cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Nesttun–Osbanen
Finansiering
I 1885 ble det sendt en søknad til staten om å få bevilget 3 000 kroner til forarbeidet med banen. Komitéen antok at jernbanen måtte drives privat, men ønsket likevel å få delvis statsfinansiering. Regjeringen var svært positive til den nye jernbanestrekningen, men ønsket likevel ikke å støtte den, fordi den hadde lavere prioritet enn andre foreslåtte jernbaneutbygginger på den tiden. I 1888 ble aktuelle traséer undersøkt av en ingeniør utsendt fra staten, han anbefalte at jernbanelinjen skulle bygges via Rådal for å øke passasjergrunnlaget. I tillegg ble Fanahammeren og Stend ansett som knutepunkter. Etter dette ble aksjer utstedt for 50 000 kroner i selskapet, men dette var ikke tilstrekkelig til å finansiere jernbanen.
I stedet for å hente inn mer kapital til prosjektet, forsøkte Krüger å redusere kostnadene. Han foreslo blant annet å redusere minstekurveradius fra 100 til 50 meter og redusere sporvidden fra 1067 mm, som på Vossebanen, til 600 mm. Dette ville gjøre at banen kunne ha skarpere kurver og lettere kunne passere rundt forskjellige naturlige hindringer, og dermed fjerne behovet for fjellskjæringer og tunneler. Ingeniør Nicolay Nicolaysen Sontum begynte i 1889 å planlegge en billigere jernbanestrekning, og anslo at den ville koste 500 000 kroner å bygge. Etter at prosjektet ble markedsført i Bergenspressen, fikk det støtte fra konsul Fredrik Georg Gade og skipsreder Johan Ludwig Mowinckel, i tillegg til Fana-ordfører Wollert Konow Det ble i februar 1890 kalt inn til stiftelsesmøte for «Dannelse af et Aktieselskab for Anlæg og Drift af en Jernbane mellem Nestun og Os». På møtet deltok Gade, Mowinckel, Konow, skolestyrer Ole Sandberg, Mathias Erichsen og Daniel Schumann Krüger, som tegnet seg for aksjer på til sammen 100 000 kroner. En søknad om konsesjon ble sendt 15. mars 1890, hvor Gade og Mowinckel garanterte for utbyggingskapitalen. Dette gjorde Nesttun-Os til den første jernbanen i Norge som skulle bygges uten statlige tilskudd. Utbyggingskontrakten ble signert med Sontum 29. mars. Aksjetegningen ble senere annullert på grunn av uenigheter rundt verdien av aksjene.
Utbygging
Nesttun–Osbanen fikk konsesjon 2. februar 1891, med en varighet på 40 år fra åpningsdatoen. Forsinkelsen skyldtes i hovedsak en debatt i Stortinget om sporvidden. 2. mars 1891 ble det på nytt innkalt til aksjetegning til jernbaneutbyggingen. Denne gangen var også Didrik Smit med, han var engasjert av anleggskomitéen for å ta seg av de formelle siden av konsesjonen. De største eierne ble Gade (20 %), Mowinckel (10 %), Os kommune (5 %) og Krüger (2 %). Kommunen brukte et helt årsbudsjett på aksjekjøpet, og lånte penger med en løpetid (nedbetalingstid) på 40 år. I tillegg til aksjesalget fikk jernbanen gratis grunn fra mange bønder i Os. Til sammen ble det tegnet aksjer for 270 000 kroner, noe som ikke var nok til å finansiere banen som var beregnet å koste 500 000 kroner. I Fana var interessen en del lavere og kommunen ønsket ikke å tegne seg til aksjer i jernbanen, selv om de hjalp til med å innløse grunn, siden få bønder fra kommunen ville gi denne fra seg gratis. Den manglende interessen kom i hovedsak av at jernbanen i hovedsak ville gi et bedre transporttilbud for folk i Os, siden banen bare gikk igjennom deler av Fana.
En av de største konfliktene under utbyggingen var hvor lokomotivene skulle kjøpes fra. Anleggskomitéen hadde vedtatt at de skulle kjøpes fra firmaet Decauville i Frankrike. Sontum var uenig i dette og ba om å få klargjort hvem som skulle ta slike avgjørelser. Det ble derfor bestemt at bare anleggslokomotivet skulle kjøpes derfra. Lokomotivene ble i stedet kjøpt inn fra en fabrikk i Belgia som produserte på lisens fra Decauville. Anleggslokomotivet var et 3-tonns Decauville type 6 og som ble hetende «Stend», men ofte bare kalt «Rotten». De øvrige lokomotivene var 7-tonns Decauville type 8 av Mallet-typen, fikk navnene «Ulven» og «Bjørnen».
Jernbanen ble bygget med 750 mm smalspor, den minste sporvidden som har blitt benyttet på ordinær jernbane i Norge. Den minste kurvradiusen var på 50 meter. Dette gjorde det mulig å legge skinnegangen rundt alle forhøyninger i terrenget, banen ble bygget uten en eneste tunnel. Disse valgene førte til at jernbanen kun tålte sakte fart, maksimal hastighet var 25 km/t. Det var dessuten sporbrudd på Nesttun, noe som gjorde at alt gods måtte lastes om til Vossebanens tog. Reisetiden fra Bergen til Osøyro ble på grunn av dette rundt to timer, som uansett var mye raskere og billigere enn å reise med dampskip.
