cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Port Louis (Falklandsøyene)
Port Louis (spansk: Puerto Soledad) er en bosetning innerst i Berkeley Sound på den nordøstre siden av Øst-Falkland i øygruppen Falklandsøyene. Den ble etablert i 1764 som den første franske bosetningen på øyene.
Navnet
Bosetningen har skiftet navn flere ganger. Det opprinnelige franske navnet var Port St. Louis, som ble endret til Puerto Soledad da spanjolene overtok stedet. Luis Vernet innførte en spansk versjon av det franske navnet, Puerto Luis, da han etablerte seg her på 1820-tallet. Da britene reetablerte seg på øyene i 1833 omdøpte de stedet Anson's Harbour, men gikk senere tilbake til det opprinnelige franske navnet, Port Louis.
Historie
Port St. Louis ble etablert i 1764 av Louis-Antoine de Bougainville som den første franske bosetningen på øyene, og innen ett år nådde befolkningen 75 personer, de fleste akadiere. I 1767 ble bosetningen overført til Spania, og hele den franske befolkningen ble erstattet av spanjoler. I 1781 hadde Puerto Soledad en befolkning på over hundre personer, hvorav halvparten var soldater. I tillegg var det over 40 straffedømte. Spanjolene forlot bosetningen i 1811 i forbindelse med de hispanoamerikanske uavhengighetskrigene.
I oktober 1820 ble David Jewett tvunget å søke nødhavn i Puerto Soledad. Dette var enden på en åtte måneder lang katastrofal reise, preget av mytteri og sykdom, spesielt skjørbuk. Den 6. november 1820 heiste Jewett flagget til Provincias Unidas del Río de la Plata, en forløper til det moderne Argentina, og krevde suverenitet over øyene. Etter at mannskapet var restituert og skipet reparert returnerte Jewett til Buenos Aires.
På midten av 1820-tallet etablerte den franske handelsmannen Louis Vernet seg på Øst-Falkland med rettigheter fra argentinske myndigheter til fangst av sel og villkveg, mot at han etablerte en koloni innen tre år. Han tok med tyske og nederlandske nybyggere til Puerto Luis. Den 10. juni 1829 ble Vernet formelt utnevnt til guvernør over øyene og tildelt monopolrettigheter på selfangst. I 1831 averterte kolonien etter flere nybyggere, selv om det ble rapportert om usle forhold. Charles Darwins besøk i 1833 bekreftet de ynkelige forholdene i bosetningen.
Reitan stasjon
Reitan stasjon er en jernbanestasjon på Rørosbanen ved Reitan i Holtålen kommune i Trøndelag fylke. Stasjonen ble opprettet som en betjent stasjon for ekspedering av tog, reisende og gods i 1877 samtidig som åpningen av Rørosbanen. Selve ekspedisjonsbygningen ble oppført i sveitserstil etter tegninger av jernbanearkitekten Peter Andreas Blix.
Port Louis (Falklandsøyene)
Historie
Vernet benyttet Puerto Luis som selfangstbase. I 1831 pågrep han de amerikanske selfangstskutene «Harriet», «Superior» og «Breakwater» for å ha forbrutt seg på Vernets monopolrett. Som gjengjeld sendte USA krigsskipet USS «Lexington» under ledelse av kaptein Silas Duncan for å ta tilbake de beslaglagte skutene. Etter å funnet det han anså som bevis på at minst fire amerikanske fangstskuter var blitt oppbragt, plyndret og utrustet for krigføring, tok Duncan syv fanger ombord i «Lexington» og anklaget dem for piratvirksomhet.
Reitan stasjon
I 1904 ble det opprettet en taubane fra Kjøli gruve ned til en silo på stasjonen for videretransport av kis. Gruvedriften opphørte i 1941 og taubanen ble demontert etter dette. Taubanen ble for øvrig bygget av Pohlig A.G. og var 14 770 meter lang med en høydeforskjell på 541 meter mellom hver ende. På slutten av 1950-tallet ble det montert en traverskran på stasjonsområdet til lossing av tyngre deler til kraftverksutbyggingen i Tydal, men denne ble demontert og fjernet i 2001
I 1988 fikk Reitan status som et ubetjent tidligere ekspedisjonssted, men allerede i 1990 ble Reitan oppdatert til en holdeplass med lastespor, noe den også er per dags dato. Reitan stasjon ligger 541,1 moh og 432,30 km fra Oslo S. Fylkesvei 573 ender for øvrig ved stasjonen.
Port Louis (Falklandsøyene)
Historie
Duncan rapporterte at han også hadde tatt om bord «hele befolkningen, bestående av om lag førti personer, med unntak av noen gauchoer, eller cowboyer, som holdt til inne på øya». Gruppen, som i all hovedsak besto av tyske borgere fra Buenos Aires, «viste stor glede over utsiktene for å flytte med sine familier, fra et øde område der klimaet alltid var kaldt og bedrøvelig, og jorden ekstrem uproduktiv».
Ødeleggelsen av bosetningen medførte oppstyr blant statstjenestemenn i Buenos Aires, og ble etterfulgt av en langvarig tvist mellom amerikanske og argentinske diplomater.
I kjølvannet av «Lexington»s raid fikk den nye guvernøren over øyene, major Esteban Mestivier, i oppdrag av styresmaktene i Buenos Aires å etablere en straffekoloni. Han ankom sitt bestemmelsessted 15. november 1832, men hans menn gjorde opprør og tok livet av ham. Oberstløytnant José María Pinedo slo ned på opprøret og tok kontroll over bosetningen.
Den 2. januar 1833 ankom kaptein James Onslow med HMS «Clio» Vernets bosetning i Port Louis og begjærte at flagget til Provincias Unidas del Río de la Plata skulle erstattes med det britiske, og at administrasjonen måtte forlate øya. Oberstløytnant José María Pinedo ønsket å yte motstand, men hans undertallighet åpenbar. Han la inn muntlig protest, men forlot øya uten kamp 5. januar.
De første britiske planene for Falklandsøyene var basert på videreføring av Vernets bosetning i Port Louis. En argentinsk immigrant med irske røtter, William Dixon, ble utnevnt til representant for de britiske interessene. Vernets kompanjong, den britiske kapteinen Matthew Brisbane, gjenopptok styringen av Port Louis. Imidlertid tiltok snart misnøyen blant arbeiderne over lave lønninger, og i august 1833 gikk en gruppe kreolske og indianske gauchoer amok under ledelse av Antonio Rivero. Bevæpnet med gevær ervervet fra amerikanske fangstfolk, drepte de fem bosettere, inklusiv Dixon og Brisbane. Kort etter rømte resten av bosetterne Port Louis og tok tilhold på Turf Island i Berkeley Sound frem til de ble berget av den britiske selfangstskuta «Hopeful» i oktober 1833.
