cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Øst-Preussen
Historie
Annen verdenskrig betydde slutten for Østpreussen. Provinsen var i de første krigsårene den delen av Tyskland som var mest uberørt av krigen, den lå utenfor de allierte bombeflyenes rekkevidde. Da de allierte bombeangrepene fra 1942 økte merkbart i intensitet, ble Østpreussen ansett som den sikreste delen av landet. Fra de mest bomberammede byene ble mange barn og eldre sendt til provinsen for å bo hos østprøyssiske venner og slektninger. I januar 1945 utløste Den røde hærs invasjon panikk. Styrkene rykket raskt frem og opptrådte svært brutalt overfor sivilbefolkningen. De sovjetiske soldatene plyndret og ødela, og begikk grove krigsforbrytelser. Det antas at tusener av sivile ble drept av Den røde hær. De tyske myndighetene hadde i liten grad forberedt noen evakuering av sivilbefolkningen, med den følge at den panikkartede flukten ble preget av kaos og stor lidelse. Mange frøs eller sultet ihjel under flukten. Hovedstrømmen av flyktninger gikk i nordlig retning mot kysten ved Wisłalagunen hvor flyktningeskip gikk i skytteltrafikk mot sikrere områder lenger vest. Mange valgte også å flykte over isen og følge Frische Nehrung mot Pommern.
Oktoberrevolusjonen
Nederlag i krigen mot Japan, tidlige revolusjonsforsøk
Russland hadde en sterk militærmakt, og ved hoffet og i øvre lag i statsforvaltningen var gjeldende holdning at en «mindre, seierrik krig» kunne samle landet og gjøre slutt på den sosiale uroen. Etter århundreskiftet hadde russerne kommet i konflikt med Japan om hvem som skulle ha mest innflytelse over landene i Øst-Asia, og krig brøt ut i januar 1904. Krigen endte med katastrofe for den russiske militærmakten, og patriotismen og støtten til krigsinnsatsen tok fort slutt. Innen slutten av året var landet plaget av streiker, studentdemonstrasjoner og vold og terrorangrep mot statstjenestemenn.
Mjóafjarðarhreppur
Mjóafjarðarhreppur er en tidligere kommune (sveitarfélag) i regionen Austurland på Island, med 42 innbyggere ved utgangen av 2005.
Oktoberrevolusjonen
Nederlag i krigen mot Japan, tidlige revolusjonsforsøk
Den ledet presten Georgij Gapon en demonstrasjon på slottsplassen i St. Petersburg, og i hendelsen som ble kjent som «den blodige søndagen» ble de fredelige demonstrantene meid ned av keiserens styrker. Dette utløste en omfattende uro i store deler av landet, og innledet 1905-revolusjonen. Steikene økte i omfang, det kom til mytterier i militæravdelinger, og opptøyer i de ikke-russiske delene av riket. Myndighetene slet med å oppretteholde offentlig ro og orden, men situasjonen bedret seg noe etter at Witte fikk fremforhandlet en fredsavtale med japanerne i august. Likevel ble keiser Nikolaj II tvunget til å gå med reformer som et svar på revolusjonsforsøket, og den utstedte han Oktobermanifestet. Det tok likevel til slutten av året før byene var kommet under kontroll igjen, og store deler av landsbygda var satt under unntakstilstand med militærstyre helt til vinteren 1906/07.
Mjóafjarðarhreppur
8. oktober 2005 ble det vedtatt å slå sammen kommunen med kommunene Fjarðabyggð, Austurbyggð og Fáskrúðsfjarðarhreppur til én kommune med navnet Fjarðabyggð. Dette trådte i kraft 9. juni 2006.
Oktoberrevolusjonen
Nederlag i krigen mot Japan, tidlige revolusjonsforsøk
Oktobermanifestet førte til at noe som minnet om en grunnlov ble vedtatt i 1906. Politiske partier ble nå lovlige, og det ble innført valg til et parlament, Statsdumaen. Det ble likevel ikke slutt på eneveldet, og regjeringen stod fortsatt kun ansvarlig overfor keiseren. Keiseren kunne oppløse Statsdumaen etter behov, noe som skjedde de to første gangene parlamentet samlet seg. Før valget til den tredje Statsdumaen sørget Nikolaj for å endre reglene for stemmerett slik at kun den landeiende overklassen og høyere sosiale lag kunne stemme, noe som gjorde slutt på at parlamentet prøvde å utfordre keiserens makt. 1905-revolusjonen greide heller ikke å gjøre slutt på politistaten, og de fleste reformene vare i praksis bare et spill for galleriet. For eksempel var fagforeninger i teorien blitt lovlige, men politiet stengte dem likevel ned når de fant det for godt. Arrestasjonene av venstreorienterte politikere fortsatte også, og partilederne måtte rømme landet for å unngå fengsling og tvangseksil.
Øst-Preussen
Historie
I dag er det lite igjen som minner om Østpreussen. Stalin igangsatte en etnisk rensning og erstattet befolkningen med russere og polakker. De tyske stedsnavnene ble endret. De nordlige områdene av provinsen tilsvarer idag den russiske enklaven Kaliningrad oblast (da holdes Memelområdet utenfor, som er blitt del av Litauen). De sydlige områdene tilsvarer det polske Warminsko-Mazurskie Voivodskap. Den russiske delen er preget av forfall, sosial nød og fattigdom.
Oktoberrevolusjonen
Opptakten
Bolsjevikene stod relativt svakt i Russland, og slagordet «all makt til sovjetene» hadde hatt lite annet enn symbolsk verdi siden april. Dette ble endret med Kornilov-affæren i september, da høyreorienterte krefter forsøkte å gripe makten. De høyreorientertes kuppforsøk var i seg selv mislykket, men det førte også med seg at de moderate kreftene tapte kontroll over arbeiderrådene i Petrograd og Moskva. Det var nå Lenins bolsjeviker som kontrollerte arbeiderrådene i landets to største byer.
Den andre allrussiske sovjetkongress skulle tre sammen i november, og bolsjevikene var i utgangspunktet usikre på strategien frem mot dette. Lenin skrev fra gjemmestedet sitt i Finland og agiterte for en væpnet maktovertagelse så snart som mulig, men resten av bolsjevikledelsen var mer avholdende. Disse mente at tiden var på deres side, og så på væpnet maktbruk som unødvendig gambling. Dessuten så de på Lenins ord og handlinger som motstridende: Hvorfor var han fortsatt i Finland nå som bolsjevikene kontrollerte Petrograd?
