpucken, som er Norges gjeveste utmerkelse innen ishockey. Johnsen kom forøvrig tilbake til Storhamar i 2003-sesongen. Pål Johnsen har vært skadeforfulgt i sin karriere, men regnes likevel som en teknisk god spiller og han har også fått med seg 48 offisielle landskamper for Norge. Johnsen la opp i 2015.
I 2009 gikk han forbi Tom Erik Olsen på Storhamars adelskalender og ble dermed den spilleren som har spilt flest kamper for Hamar-klubben gjennom tidene.
Takahito Eguchi
Takahito Eguchi (江口貴勅) er en japansk videospillkomponist og musiker. Han er kanskje best kjent for å lage musikken til Final Fantasy X-2 sammen med Noriko Matsueda.
Sofie Støren Aschjem
Sofie Støren Aschjem (født 15. mars 1995) spilte Thea Liland i Hotel Cæsar fra 2006 til 2007 og igjen i gjesteroller i 2008 og 2009. Hun er forøvrig lillesøsteren til Aksel Støren Aschjem som spilte Egon Olsen i de første Olsenbanden jr.-filmene. Nå bor forøvrig Sofie i Trondheim og studerer til å bli sykepleier.
Grønsdal kraftverk
Grønsdal kraftverk er et vannkraftverk i Samnangervassdraget i Samnanger kommune i Vestland.
Inntaksmagasinet er Kvitingsvatn og kraftverket utnytter en fallhøyde på 165 meter. Kvitingsvatn reguleres mellom 368 og 334 moh. Kraftstasjonen forsynes via et 270 meter langt trykkrør som går opp fjellsiden bak kraftstasjonen samt tunnel fra inntaksmagasinet.
Vannet brukes av andre kraftstasjoner lavere i vassdraget.
Kraftverket kom i drift i 1948 og kraftstasjonen ligger innsprengt i fjellet med kontrollbygg i dagen.
Nedslagsfeltet er på 99 km² og tilsiget er på 311 mill. m³.
Det er installert to francisturbiner med ytelse på 35 MW. Midlere årsproduksjon er på 144 GWh.
Liste over Islands industriministre
Liste over Islands industriministre fra 1963. Industri-, energi- og turismedepartementet ledes fra 10. mai 2009 av Katrín Júlíusdóttir.
Ellingsøya
Innbyggertall
Ellingsøya er den minst folkerike av Ålesunds syv kommunedeler, med et innbyggertall på 2 550 (2015), hvorav 2 546 var bosatt på selve Ellingsøya og fire personer på øyene i Ellingsøyfjorden.
Historikk
Ellingsøya var del av Borgund kommune til 1968 da Borgund kommune ble slått sammen med Ålesund.
Samferdsel
Øya er forbundet til Valderøy i Giske kommune og Nørvøya i Ålesund med undersjøiske tunneler. Øya er også forbundet med fastlandet (Skodje kommune) i øst med bru over Taftasundet. I 2009 ble det gratis ferdsel til resten av Ålesund gjennom de undersjøiske tunnelene.
Ellingsøya har ca 10 daglige buss-avganger per 2021.
Næringsliv
Mange industribedrifter innen skipsutstyr og sjømat er lokalisert på øya.
Skoletilbud
Ellingsøya har tre grunnskoler, Ellingsøy (1-10. klasse) Vik (5-7. klasse) og Stokke (1-4. klasse)
Idrett
Øya har et eget fotballag, Ellingsøy idrettslag.
Trosliv
Ellingsøy kirke var ferdig i 1998.
Cary Grant
Cary Grant (født Archibald Alexander Leach 18. januar 1904 i Bristol i England, død 29. november 1986 i Davenport i Iowa i USA) var en britisk-amerikansk skuespiller.