Etter arrestasjonen av Rivero ble Port Louis gjenoppbygget og omdøpt Anson's Harbour. Vernet forsøkte senere å returnere til øyene, men ble nektet tillatelse. Den britiske kronen nektet å anerkjenne rettighetene gitt av kaptein Onslow under gjenokkupasjonen. Omsider, etter å ha reist til London, mottok Vernet billighetserstatning for hester sendt til Port Louis mange år tidligere.
Etter den britiske okkupasjonen i 1833 ble Anson's Harbour i første omgang en militær utpost. Påtrykk for å utvikle øyene til en koloni kom som et resultat av en kampanje iverksatt av den britiske handelsmannen G. T. Whittington som i 1839 hadde etablert Falkland Islands Commercial Fishery and Agricultural Association. I mai 1840 avgjorde britiske myndigheter at Falklandsøyene egnet til kolonisering. Whittington hørte imidlertid ikke mer fra regjeringen, og i oktober 1840 reiste han sammen nedover på eget initiativ med to fartøy. Med seg hadde han seg broren J. B. Whittington og flere nybyggere, og de ankom Port Louis i januar 1841 med hensikt å etablere en koloni. De kom overraskende på den britiske kommandanten, som sa han ikke hadde myndighet til å tildele dem land, men han var ikke i stand til å hindre dem i å gå i land. Whittington oppførte et stort hus for sitt følge, og benyttet et av husene Vernet hadde reist til å etablere et fiskesaltingsforetak.
Regjeringen satte ut sine planer for kolonisering av øyene ved å utnevne løytnant Richard Moody som den første guvernøren over Falklandsøyene. Han ankom Anson's Harbour i oktober 1841 sammen med tolv ingeniørsoldater og gruvearbeidere med deres familier, og sammen med Whittingtons kolonister var befolkningen i Anson's Harbour nå oppe i omtrent 50.
Administrasjonen ble overført til den nyetablerte bosetningen Port Stanley i 1845, og Port Louis drives i dag som sauefarm.
Fylkesvei 3334
Fylkesvei 3334 går mellom Verpe og Bø i Midt-Telemark kommune.
Nils Trædal
Nils Trædal (født 29. november 1879 i Sunndal, død 12. oktober 1948) var en norsk prest og politiker. Han regnes som en av grunnleggerne av Bondepartiet.
Bakgrunn, prestelig virke
Trædal var bondesønn fra Sunndal i Møre og Romsdal og ble cand.theol. fra 1910. Deretter var han først stifskapellan ved Nidarosdomen i Trondhjem til 1911. Deretter sogneprest i Kolvereid 1912–1923, i Aukra 1923–1936 og på Støren 1936–1948.
Politisk virke
Han var ordfører i Kolvereid kommune for Venstre 1914–1919.
Han ble forkjemper for et nytt landbrukspolitisk program, men dette fikk ikke tilslutning innen Venstre. Trædal ble medstifter av Landmandsforbundet i 1920, forløperen til Bondepartiet og Senterpartiet. Her fikk han viktige roller som stortingspolitiker, statsråd, leder og parlamentarisk leder.
Regjeringen: Han var kirke- og undervisningsminister både i Peder L. Kolstads regjering (1931–1932) og i den etterfølgende Jens Hundseids regjering (1932–1933). Han var fungerende statsminister og utenriksminister 29. februar–10. mars 1932.
Som nestformann i Bondepartiet var han en hovedaktør i utformingen og gjennomføringen av Kriseforliket med Arbeiderpartiet i 1935.
Han var stortingsrepresentant fra Møre og Romsdal 1934–1936, og var vararepresentant fra samme fylke i de to foregående periodene. Etter andre verdenskrig kom Stortinget i gang igjen. Han var da igjen representant fra Sør-Trøndelag i perioden fra 1945 og til sin død. Fra desember 1945 til oktober 1948 var han både Stortingets visespresident og formann for Bondepartiets fraksjon. Han var også medlem i Utenriks- og konstitusjonskomité, Fullmaktskomitéen og Valgkomitéen og delegat til Den interparlamentariske union (IPU).
Død
Han døde under mystiske omstendigheter 12. oktober 1948, da han falt ut fra 3. etasje og omkom. Det gikk lenge rykter om at dette kunne være et politisk mord. Dødsmåten minnet mange om dødsfallet til utenriksminister Jan Masaryk i Tsjekkoslovakia i februar samme år. Men ifølge Trædals biograf, Johan J. Jakobsen, var dødsfallet et uhell. Holger Stjern fra Åfjord møtte som representant i resten av valgperioden.
En minnebyste av Trædal er plassert mellom kirken og kirkegården på Kolvereid i Nærøysund (tidligere Nærøy) kommune, og ble avduket 14. august 2005.
Nessundet bru
Nessundet bru er ei fagverksbru i stål på fylkesvei 35 i Ringsaker. Brua knytter Helgøya i Mjøsa til fastlandet. Den krysser Nessundet mellom Nes Prestgard (like ved Nes kirke) på fastlandet og Sund på Helgøya. Arbeidet med brua og fyllinga på begge sider begynte i 1952, og brua ble åpnet 23. november 1957.Hvor høy er broen? Kan seilbåter passere?
Fenstad kirke
Fenstad kirke er en korskirke fra 1703 i Nes i Viken fylke. Dette er den eldste kirken i kommunen, Den ble bygget tre år før Udenes kirke. Kirken er en del av Den norske kirke og hører til Øvre Romerike prosti i Borg bispedømme.
Byggverket er i tre og har 300 plasser.
Byggeskikkpris
En byggeskikkpris er en pris som hvert år tildeles byggverk og bygde omgivelser som gjennom utførelse, materialbruk, utforming og samspill med sted og miljø kan bidra til å heve, fornye og utvikle den allmenne byggeskikk.
Den mest kjente byggeskikkprisen er Statens byggeskikkpris som administreres av Husbanken, og deles ut av Kommunal- og regionaldepartementet.
En rekke kommuner har opprettet lokale byggeskikkpriser.
En parallell til byggeskikkprisene er Norges Handikapforbunds tilgjengelighetspris som har til hensikt å bedre de bygningsmessige forholdene for bevegelseshemmede. Norges Blindeforbund har også en tilgjengelighetspris. Den deles ikke ut hvert år.