Øst-Preussen
Demografi
Folketellingen i 1875 viste at Østpreussen var bebodd av 73,48 % tyskere, 18,39 % polakker og 8,11 % litauere. Folketallet i 1900 var 1,996,626, hvorav 1,698,465 protestanter, 269,196 katolikker og 13,877 jøder. I 1939 var folketallet 2,49 millioner. Andre verdenskrig betydde slutten for Østpreussen. Mange døde under da Sovjetunionen invaderte provinsen i 1945, annekterte den og igangsatte en etnisk rensning. Den gjenværende tyske sivilbefolkningen ble fratatt all fast eiendom og fordrevet vestover. Et betydelig antall ble drept, eller deportert til sovjetiske fangeleire. Provinsens befolkning ble erstattet av russere og polakker.
Oktoberrevolusjonen
Opptakten
Lev Trotskij gikk aldri ut mot Lenins linje offentlig, men han var sannsynligvis tvilende til partilederens strategi. De to partikameratene Grigorij Zinovjev og Lev Kamenjev opponerte imidlertid åpenlyst, og mente det var uansvarlig å gå inn for et kupp når partiet sannsynligvis ikke ville klare å beholde makten på egen hånd. Når Zinovjev og Kamenjev offentliggjorde tankene sine under fullt navn i Maksim Gorkijs mensjevik-avis Novaja Zjizn skal Lenin ha blitt rasende – ikke bare ble de interne stridighetene kjent utenfor partiet, men her snakket man også åpent om bolsjevikenes hemmelige revolusjonsplaner.
Petrograd-kuppet og den nye regjeringen
Tidlig i november skjedde ting raskt. Petrograd-arbeiderrådet satte sammen en militær revolusjonskomité, under Trotskijs ledelse. Trotskij fikk så soldatene i Petrograd-garnisonen med på sin side. Kerenskij svarte med å prøve å få ledelsen i den militære revolusjonskomitén arrestert, uten å lykkes. Nå satte Lenin i gang kupp-planene, og om kvelden den tok bolsjevikvennlige tropper kontrollen over nøkkelposisjoner i Petrograd. De møtte liten militær motstand. Den provisoriske regjeringen, som hadde styrt landet siden Februar-revolusjonen, ble bedt om å gå av. Regjeringen oppholdt seg i Vinterpalasset, som ble omringet av bolsjevikene og stormet dagen etter. Flesteparten av ministerne ble arrestert, mens Kerenskij klarte å snike seg unna forkledd som sykepleier.
Den andre allrussiske sovjetkongress startet forhandlingene om kvelden. Bolsjevikene og deres allierte i en venstreorientert utbrytergruppe fra Det sosialistrevolusjonære partiet hadde flertall her, mens resten av de sosialistrevolusjonære og mange mensjeviker valgte å forlate forsamlingen i protest mot voldsbruken dagen før. Trotskij ble valgt til kongressens formann, og han erklærte her at den forrige regjeringen nå var «havnet på historiens skraphaug» – et uttrykk som senere ble del av det allmenne politiske ordforrådet. Lenin foreslo omfattende reformer under kongressen, og alt jorbruksland eiet av staten, kirken eller godseiere ble nå delt ut til landets småbrukere. Dessuten gikk Lenin inn for våpenhvile med sentralmaktene med øyeblikkelig virkning, noe som ble vedtatt uten motstemmer.
Oppløsningen av grunnlovsforsamlingen
I november var det blitt valgt 715 representanter til en ny grunnlovsforsamling. Delegatsammensetningen speilet landets sosiale struktur, og i et land med stort flertall av bønder vant også de sosialistrevolusjonære flest mandater med 370. Bolsjevikene var nest størst med 175, mens mensjevikene hadde 34. Det var også mange partiløse og representanter for mindre partier.
Grunnlovsforsamlingen møttes den, men ble oppløst av bolsjevik-tropper allerede neste dag. Lenins begrunnelse var at oktoberrevolusjonen hadde innført et «revolusjonært demokrati», som var overlegent det borgerlige demokratiet som grunnlovsforsamlingen representerte. Grunnlovsforsamlingen var dermed ikke lenger representativ. De andre partiene forsøkte å protestere på oppløsingen, men kunne lite gjøre ettersom maktapparatet var kontrollert av bolsjevikene. Enkelte forsøk på demonstrasjoner ble raskt slått ned med makt av bolsjevik-myndighetene, men i et land med svake demokratiske tradisjoner førte ikke Lenins stening av grunnlovsforsamlingen til reaksjoner av betydning ute blant folket.
Fred med sentralmaktene
Straks etter bolsjevikenes maktovertagelse oppfordret kadett-vennlige aviser til væpnet kamp. Den Kerenskij-vennlige general Pjotr Krasnov satte straks kursen mot Petrograd, men styrkene hans ble stoppet av revolusjonære rødegardister ved Pulkovo-høydene sør for byen. Også i Moskva kom det til harde kamper i etterspillet av kuppet, men også her vant bolsjevikene i første omgang. De revolusjonære forstod at dette bare var et forspill, da det var regjerings- og keiservennlige styrker mange steder i landet. Første verdenskrig pågikk også fortsatt, og styrker fra Tyskland og Østerrike-Ungarn stod dypt inne i russisk territorium.
Trotskij var blitt sendt for å forhandle med sentralmaktene i januar, for å få en slutt på den russiske krigsdeltagelsen. Trotskij forsøkte seg først med en «ingen krig, ingen fred»-strategi, der russerne hverken ville fortsette krigen eller godta en fredsavtale på uakseptable betingelser. Russerne hadde på dette tidspunktet en hær i oppløsning, og tyskerne valgte å ignorere Trotskijs utspill og heller fortsette offensiven inn i Ukraina.