I drift
Banen ble åpnet i 1. juli 1894 og det første toget gikk fra Osøyro til Nesttun kl. 09:15. Ifølge ruteplanen skulle det gå fire tog per dag på hverdager og fem per dag på søndager. På grunn av opplæring av personalet ble det i starten kun kjørt to avganger om dagen.
Økonomiske problemer
Banen kostet til slutt 700 000 kroner å bygge, noe som var en del mer enn de 500 000 kronene som ble anslått noen år tidligere. Dette førte til at aksjeselskapet slet med økonomiske problemer allerede da banen ble åpnet. 12. juli 1894 vedtok Stortinget å bevilge 280 000 til jernbanestrekningen. Halvparten var et aksjekjøp, men den andre halvparten var et lån som skulle være rente- og avdragsfritt i starten. Dette var likevel ikke nok, da utbyggerne fortsatt hadde 185 000 kroner i ubetalte regninger i desember 1895. Det ble derfor søkt om ytterligere 120 000 kroner i statlig tilskudd, men forslaget ble nedstemt i Stortinget. Det endte med at Gade og Mowinckel kjøpte aksjer for til sammen 90 000 kroner, samt at de stilte med garanti for et lån på 45 000 kroner.
Fram til 1901 var økonomien trang med store vedlikeholdskostnader, delvis på grunn av skinnenes dårlige kvalitet. Det var ofte solslyng, og slitasjen på hjulene var stor. I 1901 gikk det imidlertid bedre og banen gikk for første gang med overskudd. Gade og Mowinckel betalte ned 6 500 kroner hver av gjelda mot aksjer i selskapet. De overtok også lånet på 110 000 kroner, som de tidligere hadde kausjonert for. De hadde da bidratt med tilsammen 356 000 kroner til selskapet.
Korrespondanser med dampskip
Allerede før banen var ferdig, var det stor interesse for å bruke banen blant innbyggerne i Fusa, på andre sida av fjorden. De ønsket at banen skulle forlenges til Hatvik og at det skulle settes opp båt derfra til Fusa, Hålandsdalen og Hardanger. Styreformannen i det tidligere Bjørnen dampskipsselskap var en av forkjemperne for dette. Selskapet ble i 1891 fusjonert inn i Det Midthordlandske Dampskibsselskab. Midthordlandske så den nye jernbanen hovedsakelig som en konkurrent, men også som en mulig samarbeidspartner. De forhandlet i 1893 om en mulig avtale med jernbanen om en båtrute fra Os til Fusa, som skulle korrespondere med toget. Avtalen ble ikke noe av på grunn av uenigheter rundt håndtering av gods og vederlag for bryggeleie.
Jernbanen var opptatt av å ha et størst mulig trafikkgrunnlag for banen og fristet en skipsoperatør med å dirigere trafikk fra Bjørnafjorden, gjennom Os. Distriktslege Krüger satte fra påsken 1896 opp en passasjerbåt som gikk ruta Os, Tysnes, Kvinnherad og Sævareid i korrespondanse med toget. Båten hadde bare plass til 40 passasjerer og derfor for liten til å skape et godt nok trafikkgrunnlag for jernbanen. I 1898 satte Søndre Bergenshus dampskipsselskap opp en ny rute med «Statsraad Haugland», og fikk lov til å sette opp et ekspedisjonsskur på jernbanekaia. Midthordlandske satte også opp en rute, men valgte å legge til i elveoset, for å slippe bryggeleie. I 1899 gav Søndre Bergenshus opp konkurransen mot Midthordlandske. Sistnevnte fortsatte båtruta, men ikke i samarbeid med jernbanen.
Trafikkøkning og overskudd
Trafikken tok seg etterhvert opp, og fra 1901 til 1924 gikk banen med overskudd. Overskuddet ble brukt til utbedrelse og vedlikehold av banen. I 1914 var det til sammen 15 vogner i drift og det ble besluttet å kjøpe inn nytt lokomotiv. Dette lokomotivet ble bygget hos Baldwin Locomotive Works i USA og skulle egentlig hete «Stend», men ble bare kalt «Baldwin» fordi fabrikken ikke fikk beskjed om navnet i tide og derfor ikke fikk laget et navneskilt. Lokomotivet ble dessverre lite brukt fordi det ikke kunne bruke dreieskivene. I 1916 ble det også foreslått å elektrifisere banen, noe som aldri ble noe av. I toppåret 1918/1919 fraktet banen 222 687 passasjerer og 9 048 tonn gods. I 1920 ble det vurdert å bygge om til normalspor med en minste kurveradius på hvv. 200 og 250 meter. En slik ombygging ville kreve at det ble bygget ny trasé mange steder, og innkjøp av nye lokomotiv og vogner, noe de ikke kunne finansiere selv. I 1922 kom derfor Stortinget på befaring for å vurdere en ombygging til normalspor, samt en forlengelse til Hatvik.
