cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Aslaug Groven Michaelsen
Romaner, essays, erindringsbøker
Som rever blant ruiner (1959) berører religiøse problemstillinger. Hvor svalene bor fra 1961 skildrer livet i en studentbrakke. Essaysamlingen Korsvei omhandler noen av Aslaug Groven Michaelsens mest sentrale problemstillinger. De som var 14 (1968) skildrer representanter for den generasjonen som opplevde å få ungdomstida preget av annen verdenskrig. Serien av erindringsbøker, som begynner med Atta i kunstnerhuset, kaster lys over Groven Michalsens egen bakgrunn og miljø, med nærbilder av bl.a. Ingeborg Refling Hagen (som var søster av hennes mor, Ragna) og av faren, komponisten Eivind Groven. Den siste boka i serien på i alt 7 bøker, Bestemor blir pendler, kom i 2008. 6. bind avsluttes med en oversikt over produksjonen og en kortfattet presentasjon av forfatterskapet fram til utgivelsesåret. Jf. "Ild igjen" s.309-14.
Suttungarbeid
Aslaug Groven Michaelsen samarbeidet i mange år med sin mors søster Ingeborg Refling Hagen om hennes kulturarbeid Suttung i Oslo og på Tangen. I 1950 var hun med på å grunnlegge den første barnesuttunggruppa på Simensbråten i Oslo.(Se Ingeborg Refling Hagens bok Løftet må holdes.) Groven Michaelsen har også drevet lesesirkler og har holdt innledninger til, og vært instruktør ved, Suttungteateret. Flere av hennes innledningsforedrag ved Suttungteaterets forestillinger er utgitt i bokform under samletittelen Velkommen til samarbeid. Etter Refling Hagens død var Groven Michaelsen sentral i teaterets videre drift. Hun bidro også til etableringen av Ingeborgmuseet på Tangen og forlaget Krystalline.
Forskning
Hennes innsats som forsker har særlig vært konsentrert om Henrik Wergelands diktning, men tar også for seg blant andre Hans E. Kinck, Henrik Ibsen, Gunnar Heiberg og Rolf Jacobsen. Avhandlingen Den gyldne lenke (1977) drøfter romantikkbegrepet og setter det inn i et litteraturhistorisk og idehistorisk perspektiv. Med forankring i moderne spansk litteraturteori gir Groven Michaelsen dertil analyser av tekster fra nordisk romantikk, av N.F.S. Grundtvig, Carl Jonas Love Almquist og Henrik Wergeland med hovedvekt på den siste. Undersøkelsen av Henrik Wergelands Jan van Huysums Blomsterstykke er spesielt omfattende og nyskapende. Hun har også gjort et pionérarbeid med sine studier i Wergelands farsediktning. I Forfatternes litteraturhistorie og siste utgave av Norsk biografisk leksikon er hun ansvarlig for bidragene om Hans E Kinck.
Litteratur
Inneholder bibliografi.
Arnulv Hegstad
Arnulv Ingar Hegstad (født 26. desember 1926 i Trondheim) er en norsk dirigent. Han har vært musikklærer ved Sagene lærerskole 1952–56, tilsvarende ved Oslo lærerhøgskole 1966–70, lektor ved Musikkonservatoriet i Oslo 1970–1973, amanuensis ved Norges musikkhøgskole fra 1973 til 1975, førsteamanuensis samme sted fra 1975 til 1991.
Som ung studerte han fiolin hos Eldar Haram og Arne Stoltenberg i Trondheim. I 1948-49 var han fiolinist i Trondheim Symfoniorkester og Trondheim Kammerorkester. Han fortsatte med musikkstudier ved Musikkonservatoriet i Oslo og Universitetet i Oslo (1949–52). Han studerte direksjon med Odd Grüner-Hegge, Dean Dixon og Albert Wolff. Han vant Filharmonisk Selskaps dirigentkonkurranse i 1953 og debuterte som dirigent i 1954. Hegstad fikk et ettårig stipend og studerte direksjon i Nederland og Tyskland i 1956.
Huset under Gutenberg
Huset under Gutenberg (polsk Dom pod Gutenbergiem) ligger ved Piotrkowska-gaten 86 i Łódź, og regnes for å være en av gatens mest effektfulle bygninger.
Arnulv Hegstad
Han har ledet flere kor og amatørorkestre i Oslo, bl.a. De Unges Kammerorkester (1958–1968), By- og Bygdelagsforbundets kor (1952–1956), koret Ung Nordisk Musikk (1970–1974), Akademisk Korforening (1955–2003) og Cæciliaforeningen (1977–2008). Han var hyppig gjestedirigent for Kringkastingsorkesteret, Filharmonisk Selskaps Orkester og symfoniorkestrene i Trondheim, Stavanger, Kristiansand og Bergen, og fast gjestedirigent for Frol orkester, Levanger (1967-71 og 1973-83).
Huset under Gutenberg
I 1893 kjøpte trykkeren og grunnleggeren av Łódź’ første avis Jan Petersilge en tomt med allerede eksisterende bygninger, hvor han bestemte seg for å bygge et fronthus. Mursteinshuset ble bygd i 1896 etter tegninger av arkitektene Kazimierz Sokołowski og Francziszek Chełmiński.
Arnulv Hegstad
Hegstad har i perioder vært tilknyttet Det Norske Operaselskap, Den Norske Opera og NRK. Han har også vært ansatt som musikkpedagog og dirigent ved Musikkonservatoriet i Oslo. Han var tilknyttet Norges musikkhøgskole som amanuensis, senere førsteamanuensis i kor– og orkesterledelse fra 1973 til 1991.
Huset under Gutenberg
Bygningen bærer preg av flere historiske stiler – fra gotisk til manieristisk arkitektur – og er et godt eksempel på eklektisisme. Elevasjonen er rikt ornamentert med blader, blomster, vingete skikkelser, maskaroner, latinske innskrifter og en ugle. I bygningens midtre del er en statue av Johann Gutenberg plassert, og mellom vinduene finnes medaljonger med portretter av andre kjente personligheter knyttet til boktrykkerkunsten, som Albrecht Dürer, Johann Fust, Peter Schöffer, Alois Senefelder, Johann Breitkopf, Charles Stanhope og Louis Daguerre.
I første etasje ligger «Światowid», som er en av byens mer gjenkjennelige bokhandelere.
Arnulv Hegstad
Hegstad har arrangert og komponert mange sanger og musikkstykker. Eldre utgivelser er Norges melodier arrangert for blokkfløyte, Det stig av hav (tekst: Garborg), Vårvise (tekst: Skjæraasen), Stenen i Stefanens pande (tekst: Wergeland), 17.-mai-sang (tekst: Ibsen) og Bachs Ricercare fra Musikalisches Opfer i orkesterarrangement. De siste årenes produksjon er grunnlovsjubileumssangen Til Norge (tekst: Toril Karstad, uroppført av Akademisk korforening 17. mai 2014) i arrangement for mannskor, blandet kor , piano og janitsjar , janitjsjarmarsjen Ut på tur (egen tekst) og Rondo for fiolin og piano, uroppført av Ole Bøhn og Einar Steen-Nøkleberg i 2019.