Lenin mente at det var absolutt nødvendig å slutte fred fra det han omtalte som «den europeiske imperialistkrigen». Med tanke på den dårlige tilstanden den russiske hæren var i og borgerkrigen som sannsynligvis kom til å komme, så var dette et rasjonelt synspunkt fra Lenins side. Dessuten hadde bolsjevikene lovet å få slutt på krigen allerede siden før oktoberrevolusjonen. Men Lenin slet med å få med seg resten av partiledelsen på dette synet, og mange mente man heller skulle føre en geriljakrig bak tyskernes linjer. Spesielt Nikolaj Bukharin støttet dette synet. Lenin måtte til slutt true med å gå av for å få synet sitt igjennom, og bolsjevikenes sentralkomité gikk til slutt da også med på fredsavtalen. Freden i Brest-Litovsk ble inngått den 8. mars 1918, og på langt hardere vilkår enn hva Trotskij ble tilbudt noen måneder tidligere. På lang sikt kom fredsavtalen likevel ikke til å ha voldsomt mye å si, siden Tyskland endte opp med å tape første verdenskrig. Med Tysklands tap i verdenskrigen ble den separate fredsavtalen med russerne annullert.
Borgerkrigen
Bolsjevikene stod foran en formidabel oppgave i det som utviklet seg til en full borgerkrig. Det var mange grupper som tok opp våpnene til kamp; først og fremst var det middel- og overklassen i landet som kom til å danne grunnlaget for styrkene som ble kjent som «de hvite». Også en del av de hvite var mange mer moderat venstreorienterte bevegelser, som de sosialistrevolusjonære, mensjevikene, og andre. Anarkister og andre grupper i Ukraina brukte også anledningen til å kjempe for selvstyre, og dessuten sluttet aldri tyskerne krigføringen fullstendig. 18 allierte land intervenerte i nord, blant disse var Storbritannia og USA. Japan så sitt snitt til å presse på for å overta deler av Russlands fjerne østen, mens i Kaukasus ønsket lokale eliter i Aserbajdsjan, Armenia og Georgia uavhengighet.
Borgerkrigens første år hadde blandede resultater. De røde (som bolsjevikene var blitt kjent som) var blitt drevet ut av Ukraina og fra donkosakkenes områder tidlig på året, og Pjotr Wrangels styrker tvang de røde ut av Krim. Likevel hadde de hvite såpass forskjellige mål at de ikke klarte å samarbeide og koordinere innsatsen, og de ble slått tilbake ved Tsaritsyn. Første verdenskrigs slutt i november 1918 førte også med seg et lite pusterom for de røde, da tyske styrker forlot Ukraina og det sørlige Russland.
Det hadde siden februar 1919 vært uenighet mellom sovjetmyndighetene og den nye polske staten om hvor grensene mellom de to landene skulle gå. I forlengelsen av den russiske borgerkrigen kom det derfor også til en polsk-sovjetisk krig, der de røde også så muligheten til å spre revolusjonen vestover. Bolsjevikene ble stoppet av polakkene under slaget ved Warszawa i august 1920, og deretter slått tilbake. Krigen med polakkene endte med at store områder ble innlemmet i Polen på den nye sovjetstatens bekostning.
Tsjekaen og den røde terroren
For å beskytte bolsjevikenes hovedkvarter i Petrograd hadde man satt opp en egen «ekstraordinær kommisjon» for å ta seg av sikkerheten. Denne kommisjonen ble ledet av polakken Feliks Dzerzjinskij, og den 20. desember 1917 fikk Dzerzjinskij overtalt Lenin til å utvide kommisjonen til en permanent komité for bekjempelse av kontrarevolusjon og sabotasje. Denne komiteen ble kjent som tsjekaen, og ble forløperen til KGB. Tsjekaen etablerte seg alle større steder i landet, og i løpet av to år nådde de en styrke på 20 000 kvinner og menn, med stor tilgang på våpen.
Borgerkrigen og de omfattende opptøyene på landsbygda hadde ført til at bolsjevikene trappet opp voldsretorikken. Den 30. august 1918 ble Moisej Uritskij, tsjeka-lederen i Petrograd, drept i et attentat. Samme dag var det også et attentatforsøk mot Lenin. Disse to hendelsene ble startskuddet til «den røde terroren», som ble offisielt vedtatt den 5. september. I Pravda kunne man lese at «klassedrapsmannen – bursjoasiet – må knuses!». Bolsjevikene satte nå opp konsentrasjonsleirer der de internerte «klassefiender», og alle som hadde tilknytning til «de hvite» skulle skytes. Fra politisk hold ble ansvaret for terroren tillagt tsjekaen og deres spesialenheter, på tross av at landet allerede hadde egne domstoler som skulle ta seg av kontrarevolusjonær virksomhet. Dermed ble alle former for rettsprinsipper tilsidesatt, og tsjekaen stod fritt i å organisere en revolusjonær terrorbølge.
Sovjet-myndighetene forsøkte ikke å legge skjul på terroren, og både navnelister over de drepte og begrunnelser for drapene ble offentliggjort i avisene. Tsjekaen begynte også å utgi sin egen ukeavis, Jezjenedelnik Tsjeka, der man åpent argumenterte for hvorfor terroren var nødvendig. I dens første lederartikkel kunne man lese at avisens formål var å lære arbeidere og fattige bønder hvem klassefienden var, hvor slue disse fiendene var, og at det var umulig med en «tredje vei» mellom proletariatets (underforstått bolsjevikenes) diktatur og borgerskapets diktatur. Sistnevnte utsagn var et åpent angrep på mer moderate venstreorienterte som mensjevikene og de sosialistrevolusjonære, og gjennom propagandaen prøvde bolsjevikene å sette likhetstegn mellom alle fiendene sine, uansett politisk ståsted. For bolsjevikene var det liten forskjell mellom det undertrykkende systemet i tsar-tiden og det borgerlige demokratiet, siden «kapitalens undertrykkelse» holdt arbeiderne i «slavelenker» også i demokratiske land.
Senere på høsten kom tsjekaen i noen grad under politisk kontroll igjen, og den offisielle «røde terror»-politikken tok slutt. Den tsjekaledede voldsbølgen fortsatte imidlertid så lenge borgerkrigen varte, og for eksempel sendte myndighetene i Moskva på nyåret 1919 ut en ordre om at «rike kosakker» skulle «utslettes fullstendig». Tusenvis ble drept i løpet av denne operasjonen. I de hvites terror ble arbeidere og alle med tilknytning til bolsjevikene likvidert. Totalt kan flere hundre tusen mennesker ha blitt drept i den røde og den hvite terroren.
Endinger i samfunnslivet
Rettsvesenet ble erstattet av et nytt system med revolusjonære folketribunaler, der lekdommere tok plass ved siden av fagdommerne. Soldatråd tok makten i militæravdelinger, mens stat og kirke ble skilt. Innenfor næringslivet ble alle banker nasjonalisert, det samme ble store boligeiendommer. Disse ble så delt opp og gitt ut til folk etter behov, selv om det i praksis ble til at de gikk til folk med de rette forbindelsene til bolsjevikene i maktapparatet.