Konkurranse fra veitrafikken og nedleggelse
Fra 1932 fylte ikke jernbanen en like viktig funksjon, ettersom det gikk flere bussruter i direkte konkurranse med jernbanen. De økonomiske problemene fortsatte og i 1933 gikk de ansatte med på å redusere lønnen med 10 %. I november samme år ble det derimot foreslått å legge ned jernbanen fra 1. september 1934 når konsesjonen gikk ut, men der jernbaneselskapet skulle fortsette som et rent busselskap; Automobil-ruten Osøren-Bergen. Det var noe motstand mot dette, fordi en fortsatt mente at jernbanen hadde gode passasjertall. Før en slik endring kunne skje måtte de løse de økonomiske problemene i selskapet, da det fortsatt hadde mye gjeld. De investerte verdiene i jernbanen ville heller ikke være verdt noe etter en nedleggelse av jernbanedriften, og selskapet ville derfor ha mer i gjeld enn i faktiske verdier. Det ble derfor søkt om å forlenge konsesjonsperioden med ett år. Dette ble løst ved at pantelånerne ettergav 25 % av lånet og at staten etterga sine økonomiske krav. Jernbanen hadde sin siste tur 1. september 1935, en dag etter at konsesjonsperioden gikk ut. Banen var den første jernbanelinjen i Norge som ble lagt ned. Noe av materiellet ble solgt til Urskog–Hølandsbanen, en av få andre baner i Norge med sporvidde 750 mm.
Andre verdenskrig
Under den tyske okkupasjonen drev Anna Vårdal Søfteland hjelpearbeid for fangene i Ulven leir og senere Espeland leir da fangene ble flyttet dit. Den nedlagte Osbanen lå like ved familien Søftelands gård, og en togvogn som stod tilbake på linjen, ble tatt i bruk som lager for matvarer som bokhandler Monsen i Bergen formidlet fra Danskehjelpen til fordeling blant fangene og hjemmefronten. Også andre ulovlige ting ble lagret i vognen.
Kulturminner etter jernbanen
Det meste av traséen er fortsatt synlig, selv om hele sporet ble fjernet i 1936. I 1980 ble det meste av traséen i Bergen omgjort til gang- og sykkelvei og senere asfaltet. Det er derfor mulig å gå eller sykle langs den 12,7 km lange traséen fra Nesttun til Kismul. Langs 6,1 km av traséen er det en kombinert sti og vei, selv om sistnevnte veien har liten trafikk. Strekningen fra Selsvik til Ytre Sandvika ble omgjort til sykkelsti i 2002, og i 2008 ble stien forlenget med en kilometer forbi Kismul. Den resterende strekningen forbi Kalandseid er regulert, men manglende finansiering har forsinket prosessen. Det er likevel mulig å gå langs traséen, selv om store deler er overgrodd og noen steder blitt ei myr.
Fra Kalandseid til Søfteland går traséen langs Europavei 39. Sør for Kalandseid går den igjennom privat innmark nedover mot Røykenes og kommunegrensa til Bjørnafjorden (tidligere Os) kommune. En kortere strekning mellom Tømmernes og Søfteland er asfaltert som gang- og sykkelvei. Ved Storestraumen straks sør for Søfteland er ca. en kilometer av traséen gjort om til gruslagt turveg. Langs turveien ligger Bergstøbrua og fyllinga i Gåsakilen, hvor det ligger to meter med skinner igjen på den lille brua i Gåsakilen. Stend stasjon ble omgjort til et jernbanemuseum og er den eneste stasjonbygningen som fortsatt framstår i sin opprinnelige stil. I 1980-årene hadde bygningen forfalt, men i 1987 begynte Osbanens Venner å renovere bygningen. Museet har en liten samling med gjenstander fra jernbanen, inkludert gamle bilder, filmer og verktøy fra verkstedet. Det er lagt ut et 70 meter langt jernbanespor i den gamle traseen framfor stasjonsbygningen. På sporet står en sykkeldresin fra 1925, og en kombinert tredjeklasse- og postvogn fra 1894. Den består av to halvrammer som ble sveiset sammen, med boggi kjøpt fra Polen. Det er den minste boggievognen i Norge. Stasjonen har også en vannstasjon. Museet har også et diesellokomotiv fra 1967, som ble brukt av Fana og senere Bergen kommune i kloakktunneler, og ble gitt til museet i 1995. Det har sporvidde på 750 mm, men har ellers ingen likheter med materiellet som ble brukt på Nesttun–Osbanen.
Osøren stasjon er bevart og eies i dag av Bjørnafjorden kommune. Det finnes planer for å renovere og vende tilbake til utseendet fra 1894, men manglende finansiering har resultert i at stasjonen bare har blitt malt i de originale fargene. Det er også planlagt å legge ned et kort jernbanespor på stasjonsområdet. Verkstedet huser i dag en kloakkpumpestasjon, selv om fasaden har blitt renovert tilbake til original fasade. Os Kulturutvikling har rett til å bruke den kommunale bygningen, og de har uttalt at de planlegger å konvertere det til et kunstsenter. Bygningen er planlagt utvidet med en glassfasade mot fjorden, som vil inneholde et kunstverksted og atelier.