Tidlig liv
Grant vokste opp under fattige forhold. Han var enebarn (før han ble født hadde hans foreldre fått en sønn som døde som spedbarn) og hadde en forvirret og ulykkelig barndom. Hans mor, Elsie, ble innlagt på et sinnssykehospital da han var ni år gammel. Hans far (som senere hadde et forhold til en annen kvinne som han fikk en sønn med) fortalte ham at moren var død, og først i 1935 fant han ut av at hun var i live og innlagt. Tretten år gammel rømte Grant hjemmefra og slo seg sammen med en omreisende akrobattropp; han opptrådte som akrobat og gikk på stylter. Han kom til USA i 1920 og fikk arbeid som badevakt på Coney Island i New York.
Karriere
I 1923 vendte Grant tilbake til England der han begynte å opptre i musikalkomedier. Han ble oppdaget av Arthur Hammerstein som tok ham med til New York og gav ham en rolle i musikalen Golden Dawn. Grant fortsatte sin karriere på Broadway i noen år.
Grant startet filmkarrieren med krim- og dramafilmer som Den blonde Venus (1932) og She Done Him Wrong (1933). Senere ble han kjent for sine roller i romantiske komedier og screwballkomedier som Hvor har du vært i natt? (1937), Det ordner seg nok (1938), Siste sensasjon (1940), En nydelig historie (1940), Arsenikk og gamle kniplinger (1944) og Jeg var en mannlig krigsbrud (1949). Han ble nominert til Oscar for beste mannlige hovedrolle for rolletolkningene sine i Bare to (1941) og None But the Lonely Heart (1944).
I 1940- og 1950-årene spilte Grant i fire filmer regissert av Alfred Hitchcock: Mistanke (1941), Notorious (1946), Tyv fanger tyv (1955) og Med hjertet i halsen (1959). Mot slutten av karrieren ble Grant kritikerrost for sine romantiske hovedroller og ble nominert til fem Golden Globe-priser, inkludert for filmene Indiskret (1958), med Ingrid Bergman, Kyss meg på mandag (1962), med Doris Day, og Charade – Hvem svindler hvem? (1963), med Audrey Hepburn.
Grant fikk en stjerne på Hollywood Walk of Fame i 1960 og ble belønnet med en æres-Oscar i 1970. I 1999 ble han kåret til tidenes nest største mannlige filmlegende av Det amerikanske filminstituttet, kun slått av Humphrey Bogart.
St. Galler Tagblatt
St. Galler Tagblatt (ofte omtalt som «Tagblatt») er med et opplag på 106 101 (2005) den største dagsavisen i det østlige Sveits. Avisen utgis av St. Galler Tagblatt AG, som overveiende eies av Neue Zürcher Zeitung (70 %) og Publicitas AG (25 %).
Avisen ble første gang publisert i 1839 Tagblatt der Stadt St. Gallen. Dagens navn stammer fra 1910. Avisens sjefredaktør er Gottlieb F. Höpli. Avisforlagets direktør er Daniel Ehrat.
Balakən (distrikt)
Distriktet ligger nord i Aserbajdsjan og det har i nord grense mot Dagestan og i vest mot Georgia og i sør til distriktet Zaqatala.
1957 Angara
1957 Angara er en hovedbelteasteroide og går i bane innenfor asteroidefamilien Eos. Den ble oppdaget 1. april 1970 av Ljudmila Ivanovna Tsjernykh ved Krim-observatoriet i Nauchnij.
Bernhard II av Sachsen-Meiningen
Bernhard II av Sachsen-Meiningen, Bernhard Erich Freund (født 17. desember 1800 i Meiningen, død 3. desember 1882 samme sted) var hertug av Sachsen-Meiningen.
Bakgrunn
Bernard var sønn og yngste barn av Georg I av Sachsen-Meiningen og hans hustru Luise Eleonore av Hohenlohe-Langenburg. Hans to søstre var Adelheid (1792–1849) som senere ble dronning av Storbritannia, og Ida (1794–1852) som ble hertuginne av Sachsen-Weimar-Eisenach, nemlig i ekteskap med Bernhard von Sachsen-Weimar-Eisenach. Han overlevde dem begge med mer enn tretti år.