Kvinnekamp, barne- og familiepolitikk, seksualitet
Bolsjevikene hadde alltid støttet kvinnenes frigjøringskamp. Marxistisk teori tilsa at i en familie var mannen «borgerskapet» mens kvinnen var «proletariatet», noe som skulle tilsi at kvinner ble utnyttet. Innen borgerkrigens slutt hadde bolsjevikene innført lovgivning som var svært progressiv etter datidens standarder, og det ble lett for kvinner å få skilsmisse og abort. Det ble ikke lenger diskriminert mot utenomekteskapelige barn, og det ble lovpålagt likelønn for kvinner og menn. Myndighetene opprettet også et eget kvinnedepartement – kjent som Zjenotdel – for å hjelpe til med kvinnekampen.
Barn og unge fikk sine egne kommunistiske organisasjoner: Komsomol var for ungdommer og unge voksne, mens ungpionerene var for aldersgruppen ti til fjorten år. Barne- og ungdomsorganisasjonene oppfordret medlemmene til å være på utkikk etter «borgerlige tendenser» hjemme og på skolen, eksempler på dette var foreldre eller lærere som beholdt «religiøs overtro», så med nostalgi tilbake på tsar-tiden, eller var kritiske til bolsjevikene eller revolusjonen. Deler av kommunistpartiet hadde også enda større visjoner for fremtidens barne- og familiepolitikk, og så på de store flokkene med hjem- og foreldreløse barn skapt av borgerkrigen som «hell i uhell»: Nå kunne staten gi disse barna en ekte kollektivistisk oppdragelse på barnehjem, uten at barna ble ødelagt av de gamle «borgerlige» familiestrukturer.
Den russiske revolusjonære feministen Aleksandra Kollontaj blir ofte feilaktig tilskrevet utsagnet om at «det skal være like lett å tilfredsstille sine seksuelle lyster som å skaffe seg et glass med vann», men hverken Kollontaj eller den øvrige bolsjevik-ledelsen oppfordret til noen direkte utagerende seksuell livsstil. Likevel førte revolusjonen med seg nye normer for seksualitet, og mange ungkommunister levde etter «glass med vann»-prinsippet. Dette gjaldt spesielt veteraner fra borgerkrigen, der tilfeldige seksuelle bekjentskaper var utbredt. Disse holdningene ble tatt med videre inn i sivilsamfunnet etter borgerkrigen, og selv om hele Europa så en oppmykning av seksualnormer på 1920-tallet var tendensen enda mer markant i sovjetsamfunnet.
Økonomisk politikk: Statskapitalisme, krigskommunisme, NEP
Den første tiden etter oktoberrevolusjonen hadde faktisk Lenin gjort relative moderate endringer i den økonomiske politikken. Denne fasen var kjent som statskapitalisme, og de fleste bedrifter fikk fortsette som før, så lenge de drev «i nasjonens interesse». De tidligere bedriftslederne fikk beholde stillingene sine, så lenge de aksepterte å ta arbeiderne med på råd. Denne begrensede formen for sosialisering ble begrunnet med landets prekære situasjon. Mange steder tok imidlertid arbeiderne selv initiativ og kastet den gamle bedriftsledelsen, på tross av direktivene fra oven. Bolsjevikledelsens motstand mot slike bedriftsovertagelser ble en stor kilde til frustrasjon i arbeiderklassen, og inn i 1918 mistet bolsjevikene mye godvilje i befolkningen i takt med at økonomien begynte å gå i oppløsning.
Den vanskelige økonomiske situasjonen gjorde at bolsjevikene gjorde radikale økonomiske grep i juli 1918, da de innførte krigskommunismen. Alle landets arbeidsplasser ble nå nasjonalisert, selv de med kun én eller to ansatte. Privat omsetting av varer ble forbudt, bønder ble tvunget til å gi avlingene til staten, og myndighetene hadde som uttalt mål å avskaffe pengeøkonomien. Disse tiltakene førte til en utstrakt svart økonomi, og i 1918-1919 skjedde 60% av omsetningen av brød i byene via svartebørsen. Staten hadde på det daværende tidspunktet fullstendig mistet kontrollen over matforsyningene til byene og militæret, og svarte med å sende væpnede «arbeidergarder» ut på landsbygda for å beslaglegge mat med tvang. Systemet brøt etterhvert fullstendig sammen, da motstand blant bøndene redusere matproduksjonen ytterligere. Arbeidere begynte å forlate byene i stort antall til fordel hjemplassene sine på landsbygda, og myndighetene måtte svare med å militarisere arbeidelivet: Det ble nå forbudt å forlate arbeidsplassen sin eller å ha ugyldig fravær.
Fra mars 1921 ble det nok en gang store endringer i den økonomiske politikken. Med landet på full vei mot økonomisk ruin beordret Lenin stans i krigskommunismen, og en innføring av et friere system. Dette systemet ble kjent som NEP (Novaja ekonomitsjeskaja politika, «ny økonomisk politikk»). Staten beholdt kontrollen over tungindustrien og de viktigste næringene, men tillot handel og småbedrifter igjen. Pengene fikk nå tilbake sin verdi etter å ha blitt tilnærmet verdiløse under krigskommunismen, og næringslivet blomstret. NEP var imidlertid ikke ukontroversielt innad i kommunistpartiet, og mange bolsjeviker så på politikken som et skritt tilbake, i retning kapitalisme igjen.
Drammens Tidende
Drammens Tidende er en norsk lokalavis.
Drammens Tidende og Buskeruds Blad var opprinnelig to aviser. Drammens Tidende så dagens lys i 1832 under navnet Tiden, og er Norges nest eldste nålevende avis. Buskeruds Blad ble startet 51 år senere, 3. juli 1883. Avisene kom under samme eier i 1897, under én redaktør i 1901 og ble slått sammen til én avis i 1961.
Drammens Tidende (som avisen ble hetende fra 2000) dekker Buskerud, med hovedvekt på Drammen, og kommer ut hver dag. Avisen eies av Amedia. I 1998 ble nettavisen dt.no opprettet, og 2. januar 2004 gikk Drammens Tidende over til tabloidformat.