Hegstad ble i 1999 tildelt Kongens fortjenstmedalje i gull for sin enestående innsats i norsk musikkliv.
Kristne sagaer
Kristne sagaer er den norrøne litteraturen hvor emnet ikke var verdslige emner, men religiøse som kristne legender, helgenbiografier og prekener. Viktig i denne sammenhengen var fortellingene om Olav den hellige.
Olavsdyrkelse
I begynnelsen var sedskiftet – da folket gikk over til kristendom, i Norge med tvang og vold, og på Island stort sett frivillig, skjønt under press – stort sett overfladisk. Lenge hang gamle forestillinger igjen, og mange trodde først og fremst «på egen kraft og styrke» (á mátt sinn ok megin). Men kunsten å skrive tilhørte først og fremst prestene og kirken, og det preget etter hvert også skriftene og litteraturen. Mange norske geistlige hadde nær forbindelse med europeiske læresteder, som for eksempel Sankt Victorklosteret i Paris. Forbindelsen til den engelske kirke var også til stede ettersom de første prestene i Norge kom derfra med sin kultur.
Prestene trengte bøker for opplesning, og etter hvert ble det skrevet egne. Alt kort tid etter Olav Haraldssons død i 1030 ble den første korte beretningen om ham skrevet. Den kom til England i 1050. Rundt 1170 ble det laget en større legendesamling om på latin, kanskje av erkebiskop Øystein Erlendsson selv, Passio et miracula beati Olavi. Den ble spredt over hele Europa og var kanskje en hovedgrunn til den store Olavsdyrkelsen i Europa som selv i dag kan merkes.
Iulian Teodosiu
Iulian Teodosiu (født 30. september 1994) er en rumensk fekter.
Kristne sagaer
Gammelnorsk homiliebok
Det ble også i Norge og på Island oversatt prekener og legender fra latin til norrønt språk. I første halvdel av 1100-tallet ble Gregors dialoger og Gregors homilier oversatt, og på slutten av 1100-tallet ble en lærebok i kristen tro skrevet, Elucidarius (Opplyseren). Kanskje det aller eldste norske håndskriftene som er bevart er Gammelnorsk homiliebok fra rundt år 1200 som ble brukt på presteskolene og består av prekener på norrønt. Det latinske ordet «homilie» betyr «å preke». Bokens første del er en oversettelse av skriftet De virtutibus et vitiis (Om dyder og laster) opprinnelig skrevet rundt år 800 av angelsakseren Alcuin, kjent for uttalelsen om at «fra Norden kommer all ulykke».
Iulian Teodosiu
Han representerte Romania under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen.
Kristne sagaer
Gammelnorsk homiliebok
«Salomo, konge av Jødeland, var den første som bygde et tempel for Gud» åpner den norske stavkirkeprekenen ganske nøkternt. Prekenen, i den form den er overlevert, er preget av middelalderens sans for sterke og klare farger. For i stavkirkeprekenen er ikke lenger stavkirken utelukkende en kirkebygning:
Apostelsagaer og helgensagaer
Det finnes norske middelaldernedtegnelser av mer enn hundre helgensagaer; de fleste av dem importert, og mer eller mindre adaptert til norsk og norrøn kultur. En saga om kongesønnen Josaphat (Barlaams ok Josaphats saga) ble oversatt fra latin til norrønt, enten av eller for Håkon Håkonsson den yngres opplysning. Sagaen har et østerlandsk motiv hvor Buddhas liv blir skildret i kristen fortolkning.
De norrøne apostel- og helgensagaene er rik, men lite selvstendig og i stedet sterkt preget av den europeiske visjonslitteraturen, eksempelvis om den irske ridderen Tundal som i 1149 hadde en visjon om helvete og himmel. En irsk munk i sørlige Tyskland skrev disse ned på latin og kong Håkon Håkonsson (den eldre) fikk skriftet oversatt til norrønt i rundt 1250 under navnet Duggals leiðsla (= visjon) hvor Duggal (= Tundalus) får se lidelsene som syndige sjeler må gjennomgå, men også hvordan de rene og gode belønnes. Antagelig ble denne fortellingen videreført i den langt mer norske Draumkvedet. Professor C.R. Unger utga i 1871 en samling med gamle norske legender om jomfru Marias liv og undergjerninger (Maríu saga), og senere flere samlinger med apostel- og helgenlegender.
Vedkommende har oppholdt seg lenge i Skálholt der tittelpersonen var biskop fra han var 45 år gammel til han ble 60 år (1178–1193). Sagaen gir et folkelig og nært bilde av Torlak, med trekk fra samvær og bekjentskap, det synes å være tydelig at en elev skildrer sin lærer. Sagaen stammer fra de første årene av 1200-tallet og åpner — sammen med Jóns saga helga — rekken av islandsk biografisk tekstproduksjon i middelalderen ved å presentere den sjette biskop av Skálholt, Thorlákr Thorhallsson (Þorlákr Þórhallsson).
Araç
Araç er en by med 18 402 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Kastamonu. Den ligger nordøst for Bayramören, nordvest for Ilgaz, sør for Daday, sørøst for Eflani, øst for Safranbolu og vest for Kastamonu.
Mohammad Rahbari
Mohammad Rahbari (født 13. desember 1991) er en iransk fekter.
Han representerte Iran under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble utslått i åttendedelsfinalen.
Lyngen
Lyngen (nordsamisk: Ivgu; kvensk: Yykeä; finsk: Lyngen eller Jyykeä; arkaisk russisk: Ивгеи (Ivgej) ) ligger i Troms, beliggende mellom fjordene Lyngen og Ullsfjorden. Kommunen grenser i vest mot kommunene Karlsøy og Tromsø og i øst mot Skjervøy, Nordreisa, Kåfjord og Storfjord. Administrasjonssentrum er Lyngseidet, med 854 innbyggere (1. jan. 2006, SSB). Noen av bygdene som er i Lyngen er Furuflaten, Nord-Lenangen, Svensby og Koppangen.
Geografi
Lyngen kommune ligger i sin helhet på Lyngenhalvøya mellom fjordene Lyngen i øst og Ullsfjorden i vest. Kommunesenteret er Lyngseidet, hvor avstanden mellom fjordene bare er 3 kilometer.
Landskapet domineres av fjellmassivet Lyngsalpan, som også har fylkets høyeste topp Jiehkkevárri (1833 moh).