NRK Marienlyst
NRK Marienlyst er NRKs hovedkontor og ligger på Marienlyst i Oslo. Adressen er Bjørnstjerne Bjørnsons plass 1. Rundt 2000 av NRKs 3500 ansatte har sin arbeidsplass her. På Marienlyst produseres nyheter, underholdning og faktaprogrammer for riksdekkende radio, fjernsyn og internett.
NRKs eiendom på Marienlyst består av 95 mål, og NRK har en total eiendomsmasse på 110,000–120,000 kvadratmeter på Marienlyst. Riksantikvaren har foreslått å frede deler av bygningsmassen og landskapet rundt.
I februar 2020 inngikk NRK avtale om å selge anlegget til Ferd, og våren 2021 kunngjorde kringkasteren at den flytter hovedkontoret fra Marienlyst til Normannsløkka.
Etableringen på Marienlyst
Etter etableringen av Norsk rikskringkasting i 1933 holdt organisasjonen til i Oslo sentrum, men i 1938 startet byggingen av Kringkastingshuset på Marienlyst. Byggearbeidene ble delvis forsinket på grunn av krigen, og det sto derfor først helt ferdig i 1950.
Fjernsynshuset bygges
Kringkastingshuset ble raskt for lite for NRK som var i sterk vekst. I 1960 startet NRK med regulære fjernsynssendinger, noe som akselererte behovet for mer plass. Byggingen av Fjernsynshuset tok til høsten 1963, og huset åpnet i 1968 med en grunnflate på 47,000 kvadratmeter. For å feire åpningen sendte NRK Fjernsynet lørdag 17. mai 1969 programmet «Housewarming Party», som var en timeslang rundtur i det nybygde Fjernsynshuset. Programleder var Erik Diesen. Programmet inneholdt innslag om byggingen av huset, samt underholdningsinnslag med artister som Dizzie Tunes, Lill-Babs, Ivar Medaas, Karin Krog og sanggruppen The Monn Keys (med blant andre Sølvi Wang, Per Asplin og Arne Bendiksen).
Flytteplaner (2016–)
Vinteren 2016 kunngjorde kringkastingssjef Thor Gjermund Eriksen at kringkasteren planlegger å flytte fra Marienlyst og til nye, skreddersydde lokaler, i mai 2021 publiserte de planene om å flytte til Ensjø i Oslo. Begrunnelsen er at bygningsmassen på Marienlyst er upraktisk for moderne radio- og tv-produksjon, teknisk utdatert og kostbar å vedlikeholde. NRK planlegger pr. februar 2016 å flytte til nye og mindre lokaler i løpet av fem til ti år.
Kringkastingshuset
Kringkastingshuset, også kalt Radiohuset eller «Det hvite hus», ble tegnet av Nils Holter og påbegynt i 1938. Det sto ferdig i 1950. Huset er blant annet sete for de fleste av NRKs nasjonale radiokanaler. Det har et areal på 37,000 kvadratmeter.
Fjernsynshuset
Fjernsynshuset huser alle NRKs tv-studioer på Marienlyst. Bygningen sto ferdig i 1968 og ble tegnet av Nils Holter og Jan Bauck. Huset har en grunnflate på 47 000 kvadratmeter.
Nyhetsbygget
Nyhetshuset huser all produksjon av nyheter på Marienlyst både på tv, radio og nett. Det produseres også nyheter på alle NRKs distriktskontorer og av korrespondentene rundt om i verden. Huset sto ferdig i 1995 og henger sammen med Fjernsynshuset.
Glassgården
Glassgården er det nyeste av NRKs bygg på Marienlyst. Bygget sto ferdig i 2003 og huser NRKs utviklingsavdeling, kommunikasjonsavdeling, opplæringsavdeling og enkelte ledelses- og administrasjonsfunksjoner. NRKs datterselskap NRK Aktivum holder til her.
Per Kristian Lunden
Per Kristian Lunden (født 22. juli 1957) er norsk politiker som representerer Arbeiderpartiet.
NRK Marienlyst
Glassgården
Husets hovedetasje var opprinnelig tilpasset et opplevelsessenter for publikum der besøkende kunne lære mer om NRKs virksomhet og historie og blant annet prøve seg som nyhetsopplesere eller værmeldere i spesiallagde simulatorer. Senteret ble nedlagt etter ti års drift.
Per Kristian Lunden
Lunden ble valgt som ordfører i Risør kommune i Aust-Agder i 2011. Han ble valgt i et valgteknisk samarbeid med Rødt og Senterpartiet, mens Knut Henning Thygesen (Rødt) ble varaordfører. Arbeiderpartiet fikk ved kommunestyrevalget 2011 37,3 prosent oppslutning i kommunen, en framgang på 10,9 prosent i forhold til kommunestyrevalget 2007.
NRK Marienlyst
Store Studio
Store Studio er NRKs største radiostudio med plass til 250 publikummere. Til daglig benyttes Store Studio som øvingslokale for Kringkastingsorkestret, som også holder jevnlige konserter i bygningen.
Studioet henger sammen med Kringkastingshuset.
Per Kristian Lunden
Lunden er utdannet MA i Mass Communications fra University of Leicester og cand.mag. i statsvitenskap, sosiologi og massekommunikasjon fra Universitetet i Oslo. Han har vært journalist i Agderposten, Arbeiderbladet (Dagsavisen) og Telemark Arbeiderblad (Telemarksavisa), og daglig leder i kommunikasjonsbyrået Sørvis Kommunikasjon AS. Lunden har vært styreleder i Fredskorpset, Internasjonal Reporter og Vennskap Nord/Sør og har arbeidet for Norad i Tanzania.
NRK.no
NRK.no er NRKs internettportal. De første nettsidene (Radionettet) kom 23. februar 1995. Fra 1996 fikk nettstedet navnet NRK Interaktiv; endret til NRK.no i 2000. I dag er nettstedet etablert som et av de mest besøkte norske innen nyheter og underholdning i Norge, ifølge NRKs årsrapport bare forbigått av VG Nett. NRK var trolig Norges første mediebedrift med egne nettsider.
I august 2010 har nettstedet (inkludert nisjenettstedene yr.no, UT.no, NRKbeta m.m.) rundt 4 millioner unike brukere i uken, hvorav 2,5 millioner er norske. I 2012 hadde nettstedet om lag 58 millioner sidevisninger i uken (dvs. rundt 250 millioner i måneden), rundt 100 ansatte og et driftsbudsjett på 89 millioner kroner.
I tillegg til tekst- og billedinnhold er det mulig å se og høre de aller fleste NRKs fjernsyns- og radioprogrammer på nrk.no, både direktesendinger og tidligere sendte programmer.
NRK P3 startet 7. juni 2007 den nettbaserte TV-kanalen NRK P3TV som en del av nettportalen.