Drammens Tidende eide også lokal-TV-stasjonen TV Drammen.
Redaktører
Tiden:
Buskeruds Blad:
Drammens Tidende og Buskeruds Blad (fra 2000 Drammens Tidende):
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Lothlórien
Lothlórien er en skog i J.R.R. Tolkiens Midgard. Denne skogen er tilholdssted for alver i Midgard av noldos ætt. Den ble grunnlagt av Amroth, Galadriel og Celeborns sønn, og da han døde ble Galadriel og Celeborn herskerne i Lothlórien, som også bare blir kalt Lórien. Andre navn Lothlórien har er Gullskogen, Dwimordene, Laurelindórenan, Lindórinand og Lórinand. Elva Celebrant renner igjennom Lothlórien; Nimrodel er en av dennes bielver.
Guldsmedenga
Gullsmedenga eller Guldsmedenga (tidligere skrevet Guldsmedengen) er et sted ved utløpet av Nidelva på Hisøy i Arendal kommune i Agder fylke. Guldsmedenga er en gammel tettbebyggelse som lenge har vært en del av tettstedet Arendal. Guldsmedenga tilhørte Hiis gård, og tomtene var, som vanlig i Arendal, festetomter.
Guldsmedenga hadde en strategisk beliggenhet midt i Arendals havnebasseng. En del av området stikker ut i havnebassenget, og kalles Holmen. Her var det bl.a. lager og utsalg av kull og koks. Guldsmedenga ligger rett ved Kolbjørnsvik.
Nidelva var en viktig transportåre for tømmer. Ved elveutløpet ble dette tømmeret klargjort til eksport, ofte i foredlet form. Bjelkehugging var lenge en viktig aktivitet, noe stedet Huggerparken (Fanteparken) tyder på. Tidlig på 1800-tallet var det etablert såpefabrikk og tønnefabrikk. og trevareproduksjon var noe av virksomheten på Guldsmedenga. Da dampmaskindrevne sagbruk kom midt på 1800-tallet kom det flere nær elveutløpet. Skarvedalen Dampsag sysselsatte fra 1868 en stor del av befolkningen på Guldsmedenga. Deler av Guldsmedenga ble brukt som tørkeplass for trelast.
I 1786 bodde det seks familier på Guldsmedenga. Den eldste bebyggelsen lå på sjøsiden av Holmen, ut mot elva. Her bodde de mer velstående, bl.a. skipsførerne. Fra 1850 skyter byggingen av nye hus fart, bl.a. på grunn av industrivirksomheten. Boligbebyggelsen på Guldsmedenga er – som ellers i Arendal – hovedsakelig i 1 1/2–2 etasjer med haveflekker til hvert hus.
Firmaet APLs kontorbygg, som ligger vendt mot Arendals havnebasseng, er i dag det mest iøynefallende i bebyggelsen på Guldsmedenga.
Stedsnavnets opphav har vært diskutert, og mange har undret seg over om det har bodd en gullsmed på stedet, eller at området tilhørte en slik håndverker. Når Kartverket tilrår at stedsnavnet skal skrives "Guldsmedenga" er det et dansk ord som tillegges vekt. Et insekt som vi på norsk kaller øyestikker heter på dansk guldsmed, og stedsnavnets betydning er sannsynligvis «øyestikkerenga».
Mitsubishi Pajero
Mitsubishi Pajero er en terrengbil fra den japanske bilprodusenten Mitsubishi. Pajero ble vist som konseptbil første gang på Tokyo Motor Show i 1979, og har vært serieprodusert siden 1982. I 2017 ble det annonsert at fabrikken stopper produksjonen av Pajero.
Mitsubishi Pajero har vunnet Rally Dakar flere ganger enn noen annen bilmodell:
Basse-Terre-øya
Basse-Terre-øya (Fransk: île de Basse-Terre or île de la Basse-Terre) er en øy i den franske regionen Guadeloupe. Øya er den ene av de to største øyene som utgjør Guadeloupe. Øya har ca. 175 000 innbyggere. Byen Basse-Terre er den administrative senteret i regionen Guadeloupe. Byen ble grunnlagt i 1643, oppe i fjellene på øya. Byen har 12 410 innbyggere i selve kommunen, og hele 44 863 innbyggere i hele Basse-Terre-området. Øya Basse-Terre er del av De små Antiller.
Klima
Selv om regn er vanskelig å måle på kortvarige regnfall, lister Guinness rekordbok 2005 Basse-Terre som den plassen med den mest intense regnskuren på en kort periode, målt med moderne metoder. 26. november 1970 falt det 38 mm regn på et minutt.
Geografi
La Grande Soufrière, som er det høyeste fjellet på de Nedre Antillene, ligger på denne øya. Det er 1,467 m høyt. Det er også en aktiv vulkan.
Simon fra floden
Simon fra floden (originaltittel: Simon du Fleuve) er en fransk tegneserie av Claude Auclair. Hovedpersonen, Simon, følges på sin ferd i et post-apokalyptisk Europa der statsmakten er forsvunnet og blitt erstattet med lav-teknologiske stammesamfunn og paramilitære ministater. Byene som fortsatt finnes er livsfarlige og domineres av tidligere nevnte paramilitære grupperinger og "bandene", voldelige røvere totalt uten respekt for menneskeliv. Alle albumene er utgitt på norsk på 80-og 90-tallet. Tegneserien har et fremtidspessimistisk og anti-teknologisk budskap, preget av feministisk og anti-kapitalistisk tenkning. Albumene har en svært romantisk skildring av lav-teknologiske samfunn og står for en økologisk og "tilbake-til-jorden" tenkning.
De første fem bindene utgjør en episk enhet, og forteller en ytre historie. Bind 6 til 9 er mer innadvendte og forteller mer om Simons sjelkamper etter at han har stiftet familie.
Synopsis
Simon er sønn av en fremstående våpenteknolog som har gitt ham i oppdrag å tilintetgjøre et dødbringende skytevåpen faren har utviklet. Dette våpenet er interessant for makthaverne i "byene", som slik vil skaffe seg kontroll over landområdene som før var Europa eller Frankrike. Simons oppdrag er å finne den nøkkelen som gjør våpenet ubrukelig, lokalisert i "by nr. 3".