Den 20. februar 2004 ble Lyngsalpan landskapsvernområde opprettet i statsråd. Dette sikrer et av Nord-Norges mest storslåtte og markante fjellområder for fremtiden. Verneområdet er preget av dramatiske tinder, breer, ville og trange daler og landskap som styrter fra høyfjell og rett ned i havet.
Ordførere
Kommunen har (hatt) følgende ordførere (listen er ikke komplett):
Lyngen ligger i Nord-Troms, som sammen med Finnmark fylke har særregler for skatt og ettergivelse av studielån.
Delområder
Lyngen kommune er delt inn i følgende tre statistiske delområder (innbyggertall 2012):
Delområdet Lenangen består av bygdene Jægervatnet, Selnes, Lattervik, Ravik, Lenangsøyra, Sør-Lenangen og Nord-Lenangen. Dette området ble overført fra Lyngen kommune i 1964. Før veien og bussruten kom var den eneste lokale og regional forbindelsen med omverdenen lokalbåten. 7. juli 1999 fikk ytre Lyngen sitt første hurtigbåtanløp nordover til l Skjervøy og sørover til Tromsø fra Nord-Lenangen. I Sør-Lenangen ligger legesenteret, barnhehagen, barne- og ungdomsskolen med svømmehall og gymsal og ambulansestasjon med landingsplass for ambulansehelikopter. Skolen har også egen gymsal. I området er det også kommunal tur- og skiløype. I Nord-Lenangen finner vi eldresenteret med hjemmehjelpsbase og omsorgsleiligheter.
Historie
De første tegn etter bosetning i Lyngen er fra yngre steinalder (fra 3000 år f.Kr. til år 0). I regionen derimot er de første tegn til bosetning 6.000 – 7.000 år gamle, og finnes i Karlsøy og Tromsø kommune. Den eldste skriftlige omtalen av befolkningen på Nordkalotten er av den romerske historikeren Tacitus. I boka Germania skrevet rundt år 98 e.Kr. nevnes et folk kalt fenni, som antagelig var samer eller «finner».
Utbredt salgsfiske utviklet seg på 1100-tallet og førte til etablering av fiskevær litt seinere. De rike fiskeforekomster og gode muligheter for omsetting av fisk og import av blant annet korn via hanseatenes handelsnettverk i Europa førte til framrykking av den faste norske bosetting. I Nord-Troms vokste de første fiskevær opp på 1300-tallet på Torsvåg, Kvitnes og Karlsøy. Fra 1700 fulgte også kirkebygging med denne handelsvirksomheta. I Lyngen ble den første kirken ført opp på Karnes i 1731.
Da tyske styrker trakk seg tilbake fra Finnmark i 1944, etablerte de en ny forsvarslinje ved Lyngen, den såkalte Lyngen-linjen. Under den kalde krigen ble Frøy-linjen bygd i perioden 1980-tallet fram til 1995.
Lyngen har siden årtusenskiftet slitt med fraflytting, og i perioden 2010 til 2015 var de på tredjeplass over norske kommuner med størst fraflytting (nettoflytting). Men det pågår fremdeles bureising og nyrydding i området, der flere gårdsbruk har styrket driftsgrunnlaget sitt. Så sent som i 2011 gikk 11 bønder sammen om et større nydyrkningsfelt, der hver fikk tildelt 50 dekar i slengen til en pris av 400 kr pr dekar.
Lapskaus
Lapskaus er en varm middagsrett laget av (opprinnelig billig) stekt eller kokt kjøtt (som regel av storfekjøtt), poteter og ulike grønnsaker og krydderier. Ingrediensene er skåret i terninger, tilsatt salt og pepper og kokt sammen til ei gryte eller stuing. Lapskaus inneholder vanligvis grønnsaker som gulrøtter, kålrot og løk og kan serveres med flatbrød eller andre typer brød. Kan også tradisjonelt bestå av diverse middagsrester.
Historikk
Lapskaus regnes av mange som en tradisjonell norsk matrett.
Etymologi
På dansk har lapskaus blitt skrevet labskous, lobskous, lapskovs, labskov, lobscouse, lobescowes og lobscowse. Fordi retten opprinnelig ble spist av sjømenn kan den på dansk også kalles skipperlabskovs (med brød). På svensk forekommer ordet i formene lappskoj, lapskojs og lobskås.
Ordet lapskaus kan, på samme måte som saus, suppe og grøt, i overført betydning også brukes om «en rotete blanding av noe».
Brun og lys lapskaus
Brun lapskaus, laget på storfekjøtt av bedre kvalitet (bog, flat- eller rundbiff) tilsatt løk, poteter og krydder var holdt for å være en litt «finere» variant. Lys lapskaus kunne serveres med langt billigere kjøtt (avskjær, bibringe, bukstykker), med svinekjøtt eller flesk, eller helt uten kjøtt. Lys lapskaus var tilsatt poteter, og varierende grønnsaker etter hva man hadde tilgang på. Mellom disse to hovedvariantene utviklet det seg tallrike typer avhengig av vane, økonomi eller lokal tradisjon. Det er derfor ikke lett å enes om normerte oppskrifter på lapskaus.
Engelsk lobscouse
Engelsk lobscouse er beslektet, både etymologisk og historisk med norsk lapskaus. Det er en europeisk sjømannsrett som er populær i området rundt Liverpool.
Annet
Lapskaus Boulevard var det folkelige kallenavnet på den tidligere norsk-amerikanske ghettoen i bydelen Brooklyn i New York i USA. Betegnelsen oppstod på 1920-tallet og omfattet særlig området langs 8th Avenue, der det ble solgt lapskaus, lefse, lutefisk, komle og annen tradisjonell norsk kost.
Havøygavlen vindpark
Havøygavlen vindpark er en vindpark som ligger i Måsøy kommune, mellom Hammerfest og Nordkapp.
Vindkraftverket er verdens nordligste.
Det er installert 10 vindturbiner.
Samlet effekt er 40,8 MW. Årsproduksjon er 137 GWh.
Thomas & Uber Cup 2006
Thomas & Uber Cup 2006 ble arrangert i Sendai og Tokyo i Japan i 2006.
Werner Schuster
Werner Schuster (født 4. september 1969 i Hirschegg) er en østerriksk tidligere skihopper og nåværende (2011) hovedtrener for det tyske landslaget i skihopping.
Marigot
Marigot er den største byen på den franske siden av Saint-Martin, som ligger i Karibia.
Skager 660
Skager 660 er en 22-fots, selvdrenerende motorsjekte, utviklet i 2004 av Salen Service AS, senere under navnet Skager Service AS.