Ulven stasjon er også bevart, men har blitt modernisert og fungerer i dag som en privatbolig. Alle bygningene på Kalandseid stasjon har blitt revet, bortsett fra en privat bolig. Stasjonsområdet til Hamre stasjon er omgjort til en snuplass for busser. Fana stasjon står fortsatt, men har blitt renovert og modernisert, og fungerer som en privatbolig. Rådal stasjon er i bruk som privatbolig. To passasjervogner finnes på Norsk jernbanemuseum på Hamar. De ble ved nedleggingen i 1935 solgt til Urskog–Hølandsbanen, der de gikk i trafikk fram til 1960. De brukes på museets Tertitt-tog som går inne på museumsområdet, og ble renovert i 1994-1995. Os kommune har en demontert halvvognramme fra en Oldbury-vogn fra 1894. En vognramme bygget av Skabo i 1907 er i bruk i en hage ved Kismul. Den inneholder noen originale benker.
Gunnar Garbo
Ernst Gunnar Henning Garbo (født 19. april 1924 i Bergen, død 29. juni 2016 ) var en norsk politiker (V) som var stortingsrepresentant fra Bergen i perioden 1958 til 1973, formann i Venstre fra 1964 til 1970, og parlamentarisk leder for partiet fra 1972 til 1973.
Liv og virke
Hans far, lektor Ingvald Garbo, advarte i 1933 mot utviklingen i Tyskland og deltok under okkupasjonen i motstandsarbeidet ved å lage ulovlige aviser som han distribuerte blant tyske soldater. Ingvald Garbo ble arrestert og fikk dødsstraff for å ha «lyttet på engelsk radio og formidlet nyheter til tyske soldater». Forsvareren Skau ba ordføreren i Bergen, Asbjørn Stensaker, om å dra til Oslo med en søknad om benådning. Tilfeldig traff Stensaker på skipsreder Thorvald Halvorsen på Grand. Skipsreder Halvorsen hjalp ham å fremme saken for admiral Boehm som lovet å gjøre det han kunne, men forgjeves. Ingvald Garbo ble henrettet 22. november 1941 i Gravdal som en av de første.
Den 17 år gamle Gunnar Garbo videreførte arbeidet, men måtte i 1944 flykte til Sverige.
Garbo var journalist i Bergens Tidende fra 1945 til 1954, deretter redaktør for Nidaros fram til 1957. Etter en kort ny periode i Bergens Tidende ble han valgt inn på Stortinget. Han var medlem av bystyret i Bergen 1948–54 og i Trondheim 1956–57. Han hadde senere ulike verv innenfor FN-systemet. Han var underdirektør i Utenriksdepartementet 1975-87 og deretter Norges ambassadør til Tanzania fram til 1992.
Garbo utga blant annet Makt og bistand (Spartacus Forlag 1993), Kampen om FN (PAF/Universitetsforlaget 1995) og ''Nu går jeg fra dere. En fars liv og død – fra krigens dager i Bergen'' (Eide Forlag 2000).
Garbo var i mange år medlem av Regjeringens nedrustningsutvalg. Han markerte seg i de senere år som en sterk forsvarer av FN, kritisk til Venstre og hevdet at «[partiet] har gått altfor langt til høyre»; til «økonomisk liberalisme» og som motstander av NATOs Out of Area-strategi. Han var opprinnelig tilhenger av EU (EF), men skiftet senere standpunkt ble markert nei-mann.
Foran stortingsvalget 2009 uttalte Garbo at han ville stemme rødgrønt.
Garbo var gift med professor Birgit Brock-Utne.
Philipps-Universität Marburg
Philipps-Universität Marburg (Alma Mater Philippina) er universitetet i Marburg, og ble grunnlagt i 1527 av landgreve Philipp av Hessen. Det er verdens eldste protestantiske universitet, og har omkring 19 000 studerende.
Historie
Universitetet ble grunnlagt av landgreve Philipp den 1. juli 1527, og hadde fra begynnelsen elleve professorer og 84 studenter. Universitetet holdt til i forskjellige klostre som tidligere hadde tilhørt de katolske dominikanerne, fransiskanerne og Brødrene av Felleslivet. To år senere fant religionssamtalene i Marburg mellom Luther, Zwingli og Melanchthon sted i Marburg. Landgreve Philipp fikk universitetsprivilegier av keiser Karl V i 1541.
I tiden fra 1580 til 1628 var den dengang svært kjente Rudolf Goclenius den eldre professor i filosofi, logikk og etikk ved Philipps-Universität. Han forsøkte å knytte Melanchthons filosofi sammen med Petrus Ramus' tenkning. I 1609 fikk Johannes Hartmann den første lærestolen i verden i farmasøytisk-medisinsk orientert kjemi.
Da landgreve Moritz gikk over til kalvinismen ble også universitetets bekjennelse endret, noe som førte til at mange lutherske professorer dro til det nye lutherske universitetet i Giessen. Da Marburg i 1624 for et kortere tidsrom falt til det lutherske Hessen-Darmstadt ble universitetet mellom 1625 og 1649 slått sammen med universitetet i Giessen og deretter stengt.