31. mai 2016 skrudde NRK på kryptering (https) på nrk.no, som en av de første nyhetssidene i Norge.
nrknyheter.no
NRK begynte med nyhetsproduksjon for internett i 2000. Før 2000 publiserte NRK nyheter fra tekst-TV på nettet. Høsten 2007 økte NRK satsingen på nettnyheter og omstrukturerte nettstedet. I denne sammenhengen begynte NRK å markedsføre nyhetsdelen av nettstedet under navnet nrknyheter.no, som er en omdirigering til nrk.no/nyheter. Toppsakene var også tilgjengelige på forsiden på nrk.no.
I forbindelse med lansering av ny forside på NRK.no 8. desember 2009 gikk NRK bort fra betegnelsen nrknyheter.no og over til å benytte «nrk.no» også som henvisning til nyhetsartiklene på nettstedet. Begrunnelsen for dette var at «Trass i langvarig og knallhard promotering av portalene nrknyheter.no og nrksport.no, så synes ikke publikum å like denne inndelingen. Med den nye forsiden nedlegges nrknyheter.no fordi bruken har vært minimal.» (Frank Gander, frontredaktør NRK.no)
Katekumenat
Katekumenat er den forberedelsesprosessen en person gjennomgår før han eller hun blir døpt. En slik person kalles katekumen. Ordet kommer via det latinske catechumenus fra gresk κατηχουμενος, som betyr «undervist».
Dåpsundervisningen skal innføre i grunnprinsippene innen kristendommen. Undervisningsopplegget har variert historisk etter tid, sted og kristen trosretning, og er også avhengig av katekumenens alder. I tillegg til den kristne tradisjons egne innvielsesriter, kan misjonærer benytte seg av allerede eksisterende innvielsesriter hos hos de enkelte folkeslag, i den grad de lar seg tilpasse kristen skikk.
Anellini
Anellini (italiensk, «små ringer») er en type pasta.
De er formet som små ringer. Anellini er en mindre versjon av anelli.
Halvmaraton
Halvmaraton er et løp som går over 21.097,5 meter som tilsvarer halvparten av den offisielle distansen for en maraton.
Graveland
Graveland er et pagan/black metal-prosjekt fra Wrocław i Polen. Graveland ble stiftet i 1992 av Robert «Rob Darken» Fudali. Musikken er inspirert av tidlige black metal-band som Emperor, Bathory og Darkthrone.
Halvmaraton
I friidretts-sammenheng regnes halvmaraton som en øvelse i kategorien langdistanseløp. Øvelsen står ikke på programmet for OL eller VM, men har vært NM-øvelse siden 1986 for menn og siden 1987 for kvinner.
Rekorder
* Ingrid Kristiansen står registrert med en bestenotering på 1.06.40 fra 1987 i en del norske sammenhenger, noe som ville ha vært verdensrekord på den tiden. Denne tiden er imidlertid ikke blitt offisielt anerkjent
Alexandre Gemignani
Gemignani vant en olympisk bronsemedalje i basketball under OL 1948 i London. Han var med på det brasilianske laget som kom på tredjeplass i basketturneringen bak USA og Frankrike. Det var andre gang som basketball sto på det olympiske programmet, tjuetre lag deltok i turneringen. Brasil vant over Tsjekkoslovakia i kvartfinalen men tapte semifinalen til Frankrike med 33-45 som siden tapte finalen til USA. Brasil beseiret Mexico i bronsefinalen med 52-47.
Gunnar Berg (prest)
Gunnar Johnsen Berg (født 2. november 1764 i Lånke, død 19. august 1827 i Ibestad) var en norsk prest.
Liv og virke
Han var eldste sønn av gårdbruker John Gunnarsen Fordal og hustru Sara Nilsdatter Berg på Østre Berg i Lånke. Faren kom fra Vestre Fordal i Hegra, men solgte gården og tok over på Østre Berg etter sin avdøde svigerfar i 1766. Faren var også medhjelper i Lånke kirke og medlem av bygdekommisjonen for skole- og fattigvesenet.
Gunnar Berg ble tatt i skole av den senere presten Henrik Eiler Støren, sønn av prost Johan Johansen Støren, og hjulpet frem til latinskolen i Trondhjem av biskop Marcus Fredrik Bang, som også hjalp flere andre skoleelever fra trange kår. Berg tok artium i 1782, philosophicum i 1783 og teologisk eksamen i København i 1786. Han fikk laud for sin dimispreken i 1790.
Han var først assistent for biskop Bang i Trondhjem og dennes etterfølger Johan Christian Schønheyder. I 1792 fikk Berg sitt første prestekall, som sogneprest i Lenvik prestegjeld, som bestod av Lenvik hovedsogn og Hillesøy annekssogn, inkludert Målselv. I 1804 ble han også prost i Senja prosti. I 1805 ble han sogneprest i Ibestad. Biskop Mathias Bonsach Krogh regnet Berg til de dyktigste prestene i sitt stift. Berg godkjente at samene i prestegjeldet ble undervist på samisk, og sørget for at de ble begravet inne på selve kirkegården. Han grep også inn i den beryktede handelen med kvenske barn, som flyttsamene kjøpte i hungersrammede områder i Nord-Sverige og Finland og tok med seg til Ibestad. Gjennom amtmannen og svenske myndigheter sørget Berg for at handelen ble forbudt og etter hvert opphørte.
Gunnar Berg hadde siden 1794 vært gift med Anna Colban, datter av skipperborger Janus William Colban i Trondhjem. Hun døde i 1808, og etterlot seg fem til dels små barn. Han giftet seg på nytt i 1809 med Rebekka Elisabeth Kildal, datter av Ibestads tidligere sogneprest Michael Heggelund Kildal og enke etter sogneprest Peder Borch Lund. Eldstesønnen Marcus Fredrik Berg ble byråsjef, mens resten av Gunnar Bergs barn ble værende i Nord-Norge. Sønnen Gunnar Berg ble handelsmann i Svolvær og gift med Maren Andrea Dons, datter av handelsmann Jens Bing Dons i Hamnvik i Ibestad, mens datteren Sara ble gift med handelsmann og godseier Erich Coldevin på Melbu.
Gunnar Berg ble valgt til stortingsmann for daværende Finmarkens amt i 1818, men måtte melde sykdomsforfall og lot varamannen Hans Christoffer Klæboe møte. Han tok også avskjed som prost i 1817, men fortsatte sin prestegjerning, og drev gården Ibestad, som han hadde arvet gjennom sitt andre ekteskap.
Gunnar Berg etterlot en privat boksamling på over tusen bind, og en rekke historiske og topografiske håndskrifter, blant annet om presteskapet nordenfjells. Det ble brukt som kildemateriale for blant annet Andreas Erlandsens prestehistorie.