Werner Schuster
Han debuterte i den tysk-østerrikske hoppuka med 79.-plass (av 98 deltakere) 6. januar 1986. Hans beste plassering i verdenscupen var 2.-plass i normalbakken i Sapporo 19. desember 1987. Sammenlagt i verdenscupen var den beste plasseringen hans 26.-plass sesongen 1987/88. I kontinentalcupen ble han nummer 4 sammenlagt i sesongene 1992/93 og 1993/94. Hans siste verdenscuprenn var i Engelberg i januar 1995.
Skager 660
Båten ble produsert av Skager Service fra bunnen av i Langesund, Norge. I 2021 ble produksjonen overtatt av Nordic Boats i Øygarden kommune, og det er planlagt å utvikle en helelektrisk utgave.
Skager 660
Werner Schuster
Werner Schuster ble nummer 7 i VM i skiflyging i Oberstdorf i 1988. Sammen med landsmannen Matthias Wallner har han bakkerekorden i skiflygingsbakken Copper Peak i Ironwood, USA, med 158 meter, satt i 1994.
Skager 660
Teknisk info
Skager 660 kommer per 2008 med Yanmar dieselmotor på 13–28 HK; som gir en toppfart på 7–13 knop. Tidligere har båten blitt levert med Vetus Mitsubishi- og Volvo Penta-motorer og gjorde med disse opptil 10–12 knop.
Werner Schuster
Fra 1998 var Werner Schuster trener ved skigymnaset i Stams. I 2007 ble han hovedtrener for det sveitsiske landslaget i skihopping. I mars 2008 ble han hovedtrener for det tyske hopplandslaget.
Werner Schuster er sønn av Willi Schuster, som var landslagshopper på 1960-tallet og blant annet deltok i VM i Oslo i 1966.
Skager 660
Teknisk info
Ytterskroget til Skager 660 er opprinnelig et skrog fra en gammel norsk tresnekke (Jørgensensnekka). Det er senere modernisert til det som i dag er en enkel, åpen snekke. Den er 2,40 m bred og 6,60 m lang; 5,85 m ved vannlinjen. Skrogets unike form gjør den sjødyktig. Rett aktenfor midtskips, på hver side av kjølen, flater båten helt ut, og er plan helt ut i sidene. Det gir god bæring, og sammen med kjøl og ballast kan skroget tåle 6-7 meter bølger. Den har en dypgang på 0,70 m, vekt på 1 150 kg og er CE-godkjent for ti personer. Båten leveres med 60 liters dieseltank.
Schadeprisen
Schadeprisen er en dansk litteraturpris, som gis til en person, som i det foregående år «har forholdt seg aktivistisk til litteraturen»: «Prisen gives til et værk med en multidisciplinær aspiration [...] et værk, hvor litteraturen er et centralt element, men hvor den antager former og frembringer motiver, vi ikke har kunnet forestille os.»
Skager 660
Tilpassinger
Båten bygges på bestilling og kan derfor tilpasses kjøperens ønsker og behov. Per 2010 kan båten leveres med følgende tilleggsutstyr:
Schadeprisen
Prisen er innstiftet av Krabbesholm Højskole i Skive og Jyllands-Posten, og er på 100,000 danske kroner. Prisbeløpet er finansiert av Skive kommune.
Schadeprisen er oppkalt etter Jens August Schade, som var født i Skive, og ble delt ut første gang i 2016.
Leopold III av Anhalt-Dessau
Leopold III av Anhalt-Dessau (født 10. august 1740 i Dessau, død 9. august 1817 samme sted) var fyrste av Anhalt-Dessau 1751-1817, hertug fra 1807. Han tilhørte adelsslekten askanierne og var sønn til Leopold II Maximilian av Anhalt-Dessau.
Leopold III arbeidet for utdannelse og velstand i landet. 1807 inntrådte han i Rhinforbundet og tok tittelen hertug.
Leopold ble 25. juli 1767 gift med Luise Henriette av Brandenburg-Schwedt (1750–1811), datter av markgreve Heinrich Friedrich av Brandenburg-Schwedt. For henne bygde han slottet Luisium. I ekteskapet ble født arvprins Fredrik (1769–1814) som i sin tid ble gift med Amalia av Hessen-Homburg (1774–1846)).
Leopold III ble etterfulgt av sønnesønnen Leopold IV av Anhalt-Dessau.
Liste over kulturminner i Brønnøy
Liste over kulturminner i Brønnøy er en oversikt over fredede og/eller bevaringsverdige bygninger og elementer i Brønnøy. Data er hentet fra Riksantikvarens liste over kulturminner.
ID-nummer består av et lenket tall som går direkte til det aktuelle kulturminnet i Kulturminnesøk.
Vita Ædwardi Regis
Vita Ædwardi Regis (Livet til kong Edvard) eller dens fulle tittel Vita Ædwardi Regis qui apud Westmonasterium Requiescit (Livet til kong Edvard som hviler ved Westminster) er et historisk verk som ble sammenstilt av en anonym forfatter ca. 1067. Verket var bestilt av dronning Edith av Wessex, hustru av kong Edvard Bekjenneren. Verket har overlevd i ett eneste manuskript, datert til ca. 1100, nå i British Library. Forfatteren er ukjent, men var en tjener av dronningen og sannsynligvis opprinnelig fra Flandern. Blant de kandidater som er fremmet er Goscelin og Folcard, munker ved det franske klosteret Abbaye Saint-Bertin i Saint-Omer.
Teksten er i to deler; den første handler om England i tiårene før den normanniske erobringen i 1066, og aktivitetene til familien Godwin, jarl av Wessex, som for øvrig også var far til Edith av Wessex; og den andre halvdelen om kong Edvard Bekjennerens hellighet. Det er sannsynlig at de to delene var opprinnelig adskilte. Den første boken er en sekulær historie, ikke en hagiografi, men den andre boken er motsvarende hagiografisk og ble benyttet som grunnlag for senere helgenbiografier dedikert til kongen, eksempelvis de av Osbert av Clare og Ailred av Rievaulx.
Manuskripter
Det er to moderne utgaver, de av Henry Richards Luard (1858) og Frank Barlow (1962, 1992). Vita Ædwardi Regis har blitt bevart i ett manuskript, skrevet i folioer 38 til 57 i British Librarys Harley MS 526, disse tyve folioer måler rundt 13 x 18,5 cm og skrevet i «brunaktig blekk». Skrevet på manuskriptet ved en senere dato er navnet til Richard Bancroft, erkebiskop av Canterbury (1604–1610), som må derfor ha vært den som skaffet seg verket. Verkets lokalisering før erkebiskop Bancroft fikk tak i det er uklart, men mulige steder inkludert Canterbury selv er St. Pauls katedral i London eller Westminster Abbey ettersom Bancroft hadde tidligere vært en kannik ved Westminster foruten også skatteminister, domherre og biskop av London.