Monark
Han ble monark i 1803, men moren regjerte frem til han ble myndig i 1821. Han giftet seg i 1825 med Marie Frederica av Hessen-Kassel (1804–1888), datter av Vilhelm II av Hessen-Kassel og Augusta av Preussen.
Under reiser til Storbritannia, der hans søster Adelheid var blitt dronning i 1830, ble han influert av det britiske systematiske system, og foretok en rekke grunnleggende statlige og økonomiske beslutninger ut fra disse impulser i Sachsen-Meiningen. I 1830 ble Bernhard også opptatt i Hosebåndordenen.
De bedrede økonomiske forhold tillot byen Meiningen å utvides mot nord, og bygging av Hoffteateret og av Schloss Landsberg.
Under marsrevolusjonen i 1848 avskar Bernhard II store protester ved å innvilge de folkelige krav. Han antok beredvillig riksforfatningen og sluttet seg senere til Preussens unionspolitikk. Preussens planer mislyktes i 1850 men hans sympatier for de tyske enhetsbestrebelser levde videre. Han ble av den prøyssiske konge i 1850 selv gjort til ridder av den svarte ørn og senere i 1850 til generalløytnant a la suite i den prøyssiske hær. Den 31. mai 1859 ble han utnevnt til general i det prøyssiske infanteriet.
Senere ble han imidlertid tilhenger av det stortyske parti, protesterte mot den militærkonvensjon som Sachsen-Coburg og Gotha hadde inngått, og stod i 1866 sammen med fyrst Reuß zu Greiz som de eneste thüringiske regenter på den anti-prøyssiske side. Selv ved fredsforhandlingene etterpå var han så negativt innstilt til det nordtyske forbund at prøyssiske styrker marsjerte inn i Meiningen den 20. september 1866.
Abdikasjon
Bernhard II abdiserte til fordel for sønnen Georg II (1826–1914) den 20. september 1866 og levde deretter et stille liv som privatmann i Meiningen.
Oliver Williamson
Oliver Eaton Williamson (født 27. september 1932 i Superior i Wisconsin, død 21. mai 2020) var en vitenskapsmann og bidragsyter innen forskning på transaksjonskostnader i økonomi. For dette ble han tildelt Nobels minnepris i økonomi i 2009.
Biografi
Williamson var student av Ronald Coase, Herbert Simon og Richard Cyert. Williamson avsluttet laveregradsutdannelsen sin ved MIT Sloan School of Management i 1955, en MBA fra Stanford University i 1960, og forsvarte doktorgraden (Ph.D.) ved Carnegie Mellon University i 1963. Han har vært professor i business administration, økonomi, og juss ved University of California, Berkeley siden 1988 og er nå Edgar F. Kaiser Professor Emeritus ved Haas School of Business.
I 1986 ble Williamson utnevnt til æresdoktor, Oeconomiae Doctorem (hc), ved Norges Handelshøyskole. I 2009 ble han sammen med Elinor Ostrom tildelt Nobels minnepris i økonomi.
Steinar Nilsen
Steinar Nilsen (født 1. mai 1972) er en norsk fotballtrener og tidligere fotballspiller som er sportssjef for Toppfotball Kvinner.
Karriere
16. desember 2013 ble Nilsen presentert som ny hovedtrener de neste tre sesongene for Tromsø IL, og fikk med dét ansvaret for å forsøke føre TIL tilbake til Eliteserien etter nedrykket. Opprykket ble klart allerede i 2014-sesongen, men etter 20 kamper preget av dårlige resultater i den påfølgende sesongen, fikk Nilsen sparken 18. august 2015. Flere var overrasket over denne avgjørelsen, og senere samme måned ble det klart at tre styremedlemmer i klubben hadde trukket seg på grunn av sparkingen av Nilsen.
1958 Chandra
1958 Chandra er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaget 24. september 1970 av Carlos Ulrrico Cesco ved Complejo Astronómico El Leoncito i El Leoncito.