NM i ishockey 1988
NM i ishockey 1988 var det 49. norgesmesterskapet i ishockey.
Ambassadesekretær
Ambassadesekretær er stillingsbetegnelse for en utsendt medarbeider (diplomat) under ambassadørnivå ved en ambassade. Tittelen 1. ambassadesekretær anvendes om en noe mer erfaren medarbeider. En ambassadesekretær kan i ambassadørens fravær fungere som chargé d'affaires.
Inntil 1950-årene ble tittelen legasjonssekretær anvendt om en sådan yngre diplomat, særlig ved mindre lands legasjoner og gesandtskaper, idet kun stormakter og Belgia benyttet betegnelsen ambassade.
Stillingen finnes også ved større konsulater som er bemannet med profesjonelle ansatte i utenrikstjenesten (i motsetning til honorære konsuler), gjerne betegnet konsulatsekretær. En konsulatsekretær er gjerne konsulatets nestleder og kan fungere som konsulens stedfortreder.
Carlo Urbani
Carlo Urbani (født 19. oktober 1956 i Castelplanio i provinsen Ancona i Italia, 29. mars 2003 i Bangkok i Thailand ) var en italiensk lege som gis meget av æren for å ha identifisert og bremset spredningen av sykdommen SARS i 2002. Han døde selv av sykdommen.
Karriere
I 1987 dro Urbani til Etiopia for en måned. I 1989 var han ved avdelingen for smittsomme sykdommer i Macerata i Italia. Etter flere år med virke innen epidemisk medisin, ble han i 1993 ekstern rådgiver for Verdens helseorganisasjon.
Han ble så engasjert i den italienske avdelingen av Leger uten grenser og flyttet med sin familie til Phnom Penh i Kambodsja for et år. Han var i en periode avdelingens president. Hav var med på å starte en kampanje mot multinasjonale farmasøytiske selskaper som holder prisnivået høyt for uunnværlige legemidler mot aids, malaria og tuberkulose. Han var blant dem som på vegne av organisasjonen mottok Nobels fredspris i Oslo i 1999. Urbani bestemte seg for å bruke pengeprisen til å skape et fond til fremme av en intenasjonal kampanje for tilgang til essensielle medisiner i verdens fattigste befolkningsbrupper.
Urbani arbeidet for WHO i Sørøst-Asia og virket der for det meste i Hanoi (Vietnam). Han var i september 2002 sannsynligvis den aller første som ved sin undersøkelse av den kinesisk-amerikanske pasienten Johnny Chen i slutten av februar 2003 oppdaget og klassifiserte luftveissykdommen SARS. Han advarte WHO omdet han mente å ha oppdaget. Dette utløste en respons til epidemien (hovedsakelig isolasjons- og karantene-tiltak) som skulle overvinne sykdommen i løpet av fem måneder.
For å stanse spredningen fikk han de vietnamesiske myndigheter til å innføre karantene rundt Hôpital français de Hanoï (Det franske hospital i Hanoi), der den første SARS-pasienten var blitt innlagt og ble behandlet av ham, og der en rekke andre, blant dem helsepersonell, begynte å få samme sykdomssymptomer. Urbani fikk selv sykdommen, og ble fløyet ut fra Vietnam til Bangkok den 11. mars. Hans rom på sykehuset i Bangkok ble en improvisert isolasjonsenhet, og kommunikasjon fant sted ved intercom. Som lungene hans ble svakere, ble han lagt i respirator.
Død, heder
Han døde den 29. mars 2003 som følge av infeksjonen.
Under et klart intervall mens han lå på sitt siste bad han om at en prest skulle gi han sykesalvingens sakrament, og at hans lungevev skulle doneres til medisinsk forskning.
Limnephilus nigriceps
Limnephilus nigricens er en vårflue (Trichoptera), i familien Limnephilidae. Den er en av de vanlige vårfluene og lever i og ved stillestående små vann. Utbredelsen er nord for Alpene i Europa.
Utseende
Limnephilus nigricens er lyst gul brun, kroppen er 12-18 millimeter lang, det vil si at den er en av de største artene i Norge. Nymfene (larvene) er opptil 20 millimeter lange og lever i ferskvann. De voksne lever ikke langt fra vannet de vokser opp i.
Levevis
Limnephilus nigricens finnes i flere typer stillestående ferskvann, ofte på sandbunn. De voksne flyr i nesten hele sommeren, fra mai til november.
Larvene lever beskyttet i et rørformet hus lagd av partikler fra bunnmaterialet, som sandkorn, små trepinner eller plantestengler og sneglehus. Disse spunnet sammen med en spinntråd. De lever av små partikler av organisk materiale, det vil si døde planterester.
Her bli det liv – Live in Oslo
Her bli det liv – Live in Oslo er en DVD utgitt av D.D.E. i 2004. DVD-en inneholder konserten fra Oslo Spektrum i oktober 2002 samt mye ekstramateriale.
Tomme Tønner
Tomme Tønner er en norsk gangster-komedie av Leon Bashir og Sebastian Dalén. Filmen hadde premiere i Norge 8. januar 2010.
Handling
Ting begynner etter hvert å gå rett vei for vennegjengen. En danske har gitt Ali, Nico og Bobby en enkel jobb som de tror ikke kan gå galt. Men de får i oppdrag å stjele en utstoppet falk, men alle planene deres går snart helt feil. Falken forsvinner, og før gjengen vet ordet av det skylder de en av de mektigste i Oslos kriminelle underverden en halv million kroner.
Men det viser seg at Nico har en slektning, som har gjort det stort på hjemme-produksjon av alkohol - og denne slektningen kan muligens være villig til å inngå et samarbeid. Men først må vennene skaffe 400 kilo sukker, før de kan begynne deres egen private alkohol-produksjon. Men det tar alt for lang tid å skaffe så store mengder sukker, på veldig kort tid. Enten må vennene innom veldig mange forskjellige butikker, for å kjøpe én og én pakke. Ellers må de stjele en lastebil full sukker, og i begynnelsen fremstår stjeling som den enkleste løsningen for dem.
Materialtretthet (album)
Materialtretthet er debutalbumet til det bergensbaserte bandet The Aller Værste!.
Tittel
Tittelen på plata henspiller på Alexander L. Kielland-ulykken, som skjedde tidligere på året. Materialtretthet (utmatting) var der forklaringen som ble brukt på hvordan ulykken kunne skje. Omslaget består av en reproduksjon av «stupedama» fra fronten på Brynilds saltpastiller der selve stupedama er liksomanonymisert med en sensurstrek over øynene, og der teksten er byttet ut med bandnavn og platetittel. Med LP-en, også i Sonets nyutgave, fulgte det med et omfattende teksthefte.