På veien møter Simon flere grupper: Kentaurenes klan, der han slår seg til en tid og blir sammen med Estelle, datter av Charles, en vitenskapsmann som kjente faren. Charles er også den som forteller bakgrunnshistorien om hvordan samfunnet gikk i oppløsning (noe som tok til etter mai-opprøret i 1968). Mens Simon er på fjellet blir klanen utryddet av paramilitære fra byene, som tar de gjenlevende som slaver. Estelle dør i armene på Simon.
Simon møter deretter to overlevende fra klanen, og sammen bestemmer de seg for å egge til slaveopprør (bind 2). Slavene er samlet i et stort industrikompleks, styrt av brutale oppsynsmenn. Simons oppgave er å skyte vaktene. Opprøret er vellykket, og den tidligere klanlederen leder et nytt nomadefølge ut fra komplekset. En ny semi-anarkistisk samfunnsorden basert på samarbeid blir opprettet.
Senere møter Simon Mailis og datteren, som bor i nærheten av et atomkraftverk. Han innleder et forhold til Mailis, men må redde henne fra mutantene på kraftverket. Datteren blander seg, og kraftverket går i lufta. Simon blir reddet og flykter langt bort. Han møter deretter en flokk pilegrimer (bind 4) som tar ham med til katedralen i Chartres, og til et fredelig bondesamfunn der han treffer Emeline, som han senere blir gift med. Han og Emeline er vitne til hvordan bander fra byen plyndrer gården, og Simon reiser til by nr 3 (bind 5) for å fullføre oppdraget. Her møter han den gamle Jason Arrfjes, en underlig fyr som kjenner byen og bandene. Han redder Simon i det denne mister troen på at det er noe godt i menneskene, og fullfører oppdraget i Simons sted. Bandene utsletter hverandre og byen brenner. Simon og Emeline reiser tilbake til gården, og nå venter de barn (ny fremtid).
epilogbind
Noen år senere er Simon på reise i en husbåt med Emeline og to barn, født etter avslutningen av "by nr 3". På veien møter Simon flere kriser, og familien bor en tid hos et samfunn av kystfiskere (Havari 1 og 2). Disse fortellingene handler mindre om politiske og dystopiske problemer, og mer om forholdet mellom mennesker. "Vekkeren" er kanhende det mest eksperimentelle bindet i serien. Det handler mest om "lillebror Vest", en rødhåret gutt som er kalt til møte i Stonehenge sammen med tre par: Nord og Nordvest, Øst og Nordøst, Sør og Sørøst. Bare Vest kommer alene. Det viser seg at den unge "Vest" er umoden og må lære før han kan erkjenne det de andre har forstått. Resten av fortellingen handler om hans reise til et samfunn av ufruktbare, der han alene skal avle avkom. Her finner han maken sin: Sørvest. Vekkeren (Vest på eldre dager) forteller slik historien til Simon og familien, og det yngste av barna ser ut til å fatte budskapet fullt ut.
Et hørespill i 3 episoder bygget på serien, dramatisert av Helge Andersen, ble sendt i NRK Radioteatret i 1986.
Utgivelser på norsk
Alle utgivelser er på forlaget SEMIC.
Eksterne lenker
Tegneserier.no`s side om serien
Hallingdølen
Hallingdølen er en selvstendig avis som blir utgitt i Hallingdal i Viken. Redaksjonen er plassert i Ål kommune. Lillian Holden er redaktør og Ola Stave er administrerende direktør. Avisen ble grunnlagt i 1936 og er tildelt prisen Årets lokalavis i 2005, 2008, 2012 og 2014. I 2014 og 2021 ble Hallingdølen også kåret til årets europeiske lokalavis i European newspaper Award. Avisen kommer ut på tirsdager, torsdager og lørdager.
Hallingdølen redigeres på nynorsk.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Lierposten
Lierposten er en avis som blir utgitt i Lier i Viken.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Wesselprisen
Wesselprisen er en pris som deles ut av Norske Selskab til yngre fortjente kunstnere. Prisen har blitt utdelt siden 2009 og er oppkalt etter Johan Herman Wessel. Karsten Alnæs er juryformann.
Stråleforming
Stråleforming er en signalbehandlingsteknikk som bruker sensorer i et array for retningsbestemt transmisjon og mottakelse av et signal. Dette oppnås ved å kombinere elementer i arrayet slik at signaler fra én bestemt vinkel interfererer konstruktivt samtidig som signaler fra andre vinkler interfererer destruktivt. Stråleforming kan anvendes både på sender og mottaker til å oppnå romlig selektivitet. Forbedringen sammenlignet med en omnidireksjonell sender/mottaker er kjent som sender/mottaker-gain (eller -tap).
Stråleforming kan anvendes på både radio- og lydbølger. Kjente anvendelser er radar, sonar, seismologi, trådløs kommunikasjon, radioastronomi, tale, akustikk og biomedisin.
Aberrasjon
Aberrasjon betyr omtrentlig avvikelse alternativt avvikelse fra en bestemt retning. Ordet kommer opprinnelig fra latinets aberrare som betyr avvike eller gå vill.
Ordet abberrasjon har flere ulike betydninger avhengig av sammenhengen:
Acton Town undergrunnsstasjon
Acton Town undergrunnsstasjon er en stasjon i Londons undergrunnsbane. Den betjener District- og Piccadilly-linjene, og ligger i kollektivsone 3.
Stasjonen ble åpnet 1. juli 1879 av jernbaneselskapet som var forløperen til District-linjen; Metropolitan District Railway. I dag betjenes den av tog til Ealing Broadway, Rayners Lane, Uxbridge, Heathrow lufthavn og det sentrale London via Hammersmith og Earl's Court. Ruten østover fra Acton Town kjøres parallelt av District- og Piccadilly-linjene, men de to linjene har forskjellig stoppmønster. Kun tog på District-linjen stopper ved neste stasjon, Chiswik Park, mens tog på Piccadilly-linjen passerer både denne og neste stasjon Turnham Green (Piccadilly-tog stopper dog ved Turnham Green tidlig om morgenen og sent på kvelden). Normalt vil det derfor ta betraktelig kortere tid å reise til Hammersmith med Piccadilly-linjen.
Nissedal
Nissedal er en kommune i Telemark i Vestfold og Telemark fylke som ligger i regionen Vest Telemark. Den grenser i nord til Kviteseid, i øst til Drangedal og Gjerstad, i sør til Vegårshei og Åmli, og i vest til Fyresdal. Høyeste punkt er Førheinutane, 1 049 moh.