Evig din for alltid
Evig din for alltid er en episode fra 1972 av den norske komiserien Fleksnes, spilt av Rolv Wesenlund i hovedrollen, som ble vist på norsk fjernsyn NRK fra 1972 til 2002.
Evig din for alltid var den femte episoden av serien og hadde premiere på NRK den 20. desember 1972.
Handling
Marve prøver å finne seg en kvinne å dele livet med. Han tar initiativ og skriver brev, men det er ikke lett å finne noen. Han reiser til slutt til Drammen for å møte en dame.
Eva Herman
Eva Herman (egentlig Eva Herrmann; født 9. november 1958 i Emden som Eva Feldker) er en tysk journalist og forfatter. Fra 1989 til 2006 var hun ankerkvinne i Tagesschau, Tysklands ledende nyhetsprogram. Frem til september 2007 var hun programleder for forskjellige programmer for Norddeutscher Rundfunk (NDR). Hun har utgitt flere bøker, blant annet romaner og debattbøker. I 2006 og 2007 gjorde hun seg bemerket med to bokutgivelser der hun gav uttrykk for sterkt tradisjonelle syn på forholdet mellom kjønnene og familiepolitikken. Bøkene førte til stor kontrovers, og diskusjonene endte med at hun sluttet i NDR. Hennes synspunkter har blitt positivt vurdert spesielt av en del katolske organisasjoner i Tyskland.
Hun er født i Østfriesland ved grensen til Nederland, men familien flyttet siden til Herzberg. Foreldrene drev et hotell, men faren døde tidlig. Hun studerte først hotellfag i Tyskland og Sveits. I 1983 begynte hun sin journalistiske karriere i Bayerischer Rundfunk.
John Crammond
John Gordon Crammond (født 5. juli 1906, død 18. september 1978) var en britisk sportsutøver som deltok i de olympiske vinterleker 1928 i St. Moritz.
Korsvoll skole
Historie
Skolen ble tatt i bruk i 1963, og var ferdig utbygd i 1964. Den første overlærer var Tove Pihl, som hadde stillingen helt til sin død i 1987.
John Crammond
Crammond vant en olympisk bronsemedalje i skeleton under Vinter-OL 1948 i St. Moritz. Han kom på tredjeplass i skeletonkonkurransen bak Nino Bibbia fra Italia og amerikanske John Heaton.
Eva Herman
Eksterne lenker
zh-classica:Eva Herman
Korsvoll skole
Historie
Skolen ble fort for liten, men vedtak om utbygging ble ikke fulgt opp med midler. Skolen manglet derfor flere spesialrom. 31. august 1997 brant en stor del av skolen ned. Hendelsen var samme dag som prinsesse Diana døde i trafikkulykken i Paris, og brannen druknet i nyhetsoppslagene. Tre tenåringer lekte med ild i et leskur da flammene tok tar i veggene og nådde taket som viste seg å være brannfarlig. Utdanningsetaten ble kritisert for å ikke ha fulgt opp brannvesenets tidligere anmerkninger vedrørende taket. Samme type tak hadde brent på Høyenhall skole tidligere samme år.
Elevene som ble uten klasserom, ble sendt til Nordberg, Tåsen, Sinsen, Uranienborg og Kringsjå skoler. I januar 1998 kunne de fleste elevene, med unntak av de som var på Nordberg, flytte inn i provisoriske paviljonger på Korsvoll.
Ved skolestart 1999 sto skolen ferdig, og den var nå betydelig utvidet.
Korsvoll skolekorps ble grunnlagt i 1964.
Harry van Hoof
Harry van Hoof (født 16. mars 1943) er en nederlandsk dirigent, komponist og arrangør.
Gjennom årene har han fått et godt omdømme i musikk- og TV-verden, og han har satt sitt navn på mange vellykkede produksjoner. Han har sitt eget produksjonsselskap. Han hadde sin første suksess som arrangør med Sofietje 'av Johnny Lion. I Nederland har han jobbet lenge sammen med BZN.