Ettermæle
Musikalsk henta plata inspirasjon fra flere kilder, men særlig fremtredende er inspirasjonen fra britisk ska og new wave. Det er også mulig å høre komponenter av blant annet funk, som på det tidspunktet var lite spilt i Norge. Farfisa-orgelets prominente plass gir også plata en distinkt karakter. Tekstmessig spant albumet over temaer som fest og fyll («Du sklei meg så nær innpå livet») via dystre fremtidsvisjoner («Hong Kong», «Blank») til sosiale og politiske samtidsrefleksjoner («Dødelige drifter», «Oppvekst», «Materialtretthet»).
I Morgenbladets kåring over tidenes hundre beste norske album høsten 2011 kom Materialtretthet på sjette plass.
Makaronesia
Makaronesia er et samlenavn på flere øygrupper i Nord-Atlanteren utenfor Europa og Nord-Afrika.
Navnet kommer av de greske ordene makaros, «lykkelig» og nesos, «øy», altså de lykkelige øyene, et navn som ble brukt av antikkens grekere om øyene vest for Herkulessøylene. Ordet ble først brukt av den britiske botanikeren Philip Barker Webb i 1845 om Kanariøyene, Selvagensøyene og Madeira. Adolf Engler inkluderte i 1879 Azorene i regionen, men det var først i 1961 at Pierre Dansereau argumenterte for at også Kapp Verde måtte tas med.
Begrepet Makaronesia ble tatt i bruk på grunn av de store likhetene i plantelivet mellom de ulike øyene med for eksempel laurbærskoger, Morella faya og det ikoniske drageblodstreet (Dracaena draco). Makaronesia har tradisjonelt blitt regnet som en egen biogeografisk region.
Makaronesia har bemerkelsesverdig høyt biologisk mangfold, spesielt innenfor grupper som karplanter, leddyr og snegler. Antall endemismer per areal kan sammenlignes med øyer som Hawaii, Galápagos, New Zealand, Ny-Caledonia og Madagaskar. Det finnes mer enn 6200 endemiske arter på et areal på omtrent 14 640 km². De fem øygruppene omfatter 31 større øyer og mange mindre. De fleste endemiske artene forekommer i ei øygruppe, eller bare på ei øy, men noen er delt mellom flere øygrupper. Dette gjelder spesielt Kanariøyene og Madeira som har mange felles arter i laurbærskogene.
Det store antallet øygrupper og øyer, varierende grad av isolasjon, stor utstrekning fra nord til sør med tilsvarende variasjon i klima og vanntemperatur og at øyene aldri har hatt forbindelse med fastlandet, gjør Makaronesia ideell for å utprøve biogeografiske og evolusjonære teorier.
Øygrupper
Makaronesia består av fire større øygrupper og de mindre, ubebodde Selvagensøyene:
Geologi
Alle øyene i Makaronesia er av vulkansk opprinnelse. De fleste øyene ligger over ulike varmepunkter på den afrikanske kontinentalplaten, unntatt Azorene som ligger på trippelpunktet der de afrikanske, nordamerikanske og eurasiske kontinentalplatene møtes. Den eldste øya er Selvagem Grande, som maksimalt er 27 millioner år, men det kan ha vært store øyer i området i en periode på opptil 60 millioner år. Alle stadier i utviklingen av varmepunktøyer finnes: undersjøiske vulkaner som ennå ikke stikker opp av havet, øyer med aktive vulkaner og høye fjell, lave øyer uten aktive vulkaner og guyoter, altså øyer som er sunket under havflaten, men som stikker opp som fjell fra dyphavsslettene.
Nordøst for Madeira og Kanariøyene ligger to rekker med guyoter som er rester av tidligere øyer i disse øygruppene. Selvagensøyene er dannet av samme varmepunkt som Kanariøyene. Det finnes også spor etter to øygrupper som helt er forsvunnet under havflaten. Sahara-gruppen består av 4–5 undervannsfjell 300 km sør for Hierro i Kanariøyene. Great Meteor-guyoten dekker et areal på 1200 km², stiger opp fra havbunnen på 4800 m dyp til bare 270 m under dagens havnivå og ligger omtrent 800 km sør for Azorene og 1600 km fra det afrikanske fastlandet.
Selvagensøyene oppstod for 27 millioner år siden, Kanariøyene for 20 millioner år siden og Madeira for 13 millioner år siden. De nordligste og sørligste øyene er yngst: Kapp Verde er 10 millioner år, og Azorene er 8 millioner år. Vulkanene er fortsatt aktive med utbrudd i Capelinhos på Faial i Azorene i 1957–58, Pico do Fogo på Fogo i Kapp Verde i 2014–15 og Cumbre Vieja på La Palma i Kanariøyene i 2021.
Klima
Øyene har stor utstrekning fra nord til sør, noe som medfører tilsvarende variasjon i klimaet. Den nordligste øya er Corvo i Azorene på 40° nord, og den sørligste er Brava i Kapp Verde på 15° nord. Klimaet på Azorene påvirkes av azorehøytrykket, mens de andre øyene ligger i passatvinden. Madeira kommer inn i vestavindsbeltet om vinteren. De høye fjellene på Madeira og de vestlige Kanariøyene forårsaker orografisk nedbør på losiden av øyene. Av og til skifter vindretningen, og det blåser en østlig vind fra Sahara som bringer varm luft med mye støv til Kanariøyene og Kapp Verde. Værfenomenet kalles calima.
På Kapp Verde blåser passatvinden sterkest i desember–mai. Den skaper tåke i fjellene over 600 moh., men gir ubetydelig nedbør. Det meste av nedbøren kommer i juli–oktober og forårsakes av tropiske bølger som skapes mellom azorehøytrekket og den intertropiske konvergenssonen. Nedbørsmengden varierer mye fra år til år.
Lavlandet på Kanariøyene har subtropisk ørkenklima. Las Palmas har årsnedbør 147 mm, middeltemperatur i kaldeste måned (januar) er 18,1 °C og varmeste (august) 24,6 °C. Nesten all nedbør kommer i september–april. Kapp Verde har tropisk ørkenklima. Praia har årsnedbør 210 mm, middeltemperatur i kaldeste måned (februar) er 22,2 °C og varmeste (september) 27,0 °C. Områder som ligger 600–1500 moh. på nordsiden av Kanariøyene, har oseanisk subtropisk klima med mye tåke på grunn av passatvinden. Lavlandet på øyene har aldri frost, men i fjellene på Azorene, Madeira og Kanariøyene snør det hver vinter, og frost kan forekomme i fjellene på Kapp Verde.