Harley-manuskriptet var sannsynligvis skrevet ned ved Canterburykatedralen en gang rundt 1100 i henhold til skriverens stil. De to senterfoliene som opprinnelig hadde ligget mellom 40 og 41 og 54 og 55 er derimot gått tapt, skjønt deres innhold kan delvis bli rekonstruert. Verket nyere redaktør, historikeren Frank Barlow, mener at det var basert på en tidligere versjon av teksten ved Canterburykatedralen fra rundt 1085; han antar at andre kopier, i dag gått tapt, eksisterte ved Westminster Abbey og Bury St Edmunds, fra hvor avledende verker ble skrevet.
Datering
Historikeren Frank Barlow har karakterisert dateringen av Vita Ædwardi Regis som «relativt enkel» i sammenligningen med andre tekster fra tidsepoken. Den siste hendelsen som er referert i teksten er slaget ved Hastings i 1066, og verket som en helhet må ha bli satt sammen før dronning Edith døde og erkebiskop Stigand ble avsatt, henholdsvis 1070 og 1075.
Verket ble bestilt av dronning Edith for å feire gjerningene til hennes familie, særlig hennes ektemann Edvard, hennes far jarl Godwin av Wessex, og hennes brødre, jarl Toste av Northumbria og kong Harald Godwinson. Det er sannsynlig at dronningen hadde beordret verket utført etter modell av hennes forgjenger, Emma av Normandie, som hadde bestilt en lignende verk, Encomium Emmae. Historikeren J. L. Grassi har argumentert at forfatteren av Vita Ædwardi Regis hadde tilgang til innsideinformasjon som en tjener av dronningen.
Det er to særskilte seksjoner i verket, bok I og bok II, og iverksettelsene for utførelsen av begge var forskjellige. Bok I er kjernen i den historiske fortellingen, kanskje den delen som ble bestilt av dronningen. Selv om den slutter med at kong Edvard dør, indikerer de tidlige delene av teksten at han var fortsatt i live; så selv om den var satt sammen etter monarkens død ble den antagelig skrevet i løpet av hans livstid. Bok I var ikke helliget til kong Edvard som spiller en relativ mindre del i fortellingen, men isteden til Edith selv, hennes far og hennes brødre Harald og Toste, og den ble derfor oppgitt med deres voldelige død i 1066, for atter å bli tatt opp igjen og redigert senere for ta deres plass i den sammensatte verket av to bøker.
Bok II er i sammenligning relativ kort, og er helliget kong Edvard; den består av en liste av mirakler eller delvis mirakuløse hendelser som demonstrerer Edvards fromhet og mirakelfremkallende krefter. Den ble helt sikkert skrevet før erkebiskop Stigand ble avsatt, men Frank Barlow forslår at den kan bli mer bestemt datert til 1067.
Forfatterskap
Forfatteren av teksten er ukjent. En del aspekter gjør at man med rimelig sikkerhet kan anta hvem forfatteren var. Han var eller hadde vært i ordinasjon, enten som munk eller som klerk, han hadde vært tjener av dronning Edith, og han var ikke engelsk. Det er meget sannsynlig at han var normannisk, men enten fra Flandern eller fra Lotharingia. Flamsk er mest sannsynlig ettersom han nevner Saint-Omer og Boudewijn V av Flandern som fortrolig, sistnevnte tre ganger. Hans staving av stedsnavn minner om ortografien som er karakteristisk for områder som snakket kontinentale germanske språk.
Barlow har argumentert at forfatteren muligens kan bli identifisert med enten Goscelin eller Folcard (senere abbed av Thorney), begge munker av klosteret Abbaye Saint-Bertin i Saint-Omer. De begge var flamske, den førstnevnte kom til England ca. 1061 for å arbeide i tjenesten til biskop Herman av Ramsbury, opprinnelig fra hertugdømmet Lorraine, mens den sistnevnte kom til England ved en ukjent dato før 1069, kanskje også før 1066. I 1943 postulerte historikeren Richard Southern at Goscelin sannsynligvis var forfatteren, og dette var også den identifikasjonen som Antonia Gransden foretrakk. Spørsmålet er imidlertid fortsatt åpent da bevisene for dem begge ikke er utvetydig.
Teksten
Vita Ædwardi Regis er i seg selv ikke spesielt hagiografisk, og er mer sammenlignbart med verker som Asser av Sherbornes Vita Alfredi (Livet til Alfred) eller Einhards Vita Caroli (Livet til Karl) enn til helgens liv. Frank Barlow mener at den nærmeste parallellen var Vita Regis Rotberti Pii, en biografisk fortelling om regimet til Robert den fromme, konge av Frankrike, skrevet en gang etter 1031 ved munken Helgaud ved Fleuryklosteret i Frankrike. Bok I i Vita Ædwardi Regis, den største andelen av verket, er ikke hagiografisk i det hele tatt. Osbert av Clare, som skrev den første rene hagiografien over kong Edvard Bekjenneren, overså Bok I og bygde sin fortelling rundt Bok II. For moderne historikere har Bok I langt større verdi. I historikeren J. L. Grassis vurdering er det den mest verdifulle narrative kilde for regimet til Edvard Bekjenneren, og inneholder rundt 40 unike punkter av informasjon. Bok I er nøstet inn med poesi, noe som er hovedsakelig fraværende i Bok II, vanligvis benyttet som «overgangsstykker» eller «fortellerbroer» mellom de ulike fasene i fortellingen.
Som en kilde har Vita Ædwardi Regis blitt benyttet av senere middelalderforfattere. William av Malmesbury rådførte seg med den, og hans Gesta Regum inneholder utdrag, det samme gjør Osbert av Clares Vita. Sulcards Prologus de Construccione Westmonasterii, skrevet en gang rundt 1085, gjør også bruk av verket, og det er dette som gjør det mulig for historikerne å teoretisere at en kopi av Vita Ædwardi Regis var ved klosteret i Westminster ved denne tiden. Ytterligere bruk av teksten, om enn indirekte, ble gjort av den berømte cistercianske munken fra Northumbria, Ailred av Rievaulx. Ailreds Vita S. Eduardi Regis et Confessoris var den mest omfattende sirkulerte helgenbiografi over Edvard Bekjenneren, og alle senere redegjørelser av Edvards mirakler og liv er basert på denne boken. Bok IV av Richard av Cirencesters Speculum Historiale de Gestis Regum Angliae er en samling basert på Ailreds Vita og inneholder utdrag fra Vita Ædwardi Regis, noen som er – grovt sett 500 ord om Ediths ekteskap til Edvard – som er unike og antagelig representerte en del av en tapt seksjon av den opprinnelige Vita Ædwardi Regis.
Alan Bullock
Alan Louis Charles Bullock, Baron Bullock (født 13. desember 1914 i Trowbridge i England, død 2. februar 2004 i Oxfordshire) var en britisk historiker. Han har blant annet forfattet en innflytelsesrik biografi av Adolf Hitler, i stor grad basert på Nürnbergprosessen. Den kom i 1952, og var den første større historiske studie om Hitler.