24. juni 1653 ble universitetet gjenåpnet av Vilhelm VI av Hessen-Kassel. Universitetet opplevet på grunn av konfesjonaliseringen og finansielle problemer vanskelige år. I 1866 ble universitetet etter den prøyssiske anneksjonen av Hessen et kongelig prøyssisk universitet, og universitetets konfesjonelle innretning tok slutt. Det hadde i 1866 264 studenter og 51 professorer.
I tiden etter den prøyssiske anneksjonen ble universitetet betydelig utbygget, og samtidig spredt over større deler av Marburg.
I 1880 var det 500 innskrevne studenter, og i 1887 passerte studenttallet første gang 1 000. Frem til 1909 fordoblet antallet seg igjen, og i 1908 ble de første kvinnene tillatt å studere. I jubileumsåret 1927 var det 3 000 immatrikulerte.
I løpet av universitetets historie har en rekke berømte personer virket der.
Marburg har en sterk tradisjon for såkalt Couleurstudententum, altså uniformerte studentforeninger («i couleur», fransk for farve). Årlig arrangerer foreningsstudentene feiringen Marktfrühschoppen, som også fører til konflikter i byen og store politioppbud. Mange av disse gruppene, men ikke alle, er forholdsvis høyreorienterte og konservative, og flere er også kristelig orientert.
Etter 1960 har universitetet opplevet sterk vekst og blitt betydelig utbygget. Det har også overtatt bygninger fra andre institusjoner, bl.a. måtte den gamle Elisabethschule Marburg overlate sitt Savignyhaus til det juridiske fakultet.
Philipps-Universität kjennetegnes idag spesielt av sitt rike forskningsmiljø og studietilbud innen humaniora. Det naturvitenskapelige forskningsmiljøet, spesielt kjemi og biologi, oppnår også gode plasseringer på internasjonale rangeringer, og det samme gjør psykologi.
12 % av studentene er utlendinger, og kommer fra 120 nasjoner. Over halvparten av studentene er kvinner.
Espen Brochmann
Espen Dybwad Brochmann (født 21. februar 1964) er en norsk tidligere fotballspiller som spilte midtstopper for og. Med spilte han to sesonger i Tippeligaen.
For Åsane har Brochmann vært både spiller, trener og styreleder, og har også vært styremedlem i. Han har lang yrkesbakgrunn innen bank og finans.
Bjørnar Elgetun
Bjørnar Elgetun (født 1. desember 1971 i Lørenskog) er en norsk tidligere kortbaneløper på skøyter. Han representerte Søndre Høland Sportsklubb.
Elgetun deltok under vinter-OL for Norge i 1994 på Lillehammer med 9.-plass på 500 m, 11.-plass på 1000 m og 6.-plass på 5000 m stafett.
Antimerina
Levevis
Lebiinae inneholder mange arter som lever i trær, der de gjerne løper rundt på barken.
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
Giorgio Moroder
Giovanni Moroder, bedre kjent som Giorgio Moroder, (født 26. april 1940 i Ortisei i Italia) er en italiensk plateprodusent, låtskriver og utøvende kunstner hvis banebrytende arbeid med synthesizere på 1970-tallet var en vesentlig innflytelse på techno og elektronisk musikk generelt.
Hits og filmmusikk
Spesielt velkjent er Donna Summers discohits produsert av Moroder, inkludert «Love To Love You Baby» og «I Feel Love». Moroder har også vært produsent for en rekke disco-hits for gruppa The Three Degrees.
Moroder har også oppnådd en rekke hits i sitt eget navn, blant annet «Son Of My Father» i 1972 (enda den ble mer kjent gjennom Chicory Tips coverversjon), «Lonely Lover's Symphony» (en noe sær utgave av Ludwig van Beethovens Til Elise/Für Elise) fra 1973 og «From Here to Eternity» i 1977 under navnet Giorgio, og året etter utgav han «The Chase», temaet fra filmen Midnight Express. Alle hadde suksess på britiske hitlister. Filmmusikken til Midnight Express ga ham en Oscar for beste filmmusikk i 1978.
I 1985 jobbet Moroder med Philip Oakey, forgrunnsfigur i synthgruppa Human League, på albumet Philip Oakey & Giorgio Moroder. Året etter samarbeidet Moroder med Harold Faltermeyer (kjent fra hiten «Axel F») og Tom Whitlock om å lage musikken til den populære filmen Top Gun (1986), der den mest minneverdige hiten var Berlins klassiske «Take My Breath Away», som siden ble en enorm suksess for gruppa, og som også vant Oscar for beste sang.
Han lagde også annen filmmusikk på 1980-tallet, inkludert Den amerikanske gigolo, Flashdance, The NeverEnding Story, Thief of Hearts, Electric Dreams og Scarface. Musikken fra den sistnevnte har i den senere tid fått en renessanse fordi den forekommer i videospillet Grand Theft Auto III. Moroders «From Here To Eternity» og «The Chase» ble også brukt i Sony PSP-spillet Grand Theft Auto: Liberty City Stories. Moroder skrev de offisielle temaene «Reach Out», til OL i Los Angeles i 1984, og «Hand in Hand», til OL i Seoul i 1988 samt «Un'estate italiana» til fotball-VM i 1990.