Forutsetninger
Øyene har aldri vært landfaste med kontinentene, så alle dyr og planter som finnes der, må stamme fra forfedre som har kunnet krysse havstrekninger. Avstanden til fastlandet varierer mye. Fuerteventura ligger bare 96 km fra Vest-Sahara, mens Boa Vista i Kapp Verde ligger 570 km fra Dakar i Senegal. Porto Santo i Madeira ligger 630 km fra nærmeste fastland i Marokko, og São Miguel i Azorene ligger 1370 km fra Lisboa i Portugal. De to vestligste øyene i Azorene, Corvo og Flores, ligger omtrent like langt fra Cape Race på Newfoundland som fra Lisboa.
Den vulkanske aktiviteten har ført til at nye områder som kan koloniseres, jevnlig har oppstått. Passatvinden og den kalde kanaristrømmen har stadig bragt nye arter i øyene. Lavere havnivå under istidene i pleistocen har gjort at avstanden til fastlandet er blitt mindre samtidig som guyoter er blitt tørrlagt. Dette har lettet utvekslingen av planter og dyr mellom fastlandet og øyene.
Kanariøyene og Madeira har vært forbundet med Den iberiske halvøy, Nord-Afrika og med hverandre gjennom Selvagensøyene og guyoter som har fungert som springbrett for planter og dyr. Disse øyene har flest endemiske arter, mens Azorene og Kapp Verde, som er mer isolerte, har færre endemiske arter.
Azorene skiller seg ut ved å ha generelt færre endemiske arter, få arter som er endemiske for ei enkelt øy, og få radiasjoner mellom øyene. Dyre- og plantelivet på Azorene er ikke så grundig utforsket som på Madeira og Kanariøyene, og øygruppa har sannsynligvis mange endemiske arter som ennå ikke er vitenskapelig beskrevet, og som derfor ikke står på artslistene. En annen forklaring kan være at Azorene har mindre variert natur enn Kanariøyene og derfor færre tilgjengelige økologiske nisjer.
Spredning av planter
Molekylærgenetiske studier viser at de fleste endemiske plantene i Makaronesia tilhører monofyletiske grupper, som har oppstått ved en enkelt kolonisering. De nærmeste slektningene finnes som regel i Nord-Afrika eller Vest-Europa. Noen har de nærmeste slektningene i den nye verden: Sedum på Madeira, Pericallis og Bystropogon; i Øst-Afrika: Solanum og Camptoloma; eller i sørlige Afrika: Phyllis.
Det er ikke er noe fast mønster i hvordan artene har spredt seg mellom øygruppene. Planter som Aeonium, Echium og Sonchus har spredt seg fra Kanariøyene til Kapp Verde 1300 km unna og der utviklet nye endemiske arter. Minst seks planteslekter har kolonisert Madeira fra Kanariøyene: Bystropogon, Aeonium, Convolvulus, Crambe, Pericallis og forvedede Sonchus-arter. Pericallis og andre har spredt seg videre til Azorene. Argyranthemum og Tolpis har derimot kolonisert Kanariøyene fra Madeira.
Noen planteslekter har kolonisert Makaronesia to eller tre ganger, og artene i Makaronesia er mer i slekt med arter på fastlandet enn med hverandre. Det gjelder blant annet Hedera, Ilex, Lavatera, Olea, Plantago, Pulicaria og Solanum. Gjentatte koloniseringer er langt vanligere i Makaronesia enn på mer isolerte øyer som Hawaii og Galápagosøyene. Arter har også vandret fra Makaronesia tilbake til fastlandet i slekter som Aeonium, Convolvulus, Sonchus og Tolpis.
Spredning av dyr
Dyrene stammer nesten utelukkende fra fastlandet i Europa og Nord-Afrika, med noen få unntak, som den ellers amerikanske vannymfen Ischnura hastata på Azorene. Dette skyldes antagelig de fremherskende vindretningene med passatvind fra nordøst og østavind fra Sahara. Hvert år dukker det likevel opp arter fra Nord-Amerika, Asia og Afrika sør for Sahara, men de ser ikke ut til å klare å etablere seg.
Den amerikanske monarksommerfuglen (Danaus plexippus) klarte likevel på 1800-tallet å kolonisere Azorene, Madeira og Kanariøyene. Billene i slekta Xenomma har en merkelig oppsplittet utbredelse med to arter på Madeira, mens de andre sju kjente artene forekommer i Chile.
Kalottmeis (Cyanistes teneriffae) er en nær slektning av blåmeis (C. caeruleus). Arten har oppstått i Nord-Afrika der det er to underarter. Den har kolonisert Kanariøyene tre ganger, og nå er det fem endemiske underarter i øygruppa. De endemiske artene og underartene av fuglekonger (Regulus) og underartene av rødstrupe (Erithacus rubecula) er også resultater av gjentatte koloniseringer. Andre dyr med gjentatte koloniseringer er løpebillene Calathus, edderkoppene Dysdera og murgekkoene Tarentola.
Bokfink (Fringilla coelebs) har derimot kolonisert Makaronesia bare én gang. Den kom først til Azorene fra Den iberiske halvøy og spredte seg deretter via Madeira til Kanariøyene. Den har fire underarter på Kanariøyene, én på Madeira og én på Azorene.
En fylogenetisk analyse viser at bredsnutebillene i slekta Laparocerus tilhører to klader, en på Madeira med 36 arter og underarter og en på Kanariøyene med 196 arter og underarter. Kladene oppstod for 11,2 millioner år siden og begynte å spre seg på Madeira for 8,5 millioner år siden og på Kanariøyene for 7,7 millioner år siden. I øygruppa rundt Madeira oppstod kladen på Porto Santo og har seinere spredt seg til Desertasøyene og selve Madeira. På Kanariøyene har kladen spredt seg fra de gamle øyene i øst til yngre øyer i vest. Laparocerus garretai fra Selvagensøyene tilhører underkladen fra Kanariøyene, og Laparocerus susicus fra Marokko er ikke en basal kontinental form, men et resultat av tilbakekolonisering fra Kanariøyene til Afrika. Drouetius fra Azorene ble tidligere regnet som en underslekt av Laparocerus, men tilhører en annen utviklingslinje.
Historikk
De endemiske plantene i Makaronesia omfatter både palaeoendemismer, altså arter som tidligere hadde en større utbredelse, men som nå er begrenset til et refugium, og neoendemismer, arter som har oppstått der de vokser nå, og som aldri har vokst andre steder. Et eksempel på en palaeoendemisme er mosen Hedenasiastrum percurrens. Den er endemisk for Madeira og skilte lag med de nærmeste slektningene for 40 millioner år siden, lenge før Madeira ble dannet. Ei nærstående slekt, Rhynchostegiella, har flere endemiske arter i Makaronesia, men de er neoendemismer som stammer fra flere koloniseringer i langt nyere tid.