Biografi
Bullock ble født i nærheten av Bath i Trowbridge, England, hvor faren jobbet som gartner og en unitarisk predikant. Han vant et stipend til Oxford University, hvor han studerte klassisk og moderne historie. Etter eksamen i 1938 jobbet han som vitenskapelig assistent for Winston Churchill, som skrev sin historie om de engelsktalende folk. Under andre verdenskrig jobbet Bullock for European Service av BBC. Etter krigen vendte han tilbake til Oxford som historiestipendiat ved New College.
Taşköprü (Kastamonu)
Taşköprü er en by med 38 171 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Kastamonu. Den ligger nordøst for Kastamonu, nordvest for Kargı, sørøst for Devrekani og vest for Boyabat.
Sportfreunde Siegen
Sportfreunde Siegen er et tysk fotballag. Herrelaget har ikke siden 20-tallet tilhørt tysk toppfotball, og har i senere tid bare en sesong i 2. Bundesliga, som endte med nedrykk.
Kvinnefotball
Kvinnelaget er betydelig mer kjent. I mesteparten av sin storhetstid tilhørte kvinnelaget TSV Siegen, Sportfreunde Siegens rivaler. Laget var fra tidlig av blant de bedre tyske lagene. De kvalifiserte seg til det tyske mesterskapet i 1976, der de kom til semifinalen, der de tapte. De tapte også bronsefinalen. I 1978 var de tilbake i mesterskapet, men gikk ut i kvartfinalen, noe som gjentok seg året etter. Laget kvalifiserte seg ikke til mesterskapet igjen før i 1982, der de tapte allerede i åttendedelsfinalen. De konkurrerte, og tapte ofte, med Schalke 04s kvinnelag om mesterskapsplass.
Storhetstid
I 1986 forandret imidlertid ting seg for TSV Siegen. De vant cupfinalen mot Bergisch Gladbach 09, og begynte sin storhetstid. I løpet av til sammen ti cupmesterskap, 1986 inkludert, var Siegen i alle finalene, og vant fem av dem, de fire første på rad. I 1987 vant laget The Double. Dette fortsatte også etter at Bundesliga ble dannet. TSV Siegen vant de to første sesongene. Den tredje sesongen tapte de finalen i mesterskapssluttspillet etter ekstraomganger, men de vant cupfinalen. TSV Siegen fortsatte sin framgang, og vant serien igjen i 1993-94-sesongen. Den påfølgende sesongen var den første siden 1984 at TSV Siegen ikke vant noe. De var imidlertid tapende finalist. I 1995-96-sesongen vant TSV Siegen for siste gang.
Sportfreunde
Laget konverterte rett etter seieren til motstanderen, Sportfreunde Siegen. Det viste seg imidlertid ikke å bli en sportslig suksess. Laget ble først i Bundesligas siste delte sesong nummer tre i sin gruppe, og kom dermed ikke til sluttspill. I den nasjonale fellesserien ble det først en femteplass. Deretter hentet laget seg, og tok to tredjeplasser på lag, før de i 2000-01 kom på en åttendeplass, men ikke fikk fornyet lisens av økonomiske årsaker. Siden den tid hentet aldri laget seg igjen, og har beveget seg langt ned i divisjonen.
Takahiro Shikine
Han representerte Japan under Sommer-OL 2020 i Tokyo, hvor han ble nummer 4.
Allopachria
Allopachria er en slekt av biller og tilhører familiegruppen vannkalver.
Utseende
Små (ca. 2 millimeter), bredt ovale og hvelvede, blankt svarte vannkalver, gjerne med gulaktige tegninger på dekkvingene.
Levevis
Arten kan finnes i uttørkende dammer og pytter.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sørøst-Asia.
TV-året 1985
TV-året 1985 er en oversikt over hendelser, program og avdøde TV-personligheter i 1985.
Robert Schweikerts palass
Robert Schweikerts palass (polsk Pałac Roberta Schweikerta) ligger ved Piotrkowska-gaten 262 i Łódź.
Palasset ble reist i 1910 etter tegninger av Romuald Miller til Robert Schweikert, en tysk fabrikant, og hans kone Emma.
Under andre verdenskrig huset bygningen en tysk bank, og etter krigen gikk den over til henholdsvis Det polske arbeiderparti, Den polske speiderbevegelsen og Den polske sosialistiske ungdomsorganisasjonen. I 1991 ble den overgitt til Universitetet i Łódź, og huset Senteret for europeiske studier. Fra 1993 er bygningen setet til Det europeiske institutt.
Célia Šašić
Célia Šašić (født Célia Okoyino da Mbabi, 27. juni 1988) er en tysk tidligere fotballspiller. Hun spilte spiss for 1. FFC Frankfurt i Bundesligaen i fotball for kvinner, og det tyske landslaget. Hun spilte 111 landskamper og scoret 63 mål. I 2015 vant hun UEFA-prisen for årets kvinnelige spiller i Europa.
Landslag
Šašić debuterte for det tyske landslaget 28. januar 2005 mot Australia.
Hun var med på laget som tok bronsemedalje i fotball under Sommer-OL 2008. Året etter vant hun EM i fotball for kvinner 2009 og gjentok bedriften under EM i 2013.
Under VM i fotball for kvinner 2015 scoret Šašić hat-trick under Tysklands åpningskamp mot Elfenbenskysten. Hun la opp i 2015.
Nordseter fjellkirke
Nordseter fjellkirke er en langkirke fra 1964 i Lillehammer kommune, Innlandet fylke. Den er tegnet av arkitekt Erling Viksjø.
Byggverket er i bindingsverk og har 160 plasser.
Kirkens korvegg og alter er tegnet av kunstneren Odd Tandberg.
Kirken ble vigslet i 1964 av biskop Kristian Schjelderup til kirke for Nordseter. Kirken tilhører Nordre Ål sokn og er bygget på dugnad av menigheten og folk med tilknytning til Nordseter. Kirken er ikke inne i noe kommunalt eller statlig budsjett, men drives hovedsakelig av frivillige gaver og kirkeofringer.
Herbert Vaughan
Herbert Vaughan  (født 15. april 1832 i Gloucester i England, død 19. juni 1903 i Mill Hill i Middlesex) var en av den katolske kirkes kardinaler, og var tredje erkebiskop av Westminster 1892–1903. Han er blant annet kjent for byggingen av Westminster Cathedral i det sentrale London.
Bakgrunn
Vaughan tilhørte en katolsk familie i England. Han var eldste sønn av oberstløytnant John Francis Vaughan og hans hustru Eliza Roll. Alle hans fem søstre inntrådte i kloster, seks av de åtte brødrene ble prester, hvorav tre ble biskoper og to erkebiskoper. Han fikk sin utdannelse i Brugelette i Belgia, på en av jesuittenes skoler, og på Collegium Romanum i Roma, der han ble student under Henry Edward Manning.