Kommunen omkranser innsjøen Nisser. Bygda har 1 750 større og mindre vann og innsjøer. Levebrødet i Nissedal er industri, kraft og småbruk. Treungen er administrasjonsstedet i kommunen, og har ca. 500 innbyggere. Ellers har grenda Felle om lag 100 innbyggere.
Nissedal var tidligere en del av Kviteseid prestegjeld, og ble skilt ut fra Kviteseid som eget prestegjeld i 1810. Nissedal fikk status som formannskapsdistrikt, senere betegnet kommune, fra etableringen av kommuner i Norge i 1837.
Navn
M.B. Landstad foreslo på 1800-tallet at nissene trolig kom fra Nissedal, for her skal nissetradisjonen ha vært så levende at Landstad mente stedet måtte være oppkalt etter dem. Navnet Nissedal burde nok vært skrevet Nisserdal, og spesielt er kommunevåpenet en folkeetymologisk tilsnikelse. Kommunen er navngitt etter innsjøen Nisser, og sjøens navn kommer fra gammelnorsk Niðsær, der første del Nið- har betydningen «brusende», mens annen del -sær betyr «sjø».
Fauna
To reinsdyr ble observert her for første gang i 2014. Mer vanlig dyr her inkluderer grevling, bever, rådyr, elg, rødrev, piggsvin, mår, lemen, hare og hoggorm. Mer sjeldne er ulv, gaupe og brunbjørn.
Óscar Humberto Mejía Victores
Óscar Humberto Mejía Victores (født 9. desember 1930, død 1. februar 2016 ) var president i Guatemala fra 8. august 1983 til januar 1986.
Han var medlem av de militære styrkene, og han var president i Guatemala i en tid med økt undertrykkelse og mye og utbredt korrupsjon i statsapparatet. Han ble utnevnt til forsvarsminister før han ble president. Som forsvarsminister samlet han militæret til et statskupp mot daværende president José Efrain Rios Montt. Dette kuppet prøvde han å rettferdiggjøre ved å erklære at det guatemalanske regjeringen var å bli misbrukt av religiøse fanatikere i en årrekke, og at han måtte utføre statskuppet for å redde landet fra undergangen.
Sammen med presidentene José Efrain Rios Montt og Romeo Lucas García Fernando, ble president Mejía Victores siktet for blant annet mord, bortføring og folkemord i Guatemala. Rettssaken mot dem ble ført i det spanske rettssystemet.
Gaetano Cicognani
Gaetano Cicognani (født 26. november 1881 i Brisighella ved Faenza i Italia, død 5. februar 1962 i Roma) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han virket i Den romerske kurie og i det pavelige diplomati, og var apostolisk nuntius i Østerrike 1936–1938 og i Spania (den nasjonale regjering) 1938–1953. Han var prefekt for Kongregasjonen for ritene 1953–1954 og for Den apostoliske signatura 1954–1962.
Han ble kreert til kardinal i 1953 av pave Pius XII, med Santa Cecilia som tittelkirke.
Cicognani deltok ved konklavet i 1958 som valgte pave Johannes XXIII.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Steve Rodbys diskografi
Andre prosjekter
Rodby har også vært med på mange prosjekter, noen over flere innspillinger og andre kun til en.
Konsert for pauker og orkester (Marcus Paus)
Konsert for pauker og orkester (Concerto for Timpani and Orchestra), kort omtalt som Paus' paukekonsert, er et konsertverk skrevet av Marcus Paus på oppdrag fra Bergen filharmoniske orkester til orkesterets 250-årsjubileum. Verket ble urfremført av Bergen filharmoniske orkester i Grieghallen 19. februar 2015 med Håkon Karveit som solist og dirigert av Andrew Litton. Premieren ble også overført i NRK. Verket utløste en estetisk og idémessig debatt om samtidsmusikkens utforming og fremtid i musikktidsskriftet Ballade med en lang rekke artikler av norske komponister. Verket ble utgitt på Bergen filharmoniske orkesters album Opus 250 (Lawo Classics, 2015).
Vurderinger av verket
Ragnar Søderlind mente at debatten om Paus' Paukekonsert «vitner om at den musikalske modernismen er blitt gammel» og at «modernismen, som tidlig var en tilsynelatende frihetlig bevegelse, har gjennom årene utviklet seg til å bli selvgod og kontrollerende». Han konkluderer: «Marcus Paus har provosert. Det er en god begynnelse for dette århundres musikk og debatten om den». Musikkfilosofen Arild Pedersen mente at «det finnes overveldende materiale i musikkhistorien som motsier Thommessens tese om at 'annen gang er annenrangs'». Paus har i ettertid sagt at debatten om paukekonserten først og fremst handlet om en generasjonskonflikt, og at Thommessens avvisning av en bestemt stil ville være utenkelig for dagens polystilistiske yngre komponister.
Fylkesvei 334 (Sogn og Fjordane)
Fylkesvei 334 i Sogn og Fjordane (Fv334) gikk mellom Fåberg og Høge bru i Luster kommune. Veien var 11,0 km lang.
Vanya and Sonia and Masha and Spike
Vanya and Sonia and Masha and Spike er en komedie av Christopher Durang. Skuespillet handler om tre enslige middelaldrende søsken. To av dem bor sammen, og handlingen utspiller seg mens de får besøk av den tredje i søskenflokken; filmstjernen Masha. Besøket fører til krangel og diskusjon innad i familien, og Masha truer med å selge huset søsknene bor i. Komedien låner flere elementer fra verkene til Anton Tsjekhov, for eksempel navnene til rollefigurene.
Stykket hadde première 7. september 2012 i McCarter Theatre i Princeton, New Jersey, og ble en Off-Broadway-produksjon kort tid senere. I 2013 ble skuespillet overført til Broadway. Det opprinnelige ensemblet besto av David Hyde Pierce, Kristine Nielsen, Sigourney Weaver og Billy Magnussen. Stykket har siden blitt satt opp i California, Indiana, Minnesota, Arizona, Washington, Massachusetts og Wyoming. Stykket ble godt mottatt av kritikere, og i 2013 vant stykket Tony-prisen for beste skuespill. I 2014 ble det satt opp en ny versjon med et nytt ensemble.