I 2013 samarbeidet Moroder med Daft Punk på deres album Random Access Memories, på albumet hedrer Daft Punk han ved å gi han et spor hvor han forteller om hvordan sitt liv innen musikken startet, «Giorgio by Moroder». When I was fifteen, sixteen, when I really started to play guitar
I definitely wanted to become a musician
....... I wanted to do an album with the sounds of the '50s
The sounds of the '60s, of the '70s
And then have a sound of the future
And I said, "Wait a second, I know the synthesizer
HMS «Neptune» (1933)
HMS «Neptune» var en britisk krysser.
Giorgio Moroder
Hits og filmmusikk
But I knew I needed a click, so we put a click on the 24-track
HMS «Neptune» (1933)
Skipet var ved utbruddet av den andre verdenskrig stasjonert i det sørlige Atlanterhav. I mai 1940 ble hun overført til Middelhavet og deltok i bombardementet av Bardia i juni. «Neptune» deltok i jakten på forsyningsskipene til «Bismarck» i juni 1941 og senket en av dem med en torpedo. Skipet ble overført til Malta i november 1941 for å hindre aksemaktenes forsyningslinjer til Nord-Afrika. Den 19 desember 1941 gikk hun inn i et minefelt, detonerte fire miner og sank med hele mannskapet unntatt en.
Giorgio Moroder
Hits og filmmusikk
Which then was synced to the Moog Modular
I knew that could be a sound of the future
But everybody calls me Giorgio
Harmony and of music being "correct"
You can do whatever you want
So, nobody told me what to do
And there was no preconception of what to do
Metropolis
I 1984 samlet Moroder sammen en ny restaurering og redigering av den berømte stumfilmen Metropolis og ga filmen et nytt moderne rock‘n‘roll-lydspor. Dette lydsporet inkluderer poplåter fra artister som Pat Benatar, Adam Ant, Billy Squier, Loverboy, Bonnie Tyler og Freddie Mercury. Han integrerte også de gammeldagse mellomtekstene inn i filmen som undertekster for å forbedre kontinuiteten, og han lot også filmen kjøre med 24 rammer i sekundet som var den hastigheten den var innspilt i. Denne versjonen er bare på 80 minutter. Den er kjent som «Moroder-versjonen» og har vært gjenstand for opphetede diskusjoner blant filmfantaster og fans, der frittalende kritikere og tilhengere av filmen samlet seg i to likeverdige leirer. Om ikke annet presenterte den i hvert fall denne stumfilmklassikeren for en ny generasjon av fans.
Hans sang «Tears» ble samplet og benyttet som underlag for DJ Shadow-sangen «Organ Donor» på hans 1996-album Endtroducing......
Heder
Den 20. september 2004 ble Moroder hedret ved Dance Music Hall of Fame-seremonien i New York der han ble innlemmet for sine mange spektakulære resultater og bidrag som produsent. I 2005 ble han tildelt tittelen Commendatore av Azeglio Ciampi.
Artister han har arbeidet med
Moroder har arbeidet med:
Knut Berg
Knut Berg er navnet til flere personer:
Denes Agay
Denes Agay (født 10. juni 1911 i en landsby nær Budapest i Østerrike-Ungarn, død 24. januar 2007 i Los Altos i California i USA) var en ungarsk komponist, redaktør, dirigent og pianopedagog, med (PhD fra Lizt Musikkakademi).
Han er mest kjent som forfatter av bøker om musikk, i alt 96. For det meste lærebøker i pianospill. Men han har også en betydelig produksjon bak seg som komponist, bla annet en symfoni og en lang rekke kammermusikalske verk som oppføres fra tid til annen, også her hjemme.
Bakgrunn
Denes Agay begynte å spille på klaver i tre års alder. I 1934 avsluttet han et musikkstudium ved Franz-Liszt-akademiet i Budapest med en doktortittel. Etter farens ønske studerte han parallelt ved det juridiske fakultet på Universitetet i Budapest).
Karriere
En symfoni komponert av Agay ble fremført med stor fremgang av Budapests Filharmoniske orkester, dirigert av komponisten selv. Denes Agay virket også som filmkomponist.
Til USA
Idet Ungarn politisk mer og mer tilpasset seg den tyske nasjonalsosialistiske side fant han det mer og mer utrygt som jøde å forbli i landet. Han emigrerte til USA i 1939 og ankom da til New York City. Han hadde med seg fra hjemlandet komposisjoner, men fant lite interesse for dem og begynte å komponere populær-, filmmusikk og ballettpartiturer.
Videre dirigerte han NBCs radioprogram Guest Star. På denne tiden tok han opp pianoundervisning, en virksomhet som skulle vare livet ut. Etter angrepet på Pearl Harbor ble han amerikansk statsborger og lot seg innrullere og ble sersjant på et militærsykehus hvor han ble band- og korleder for å underholde de mange syke og sårede infanteri- og marinesoldater. Hans foreldre døde i Auschwitz.
Etter annen verdenskrig fortsatte han pianoundervisningen, virket som musikkonsulent, komponist og redaktør for flere utgivere. Han utarbeidet en omfattende samling av lærebøker og undervisningsmateriell for piano. Hans Best Loved Songs of the American People som ble utgitt i 1975 er fremdeles en bestselger.