Prest
Han ble presteviet i 1854. Hans rykte som predikant ble betydelig. En tid var han etter hjemkomsten til England lærer ved Saint Edmund's College i Ware, som var presteseminaret for prestekandidater i det sørlige England. Særlig ivret han for hedningemisjonen. Fra 1861 til 1865 foretok han misjonsreiser til Panama, Columbia, i USA, til Peru, Chile og Brasil. Han foretok en stor pengeinnsamlingsreise i Amerika og åpnet i 1869 Saint Joseph's Foreign Missionary College i London. Han var dette misjonsselskapets generalsuperior fra 1866 til 1903. Fra 1866 og inntil sin død foretok han ytterligere misjonsreiser til de amerikanske sørstatene. I 1871 ble han utgiver av det katolske uketidsskriftet The Tablet.
Biskop, erkebiskop
Den27. september 1872 ble han utnevnt til biskop av Salford. Bispevielsen fikk han den 28. oktober 1872 av kardinal Henry Edward Manning; medkonsekratorene var Thomas Joseph Brown, biskop av Newport og Menevia, og Robert Cornthwaite, biskop av Beverley.
Tonerus
Tonerus er en slekt av biller som ligner vannkalver.
Kristin Skogen Lund
Bakgrunn, utdanning og tidlig yrkesliv
Kristin Skogen Lund vokste opp i Oslo og tok bachelorgrad ved Universitetet i Oregon i Eugene i USA, før hun senere tok mastergrad (MBA) ved INSEAD i Fontainebleau i Frankrike. Hun gjennomførte Forsvarets Høyskoles sjefskurs høsten 2018.
Lund har hatt lederstillinger i Unilever og Coca-Cola og vært ansvarlig redaktør i nettportalen Scandinavia Online, der hun var administrerende direktør 1998–2002. Deretter var hun konsernsjef i bildebyrået Scanpix Scandinavia (2002–2004).
Aftenposten, Telenor og NHO
Lund var kommersiell direktør i Aftenposten (2004–2007) og ble senere administrerende direktør (2007–2010).
Hun var konserndirektør i Telenor fra februar 2010 til november 2012 med ansvar for Norden. Fra september 2011 hadde hun også ansvaret for utviklingen av digitale tjenester i Telenor, og porteføljen omfattet da Telenor Danmark, Telenor Sverige, Telenor Broadcast, Telenor Holding, Telenor Media and Content Services og Telenor Digital Services.
Austroypthima petersi
Austroypthima petersi er en sommerfugl som tilhører gruppen ringvinger (Satyrinae) i den store familien flikvinger (Nymphalidae).
Kristin Skogen Lund
Aftenposten, Telenor og NHO
Lund var fra 2008 visepresident i NHO, og ble fungerende president i NHO da Paul-Christian Rieber trakk seg i april 2010. Hun ble valgt til ordinær president for det resterende året samme år og for en ny to-års periode i 2011. Lund ble administerende direktør i NHO fra 1. november 2012, mens tidligere visepresident Heine Wang fra Nokas tok over vervet som president og styreleder. Skogen Lund gikk av som NHO-sjef i 2018 og ble erstattet av Ole-Erik Almlid.
Tonerus
Utbredelse
Slekten er utbredt i Sør-Amerika (Venezuela).
Kristin Skogen Lund
Styreverv og æresbevisninger
Lund var fra 2010 styreleder i både Telenor Norge, Telenor Sverige, Telenor Danmark, Telenor Broadcast, Telenor Media & Content Services og Comoyo AS. Hun var styremedlem i Ericsson AB fra 2013 til 2018. Hun er tidligere styremedlem i stiftelsen Det Norske Kammerorkester. Lund har tidligere vært styremedlem i Orkla, Aftonbladet AB Sverige, allmennaksjeselskapene Nordic Semiconductor, Umoe AS og Sparebank 1 Oslo. Hun er også rådsmedlem i tankesmien Civita, og ble i 2016 styreleder i Oslo Filharmonien. Skogen Lund sitter også i styret i Mozilla og i AutoStore ASA.
Tonerus
Systematisk inndeling
Navnet er et anagram av Noterus.
Kristin Skogen Lund
Styreverv og æresbevisninger
Kristin Skogen Lund har siden 2015 vært medlem av eksekutivkomiteen i Trilateral Commission. Hun ble i 2020 bedt om å lede det regjeringsoppnevnte Pensjonsutvalget, som skulle evaluere pensjonsreformen som ble innført i 2011. Utvalget leverte sin utredning i juni 2022.
Austroypthima petersi
Utseende
Oversiden er ensfarget brun. Undersiden er brun med en stor øyeflekk med to hvite kjerner nær spissen av forvingen og en ganske liten flekk på bakvingen.
Kristin Skogen Lund
Styreverv og æresbevisninger
Skogen Lund ble av Kapital kåret til Norges mektigste kvinne i 2011 og 2012. Hun har markert seg som svært engasjert for å få flere kvinner med i et mannsdominert næringsliv, blant annet med krav om utvidet fedrekvote.
Austroypthima petersi
Levevis
Arten lever i fuktig skog. Larvenes næringsplante er ukjent.
Utbredelse
Arten er endemisk for Ny-Caledonia.
Kristin Skogen Lund
Styreverv og æresbevisninger
I 2019 ble Lund utnevnt til ridder av den franske Æreslegionen.
Privat
Lund er datter av Kjellaug og Olav Skogen,som var motstandsmann under den andre verdenskrig og Milorgs områdesjef på Rjukan.
Herbert Vaughan
Biskop, erkebiskop
Den 8. april 1892 ble han erkebiskop av Westminster etter Manning.
Kardinal
I teologisk og kirkepolitisk henseende var Vaughan ultramontan, av personlighet aristokratisk, men vinnende av vesen. Det lyktes ham å avstedkomme et modus vivendi mellom den katolske og den anglikanske kirke. Ved dronning Viktorias bisettelse var han på pavens oppdrag nærværende, den første kardinal siden reformasjonen ved en slik seremoni.
Da St. George Jackson Mivart, en katolsk zoolog og naturfilosof, i begynnelsen av 1900 i to artikler gjentok sine oppfatninger om helvete, og sa at en gud som hadde skapt et slikt kvalenes sted var en dårlig gud, ble han etter en kort kontrovers med kardinal Vaughan ekskommunisert den 18. januar 1900. Ut av dette ble korrespondansen mellom Mivart og Vaughan utgitt i bokform.
Kardinal Vaughan utgav arbeider om blant andre Thomas av Aquino og pave Pius IX og eide to aviser.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Liste over svenske selskaper
Dette er en '''liste over Sveriges største selskaper.