Handling
Livet deres blir forstyrret når Masha vender hjem, og bringer med seg en strøm av drama, og en mye yngre kjæreste som heter Spike. Mashas femte ekteskap er nylig avsluttet, og karrieren hennes begynner å stoppe opp. Spikes karriere har aldri startet, og hans største mulighet til berømmelse var å nesten få en rolle i en oppfølger til Entourage. Naboens pene niese, Nina, en ung og aspirerende skuespillerinne som gjør Masha misunnelig.
Vinicio Cerezo
Vinicio Cerezo (født 26. desember 1942) er guatemalsk politiker og president.
Han var president i Guatemala i perioden 14. januar 1986 til januar 1991 etter det satt han i den guatemalanske Kongressen. I presidentvalget den 3. november 1985 fikk Cerezo først 38,6% av de samlede stemmene, og i den andre runde 8. desember vant han over motkandidaten Jorge Carpio, da han fikk 68,4% av stemmene.
Partiet hans DCG fikk i 1985 totalt 51 av de 100 setene i Kongressen, og partiet fikk også et flertall i mange av departementene og kommunene i landet. Han var den første demokratisk valgte presidenten. Han var også den første sivile presidenten i Guatemala siden 1966. Alle tidligere presidenter siden 1966 hadde hatt en lang karriere innen de militære styrkene før de begynte i politikken og ble valgt til presidenter.
Roing under Sommer-OL 1936
Roing var med på det olympiske programmet for niende gang under 1936 i Berlin. Det ble konkurrert i sju roøvelser, alle for menn. Hjemmenasjonen Tyskland ble beste nasjon med fem gullmedaljer. Regattastrekningen i Grünau var arena for øvelsene.
Austurbyggð
Austurbyggð er en tidligere kommune (sveitarfélag) i regionen Austurland på Island, med 859 innbyggere ved utgangen av 2005.
Allers
Allers ble etablert av den danske publisisten Carl Julius Aller (1845–1923) i København i 1877 under navnet Illustreret Familie-Journal. I 1893 kom den svenske utgaven Allers Familj-journal, og i 1897 ble Allers Familie-Journal A/S dannet som et norsk bladforlag for å utgi den norske utgaven av det danske Allers.
Mangeårige redaktører var Erling Bühring-Dehli (1934–1952) og Victor Schlytter (1953–1974).
Allers hadde store opplagstall fram til slutten av 1970-tallet, men har som de andre familie-ukebladene, deriblant Norsk Ukeblad og Hjemmet, siden opplevd en jevn nedgang.
Opplag
Bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening:
Eksterne lenker
Allers (magazine Norway)
Viktoriatidens litteratur
Viktoriansk litteratur er engelskspråklig litteratur som ble skapt under styret til dronning Victoria av Storbritannia (1837–1901), det som kalles den viktorianske tid. Denne litteraturen danner en forbindelse og overgang mellom forfatterne i den romantiske periode og den meget vesenforskjellige litteraturen på 1900-tallet.
I løpet av 1800-tallet ble romanen den ledende form for skjønnlitteratur på engelsk. Verkene til førviktorianske forfattere som Jane Austen og Walter Scott hadde perfeksjonert både nærgående sosial satire og spennende fortellinger. Populære bøker åpnet opp for romanen hos det lesende publikum. 1800-tallet er ofte framhevet som et høydepunkt i britisk litteratur foruten også i land som Frankrike, USA og Russland. Bøker, og særlig romaner, ble vanlige og allestedsnærværende. Viktorianske romanforfattere la grunnlaget for en litterær arv som fortsatt er gyldig og til stede i særlig britisk litteratur.
Viktoriansk som epoke
Perioden omfatter høydepunktet i den industrielle revolusjon og det britiske imperiets mest storslagne tid. Perioden før kalles georgiansk tid, og perioden etter kalles edvardiansk tid. Perioden var preget av økt industrialisering som gikk langt raskere enn demokratiprosessen, til tross for noen halvhjertede sosiale reformer. Økt urbanisering skapte også en voksende arbeiderklasse, sosial undertrykkelse og økte sosiale spenninger og uro, men tiden var uansett relativ stabil. Liberalismens ideer begynner å vinne fram. Jeremy Bentham (1748–1832) formulerte postulatet «størst mulig lykke for et størst mulig antall mennesker» for økte reformer. Den største omveltningen kom med Charles Darwin (1802–1892) og hans hovedverk, Artenes opprinnelse, som kom ut i 1859. Den klargjorde den biologiske utviklingens lover og forløp og stilte Bibelens skapelsesberetning i kritisk lys. En kristen front mobiliserte mot «apeteorien», men på den andre siden viste læren om kampen for tilværelsen og det naturlige utvalg å passe utmerket med liberalismens tro på fri konkurranse i markedet og økonomien.
Viktoriatiden var hovedsakelig preget av framskritt og optimisme, særlig etter at «den store freden på femtitallet» inntrådte. Men tiden har også blitt løftet opp som et glansbilde og samtidig kritisert. Den svenske litteraten Lennart Breitholtz mener at den også har fått et overdrevent, og ikke ufortjent, omdømme som «bastante kjedsommelighet, moralterror og trangsynte forkjærlighet for det nyttige. Mot de mest motbydelige uttrykk for borgerlig selvtilfredshet og dobbeltmoral rettet flere av de store forfatterne en indignert kritikk.»
Periodens interesse for individet førte til økt interesse for privatlivet, og den private sfære var gjerne følelsene og kvinnenes sted. Privatlivets stuer ble både skrivestue og handlingssted for flere av tidens romaner, noe som startet allerede med Jane Austens (1775–1817) romaner. Hun tilhører romantikken, men hadde omrisset av en ny romanform i seg, den realistiske.
Det har vært påpekt en sammenheng mellom den moderne nasjonalstaten og romansjangeren. Engelsk romantisk roman tidlig på 1800-tallet framhevet nasjonalstaten og imperiets viktige symbolform, i det lokale og det nasjonale, det private og det offentlige, hvor familien er nasjonens bærebjelke og sammenhengen bekreftet det rådende hierarkiet. I England vokste det fram en rekke kvinnelige forfattere, noe som også skjer i andre land, eksempelvis i Norge med Camilla Collett og i Frankrike med George Sand. Det var også i Frankrike at den realistiske roman ble definert, og som den danske dikteren Herman Bang i boken Realisme og realister (1879) formulerte: «Realisme er en Form, ikke en Tendens; en Methode der kan sætte gamle Ting i en ny Belysning», uten at samtiden ble enig om en felles oppfatning.