I 1963 startet Dr. Agay og Music Sales Corporation i fellesskap Yorktown Music Press som utga en omfattende mengde undervisningmateriell og notebøker for piano medregnet den kjente Classics to Moderns og Joy Of –seriene som i 60 år ble standardrepertoaret for enhver pianolærer. Han har også skrevet An Anthology of Piano Music som dekker barokken, den klassiske perioden, romantikken og det 20. århundre.
Han har opprettet The Denes Agay Piano and Composition Fund for stipendier ved Juilliard og Denes Agay Scholarship Fund ved University of Southern California.
Hentges
Hentges kan være:
The Perversity of Fate
The Perversity of Fate er en amerikansk stumfilm fra 1910, regissert av Sidney Olcott.
Handling
En ung kvinne arbeider som sekretær for en velstående produsent, men blir tynget av å ta hånd om sin gamle mor. Hennes elsker, en ung ingeniør, bestemmer seg for å reise til Canada i håp om å tjene mer penger. Ett par måneder senere bestemmer doktoren at kvinnens gamle mor burde reise til et varmere klima for å redde livet hennes. Kvinnen klarer ikke denne ekstra utgiften på sin sparsomme inntekt, og henvender seg i desperasjon til arbeidsgiveren sin. Arbeidsgiveren tilbyr å gifte seg med den unge kvinnen, og ta vare på både henne og moren hennes. Den unge kvinnen aksepterer snart tilbudet hans.
Flere år senere får elskeren hennes i Canada endelig vite om dette ekteskapet til sin kjære. I sin bitterhet finner han seg en ung indianer-kvinne som han gifter seg med. Men når hennes eldre ektemann dør reiser den unge kvinnen til Canada, hvor hun oppdager sin tidligere elsker i villmarken sammen med hans indiske kone. Han ønsker ikke å forlate sin indiske kone. Den unge enken blir derfor tvunget til å vende hjem sønderknust, uten mannen hun fremdeles er glad i.
Apostolisk fattigdom
Apostolisk fattigdom er en doktrine fremsatt i det 13. århundre av nyetablerte tiggerordener, som et svar på behovet for reformer i den katolske kirke. Disse ordenene prøvde å leve uten å eie land eller samle på penger.
Doktrinen ble sett på som en utfordring mot kirkens store verdier og deres korrumperende virkning. En viktig tallsgruppe for denne oppfatningen var Humiliati, som var grunnlagt av en ullhandler. De opprettet samfunn rundt om i Italia og Frankrike, basert på prinsippet om et enkelt liv for legfolk som delte godene, men levde i familier. Det var primært en legbevegelse, og avviste autoriteten til hierarkier og presteskap. Blant annet på grunn av dette ble de senere erklært som kjettere av den katolske kirke.
Ifølge en vanlig oppfatning ble Frans av Assisi inspirert av denne bevegelsen til å danne Fransiskanerordenen, i et forsøk på å etterleve fattigdommen til Jesus Kristus og samtidig strengt holde seg til den katolske kirkes tro.
Petrus Valdés, som grunnla Valdenserne, delte denne troen. De mente også at Bibelen skulle leses på folks eget sprog og ikke bare på latin, og ble forfulgt av kirken.
Særlig blant fransiskanerne førte disse tankene til mye strid, og kirkemøter ble kalt sammen for å støtte snart den ene siden, snart den andre. En stor gruppe blant fransiskanere med en streng tolkning av prinsippet, ble kalt «spirituales». Under ledelse av Bonaventura erklærte kirken at de var kjettere, og de ble fanget og brent. Andre som hevdet doktrinen, f.eks. fransiskaneren William av Ockham, ble mistenkt for å være kjettere og risikerte ekskommunikasjon.
Sälen Trysil Airport
Sälen Trysil Airport er en lufthavn ved Mobergskölen ved Rörbäcksnäs i Dalarnas län i de svenske Sälenfjällen. Lufthavnen ble bygget i 1972 og eies av Sälenfjällens flygklubb. Flystripen ble i 2005 utvidet til 1199 meters lengde og i 2019 til 2,500 meters lengde.
Scandinavian Mountains Airport
Per 2016 lå den nærmeste regulære svenske lufthavnen i Mora, cirka 100 km unna (trafikk opphørte der i 2018). Den nærmeste lufthavnen fra Trysilfjellet på den norske siden var Gardermoen, som ligger 180 km unna.
Utbyggingen av lufthavnen er ment i første hånd for charterfly med skiturister til Sälenfjällen (avstand 10–45 km) og det norske alpinanlegget Trysilfjellet (avstand 43 km).
Den svenske regjeringen besluttet den 3. april 2014 å bidra med 250 millioner kroner i investeringsstøtte til den planlagte lufthavnen. Byggingen ble planlagt å starte sommeren 2016, selv om visse forsinkelser er blitt forårsaket av Trafikverket med hensyn til blant annet veier og EU-godkjennelse. Byggestart var i august 2017. Flyplassen åpnet i desember 2019.