Van Hoof er i Nederland best kjent som dirigent av de nederlandske bidragene til Melodi Grand Prix. Han stod for bidragene fra 1972 til 1979, 1986, 1988 og 1990 og 1992 og 1994. I 1975 var han også involvert i seieren med Teach-In med låten Ding dinge dong. Arrangementene til sangene i 1972 («Als het om de liefde gaat» av Sandra & Andres), 1973 («De oude muzikant» av Ben Cramer) og 1976 («The party's over» av Sandra Reemer) var alle laget av Van Hoof.
Internasjonalt er van Hoof kjent for sitt mangeårige samarbeid med artisten Gheorghe Zamfir, og svært mange av panfløyte-artistens innspillinger er arrangert og dirigert av Van Hoof. På utgivelsen Harmony fra 1984 spiller Zamfir også van Hoofs egen komposisjon Themanuel.
16. mars 1967, giftet han seg med Trea Dobbs, som han senere har skilt seg fra.
Ramadan (navn)
Ramadan (arabisk: ) er et arabisk mannsnavn dannet av navnet på den muslimske fastemåneden Ramadan. Navnet er vanlig i en rekke land der islam er ledende religion.
Etymologi
Navnet Ramadan er dannet av navnet på den niende måneden i den islamske kalenderen. Dette er tradisjonelt fastemåneden til muslimer. Månedsnavnet er avledet av arabiske ramad (arabisk: ), «uttørket, svidd». Navnet transkriberes også som Ramadhan.
Ramazan er en tyrkisk form av navnet. Formen Rhamadhani brukes i Tanzania.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Angrepet på Danmark i 1940
Angrepet på Danmark i 1940 (Unternehmen Weserübung-Süd) var det tyske angrepet på Danmark 9. april under 2. verdenskrig. Angrepet var et ledd i angrepet på Norge i 1940 (Weserübung-Nord). Kodenavnet kan oversettes til norsk som Weser-øvelse; Weser er en elv i Tyskland.
Danmark var strategisk sett ikke viktig for Tyskland, med unntak av at Danmark kunne benyttes som utgangspunkt for operasjoner mot Norge og sikring av forsyningslinjene til styrkene i Norge. Opprinnelig gikk planen ut på å presse Danmark til å godta at tyske land-, sjø- og luftstridskrefter kunne benytte dansk territorium, men etter en endring i planene krevde Hitler at både Norge og Danmark skulle invaderes. Det danske forsvaret var både tallmessig og utstyrsmessig underlegent det tyske, og de danske styrkene utkjempet en kort motstandkamp. Etter to timer kapitulerte den danske regjeringen av frykt for at tyskerne skulle bombe København slik de hadde gjort i Warszawa under felttoget i Polen i september 1939. Enkelte avdelinger fortsatte å kjempe etter at kapitulasjonen var et faktum, men etter ytterligere to timer ble alle kamphandlingene innstilt.
Opptakten
Våren 1939 begynte det britiske marinedepartementet å anse Skandinavia som en potensiell slagmark i en fremtidig konflikt med Tyskland. Den britiske regjeringen var lite villig til å involvere seg i en ny storkonflikt på det europeiske kontinentet og overveide å innføre en blokade for å svekke Tyskland indirekte. Den tyske rustningsindustrien var avhengig av jernmalm-import fra Kiruna i Nord-Sverige, og om vinteren når Bottenviken var frosset og ufarbar ble jernmalmen skipet ut fra den nordnorske havnebyen Narvik. Britisk kontroll over norskekysten ville dermed bidra til å styrke blokaden av Tyskland.
I oktober 1939 diskuterte sjefen for den tyske kriegsmarine storadmiral Erich Raeder og Adolf Hitler trusselen eventuelle britiske baser i Norge ville medføre. Raeder argumenterte med at kontroll over Norge ville gjøre det mulig å kontrollere havområdene i nærheten og tjene som et utgangspunkt for fremtidige ubåtoperasjoner mot Storbritannia. På dette tidspunktet var ikke de andre grenene av Wehrmacht interessert i forslaget, og Hitler hadde akkurat utgitt et direktiv som fastslo at hovedoppgaven for Wehrmacht var en bakkeoffensiv gjennom Nederlandene.