Årsakene til at disse artene har overlevd i Makaronesia kan være at havet har bidratt til å dempe ekstreme temperaturer som har forekommet i Europa og middelhavsområdet, at de høye fjellene har gitt vegetasjonen mulighet til å flytte seg vertikalt når klimaet har skiftet, og at det orografiske tåkebeltet motvirker middelhavsklimaets tørre sommer.
Under istidene i pleistocen har Makaronesia fungert som et refugium for arter som har kunnet rekolonisere Den iberiske halvøy eller Nord-Afrika når klimaet er blitt varmere. Et eksempel er levermosen Radula lindenbergiana, som har mye høyere genetisk diversitet i Makaronesia enn på fastlandet.
Marine fossiler viser at bunndyrfaunaen ved Kanariøyene fram til sein pliocen for 3,6 millioner år siden lignet på den i Guineabukta i dag. Klimaet må ha vært fuktig tropisk, og laurbærskogene hadde sikkert langt større utbredelse. Kanarifuru vokste i fjellene på Gran Canaria allerede i miocen for 13 millioner år siden. Den termofile skogen som nå vokser i lavlandet på Kanariøyene, er en langt yngre vegetasjonstype. Den er tilpasset middelhavsklima, og mange av artene er ikke endemiske, men vidt utbredt i middelhavsområdet.
I sein pliocen for 3,6–2,58 milioner år siden skiftet klimaet på Kanariøyene mellom tørre og våte perioder. Klimaet ble kjøligere og tørrere da Panamaeidet oppstod og den kalde kanaristrømmen startet. Klimaendringene kuliminerte med istidene i pleistocen. Under istidene har passatvinden flyttet seg sørover slik at Kanariøyene har kommet inn i vestavindsbeltet. Vindretningen må ha hjulpet arter med å rekolonisere fastlandet. I forrige mellomistid, eem, var havet ved Kanariøyene like varmt som ved Kapp Verde i dag, og havnivået var fem meter høyere så arealet av øyene var redusert.
Avgrensning
Per Sunding og andre har foreslått at ei smal stripe på det afrikanske fastlandet også må inkluderes i Makaronesia. Området strekker seg fra Agadir i Marokko til Nouâdhibou i Mauritania og inkluderer dalene og wadiene i Antiatlas. Her finnes noen plantearter som ellers bare vokser på øyene, for eksempel Euphorbia regis-jubae, drageblodstre og Laurus novocanariensis. Området har flere endemiske arter av pattedyr og krypdyr. En nesten endemisk planteart er argantre (Argania spinosa). Det tilhører den stort sett tropiske sapodillefamilien, som nå mangler i middelhavsområdet, men som har flere arter i Makaronesia.
Sunding har også foreslått at sørvestlige deler av Den iberiske halvøy skal regnes til Makaronesia. Her vokser mange bregner som også finnes på øyene, og arter i slektene Convolvus og Euphorbia som har sine nærmeste slektninger på øyene.
I plantegeografien er Makaronesia ofte blitt regnet som en egen region i det holarktiske florariket, for eksempel hos Takhtajan (1986). I dyregeografien er alle øyene blitt regnet til Palearktis, men begrepet Makaronesia er ikke så mye brukt i zoologisk litteratur. Avgrensningen av Makaronesia og om begrepet i hele tatt gir mening, er svært omstridt.
Statusen til Kapp Verde er spesielt uklar. Floraen i lavlandet er utpreget afrotropisk, mens de endemiske plantene i fjellene har sine nærmeste slektninger på Kanariøyene og Madeira. Fuglene og flaggermusene er nesten utelukkende palearktiske arter som ikke forekommer i Sahel. Omtrent en fjerdedel av sommerfuglene stammer fra middelhavsområdet, Kanariøyene og Madeira, men mange av de øvrige insektene og edderkoppdyrene er afrotropiske. Blant krypdyrene har murgekkoene (Tarentola) kommet fra Kanariøyene, mens den endemiske skinkeslekta Chioninia sannsynligvis stammer fra det afrikanske fastlandet.
En bayesisk analyse av utbredelsen til bladmoser, levermoser og karsporeplanter tyder på at Kapp Verde hører sammen med tropisk Afrika, og støtter ikke Makaronesia i vid betydning. Dataene for levermoser og karsporeplanter kan støtte et snevrere omfang av Makaronesia med Azorene, Madeira og Kanariøyene, men dataene for bladmoser plasserer Kanariøyene sammen med Nord-Afrika.
Det er en glidende overgang fra Azorene som minner om Vest-Europa med eurosibirske og atlantiske arter, via Kanariøyene og Madeira som står nært middelhavsområdet, til Kapp Verde med et afrotropisk preg. Kunkel (1993) foreslår et hierarki med Sentral-Makaronesia (Kanariøyene, Madeira), Lauri-Makaronesia (Sentral-Makaronesia, Azorene, sørvestlige deler av Den iberiske halvøy) og til slutt Stor-Makaronesia (Lauri-Makaronesia, Kapp Verde og en stripe av den nordafrikanske kysten). Rivas‐Martínez et al. (2004) anerkjenner ikke Makaronesia og plasserer Azorene i den eurosibiriske regionen og Madeira og Kanariøyene i middelhavsregionen, mens Kapp Verde ikke er nevnt.
Generelt
Mange planter som hadde en større utbredelse i tertiær, finnes fortsatt i Makaronesia. Det gjelder plantefamilier som palmefamilien, sapodillefamilien og Pentaphylacaceae, og flere arter i laurbær- og oljetrefamiliene. Noen planter har sine nærmeste slektninger i fjerne områder: Kanarifuru (Pinus canariensis) er nært beslektet med Pinus roxburghii i Himalaya, og den nærmeste slektningen til Heberdenia excelsa er Heberdenia penduliflora i Mexico.
Det har også skjedd omfattende radiasjoner med utvikling av nye arter i planteslekter som Aeonium, Argyranthemum, Cheirolophus, Echium, Limonium, Lotus, Pericallis, Sideritis og Sonchus. Floraen er typisk for oseaniske øyer med stor andel av endemiske arter, 20 prosent i hele Makaronesia og 40 prosent på Kanariøyene. De endemiske artene er som regel forvedet, selv om de nærmeste slektningene på fastlandet er urter. 70 prosent av de endemiske plantene på Kanariøyene er forvedet.