Høyest børsverdi
I SEK, basrat på sluttkurser 12. desember 2008.
Flest ansatte
Antall ansatte i Sverige, 2011.
Hildegard av Vinzgouw
Hildegard (*ca. 758 ; † 30. april 783 i Thionville ved elven Mosel, i Lorraine-Pfalz) var Karl den stores andre kone og mor til Ludvig den fromme. Det finnes ikke mye informasjon om Hildegards liv, da alle Karl den stores hustruer havnet i den politiske bakgrunnen, og hun er derfor kun nevnt i forbindelse med bryllupet, sin død og som mor.
Herkomst
Hun var datter av den svabiske grev Gerold av ætten Geroldonen og hans kone Emma, datter av den alemanniske greven Hnabi og Hereswintha fra Bodensjøen. Hennes far eide omfattende eiendommer i territoriet til Karl den stores yngre bror, Karloman. Dette gjorde ekteskapet svært viktig for Karl den stores makt på lang sikt, ettersom han kunne styrke sin posisjon øst for Rhinen og knytte til seg den alemanniske adelen.
Liv
Det er ikke kjent om dette ekteskapet var planlagt av Karl den store allerede før Karlomanns plutselige død, eller om det bare var en del av målrettet plan om å innlemme sin yngre brors rike ved å forhindre eventuelle krav fra nevøene sine. Uansett giftet Karl og Hildegard seg sent 770 / tidlig 771. Før dette hadde Karl forlatt sin tidligere kone Desiderata.
Siden vi ikke har en eksakt dato for når Hildegard ble født, antar man at hun på dette tidspunktet var mellom 12 og 14 år. På denne tiden var det ikke uvanlig å gifte seg i den alderen, siden man ble ansett som gifteklar så snart man ble kjønnsmoden. I romerretten, som ble fulgt av kirken, var minstealder for ekteskap for jenter 12 år.
De tolv etterfølgende årene fødte Hildegard åtte barn, inkludert et tvillingpar. Hun ledsaget Karl på mange felttog. Hun ble første gang gravid i 773/774 under en beleiring av hovedstaden Pavia i Langobarderriket. Der ble hans første datter Adelhaid født, men hun døde allerede på vei tilbake over Alpene. I 778 ledsaget Hildegard kongen til Aquitaine, hvor hun fødte tvillingene Lothar og Ludvig. I 780/781 reiste hun sammen med Karl og fire av barna deres til Roma. Der ble sønnene Ludvig og Karlomann kronet til konger over sine egne områder. Ludvig fikk Aquitaine, og Karlomann tok navnet Pippin og ble konge over Italia. Dette bidro til å styrke alliansen mellom karolingerne og paven. Med tanke på de hyppige svangerskapene, kan man anta at hun ledsaget Karl på flere felttog.
Hildegard døde den 30. april 783 kort tid etter å ha født sin siste datter, og ble bisatt den 1. mai i Klosteret St. Arnulf i Metz. Det var Karls ønske at det alltid skulle brenne et lys på graven hennes og at det skulle bes for henne daglig. Hildegard gav flere donasjoner til klostrene av St. Denis og St. Martin i Tours. Hun ble venn med den Den hellige Lioba av Bischofsheim, som i en tid skal ha bodd sammen med henne ved hoffet. Hun gav Hildegard en religiøs utdannelse og bistod med åndelig råd. Sammen med sin mann bestilte Hildegard Godescalc-evangelieboken, og ble da for første gang nevnt eksplisitt som en dronning av langobardene i en felles undertegning av dokumentene med sin mann.
Hildegard utnyttet sin kongelige tittel og mulighetene den gav til å gagne sin bror Tassilo III. fra Bayern. Så langt man vet var hun den eneste av Karl den stores hustruer som klarte å skaffe et embete til et familiemedlem.
Kim Cooper
Kim Cooper (født 26. oktober 1965 i Parramatta i New South Wales), australsk softballspiller som deltok i de olympiske leker 1996 i Atlanta.
Cooper vant en olympisk bronsemedalje i softball under sommer-OL 1996 i Atlanta. Hun var med på det australske laget som kom på tredjeplass i den første olympiske softballturneringen bak USA og Kina.
Hanönü
Hanönü er en by med 3 921 innbyggere (2017) i den tyrkiske provinsen Kastamonu. Den ligger nordøst for Taşköprü og nordvest for Boyabat.
Elche-demningen
Elche-demningen er en demning i provinsen Alicante i Spania. Det ligger i elva Vinalopo sørøst i landet. Den ble bygget i stein på 1600-tallet.
Selve damanlegget er 24 meter høyt og 70 meter lang, og er en buedam i stein. Dette var EUropas første buedam noensinne.
John Hansen Sørbrøden
John Hansen Sørbrøden (født 1775, død 1857) var medlem av riksforsamlingen på Eidsvoll i 1814 som vedtok Norges Grunnlov.
Sørbrøden stammet fra en gammel lensmanns-slekt, som hadde flyttet til Østfold fra Båhuslen da dette området ble innlemmet i Sverige i 1658. Familien hadde etter hvert mistet lensmannsembetet, men Sørbrøden var fortsatt en viktig aktør i det politiske landskapet i 1814.
Sørbrøden var også en velkjent omreisende predikant, og sto sentralt i Hauge-bevegelsen. Slektsgården Sørbrøden ble et haugiansk sentrum i området. I krigsårene 1808 og 1809 hadde han gjort seg bemerket ved å være spion og informant mot svenskene og ble hedret med Dannebrogsmennenes hedederstegn.
I riksforsamlingen representerte han «Smaalehnenes Amt» (Østfold) for selvstendighetspartiet. Politisk sett fulgte han trofast prosten Peter Hount.
Leopold Kindermanns villa
Villaen ble bygd i 1903 etter tegninger av Gustaw Landau-Gutenteger til Leopold Kindermann og hans kone Laura. I dag huser bygningen Miejska Galeria Sztuki (Byens kunstgalleri).
John Hansen Sørbrøden
Senere var han vararepresentant til stortingene i 1815–1816 og 1818 og siden stortingsrepresentant i 1833.
Leopold Kindermanns villa
Bygningen har mansardtak. Elevasjonen preges av småtårn og karnappvinduer og er rikt utsmykket med plantemotiver: kastanje- og epletreblader, solsikker og druefrukter. Elevasjonens murpuss presenterer forskjellige fargenyanser. Enkelte av vinduene, som for øvrig alle er forskjellige hva hverandre, er dekket med dekorative, bølgende gitter. En epletreformet portikus fører til villaens hovedinngang. Bygningens indre er også bevart i sin opprinnelige form, og prydes av stukkdekorasjoner (roser, iriser og valmueblomster) i art nouveau. I hallen og salongen finnes dessuten vakre glassmalerier.