Etter utbruddet av vinterkrigen mellom Finland og Sovjetunionen økte både vestmaktenes (Storbritannia og Frankrike) og Tysklands interesse for Norden. Storbritannia og Frankrike ønsket å bistå Finland og søkte om tillatelse fra de nøytrale landene Norge og Sverige til å transportere tropper og forsyninger gjennom disse landenes territorier. Hitler fryktet at hans motstandere Storbritannia og Frankrike skulle stasjonere tropper i de nordiske landene og true Tyskland derfra. En slik britisk-fransk kontroll over Norden ville stoppe tyskernes import av jernmalm fra Nord-Sverige. Norge og Sverige ville imidlertid ikke frivillig gå med på troppetransporter og stasjonering av allierte tropper i Nord-Norge og Nord-Sverige. I tillegg ville den tyske marinen gjerne ha baser for ubåter i Norge. Derfra ville de lettere kunne komme ut i Atlanterhavet og true konvoiene med forsyninger til Storbritannia. Dels hadde Hitler også et behov for en hurtig overbevisende seier som kunne fjerne motstanden mot ham blant den tyske militære ledelsen. Danmark var strategisk sett ikke viktig for Tyskland med unntak av at Danmark kunne benyttes som et utgangspunkt for operasjoner mot Norge.
Opprinnelig hadde Hitler kun planer om å tvinge Danmark til å godta «en begrenset krenkelse av landets suverenitet», slik at Wehrmacht kunne benytte Nordjylland som base og Ålborg som en mellomlandings- og kampflyplass. Den 1. mars 1940 utga Hitler et direktiv som krevde at både Norge og Danmark skulle invaderes, og 5. mars fikk general Leonhard Kaupisch kommandoen over invasjonen av Danmark, Weserübung-Süd.
Dansk-tysk ikke-angrepspakt
Den 31. mai 1939 undertegnet Danmark og Tyskland «Den Dansk-Tyske Ikke-Angrebstraktat af 1939». I den sto det at «Kongeriket Danmark og det tyske Rike vil i intet tilfelle skride til krig eller noen annen art av maktbruk mot hverandre». Traktaten ble inngått mellom Danmarks utenriksminister P. Munch og det tredje rikes riksutenriksminister Ribbentrop og gjaldt i ti år med mulighet for forlengelse.
Tysklands styrker og angrepsplaner
Den 5. mars ble sjefen for Höheres Kommando XXXI, General der Flieger Leonhard Kaupisch, utnevnt til øverstkommanderende for operasjonene mot Danmark. Kaupischs stabssjef, Generalmajor Kurt Himer, fungerte som den tyske øverstkommanderende inntil Kaupisch ankom København 10. april.
Den 2. april fastsatte Hitler datoen for angrepet til 9. april kl. 04.15 (05.15 tysk sommertid).
Danmarks forsvar i 1940
I 1937 var det åpenbart for den danske regjeringen at det danske forsvaret måtte moderniseres og utvides for å kunne avskrekke naboen i sør. Samme år ble en utvidelse av hæren påbegynt. Blant annet ble det opprettet en overkommando, to divisjoner – en for forsvaret av Sjælland og en for forsvaret av Jylland – en garnison på Bornholm; flyvåpenet ble omstrukturert og det ble opprettet støtteenheter innenfor luftvern, ingeniørtropper og transportenheter.
Hærens øverstkommanderende var den 70-årige danske monarken Kong Christian X av Danmark. Generalmajor William Wain Prior var sjef for hæren og viseadmiral H. Rechnitzer var sjef for marinen. Den Sjællandske Division var under kommando av generalmajor Hans Aage Rolsted og hadde hovedkvarter i København, mens Den Jydske Division under kommando av generalmajor Frederik Christian Essemann hadde hovedkvarter i Viborg.