I januar 2020 besluttet Sveriges regjering å fastsette et grenseovergangssted i Malung-Sälen kommune, som innebærer at Scandinavian Mountains Airport kan ha internasjonal trafikk med land utenfor Schengen-området. Noen flyvninger fra London måtte i mellomtiden omdirigeres til Oslo lufthavn Gardermoen og videre kjøres i buss derifra.
Maxwell Holt
Maxwell Holt (født 12. mars 1987) er en amerikansk volleyballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes innendørsturnering.
Mbombela kommune
Mbombela kommune er en kommune i Sør-Afrika, kommunen hadde 474 805 innbyggere i 2001. Mbombela kommune har Oslo som vennskapskommune.
The Storm Inside
The Storm Inside er et musikkalbum med Halles komet. Albumet ble utgitt den 11. november 2016.
Adamstoppen
Adamstoppen (nordsamisk: Áttáčohkka, historisk også Addačåkka) er et fjell i Båtsfjord kommune i Finnmark. Det har en høyde på 400 meter over havet. Fjellet ligger like øst for Fylkesvei 891, og rundt femten kilometer sørvest for tettstedet Båtsfjord.
The Spite Bride
The Spite Bride er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Charles Giblyn.
Dust My Broom
«Dust My Broom» «(I Believe I'll Dust My Broom») er en sang skrevet av Robert Johnson som ble spilt inn av Robert Johnson i 1936. Sangen ble gitt ut på singel i 1937.
Ike & Tina Turner spilte den inn og ga den ut på sinel i 1966. De spilte den inn igjen i 1966 og ga den ut på albumet Get It – Get It. På albumet ble sangen kalt; I Believe. I 1969 spilte de den inn på nytt og ga den ut på albumet Outta Season. Innspillingen fra 1969 ble gitt ut på b-siden til singelen Anything You Wasn’t Born With i 1971. De spilte den inn igjen live og ga den ut på albumet Live! The World Of Ike & Tina i 1973.
Ike Turner spilte inn sangen og ga den ut på singel i 1972. Sangen ble også gitt ut på albumet Bad Dreams i 1973.
Krafttaket
Krafttaket var et norsk gameshow som gikk på NRK1 i 2008 og 2010. Miljøvern og klimautslipp var tema for konkurransen. Serien var lagt opp som en kappestrid mellom to byer om hvem som kunne redusere klimautslippene mest. Elin Ruhlin Gjuvsland var programleder.
I første sesong konkurrerte byene Trondheim og Bergen og i andre sesong Oslo og Drammen.
Steffen Zesner
Steffen Zesner (født 28. september 1967), tysk svømmer som deltok i de olympiske leker 1988 i Seoul, 1992 i Barcelona og 1996 i Atlanta.
Zesner vant en olympisk sølvmedalje i svømming under Sommer-OL 1988 i Seoul. Han var med på det østtyske stafettlaget som kom på andreplass på 4 x 200 meter fri bak USA. De andre på laget var Uwe Daßler, Sven Lodziewski og Thomas Flemming. Han vant en bronsemedalje sammen med Dirk Richter, Lars Hinneburg og Thomas Flemming på 4 x 100 meter fri.
Han ble verdensmester på 4 x 100 meter fri 1991 i Perth.
Mostafa Hamdy
Under Sommer-OL 2020 i Tokyo som ble arrangert i 2021, ble han nummer 29 i skeet.
MAB Modell D
MAB Modell D er en pistol fra Frankrike, produsert av Manufacture d'Armes de Bayonne (MAB).
Den ble produsert kamret for ammunisjon i kaliber 9 x 17 mm Browning fra 1933 til 1963, og i 7,65 x 17 mm Browning til 1967. Våpenet var inspirert av den belgiske FN Modell 1910/22, og var laget på den mindre MAB Modell C pistolen, som var for sivilt bruk, mens MAB D var for militært og politibruk. Den ble brukt av det franske politi og militære både før, under og etter andre verdenskrig. Produksjonen under tysk okkupasjon gikk til tyske Wehrmacht, og var stemplet med tyske godkjenningsmerker.
The Spender (1919)
The Spender er en amerikansk stumfilm fra 1919, regissert av Charles Swickard.
Handling
Dick Bisbee mister jobben ved millionær-onkelen T. W. Bisbees fabrikk, på grunn av hans problemer med fabrikkens formann Elmer Robbins. Før han reiser sin vei, fordømmer Dick onkelen sin for hans gjerrige væremåte.
Dick bor deretter hjemme hos en kamerat, bokholder Stetson, og han forelsker seg i Stetsons datter Helen. Etter hvert blir Robbins arrestert for underslag ved fabrikken, og T. W. velger deretter å gjøre Stetson til ny formann - og Dick blir valgt til partner ved fabrikken.
Altocumulus undulatus
Altocumulus undulatus er middelhøye altocumulusskyer som blir dannet i 2000-5500 meters høyde. Forskjellen på disse skyene og vanlig altocumulus er små bølger eller «krusninger» i skylaget. Hvert enkelt element eller skydott er større og mørkere enn elementene i cirrocumulus, men mindre enn de i stratocumulus.
Skyene kan dekke hele himmelen eller vise seg i flak. Tykkheten på skyene er som regel mindre enn 100 m, men hvis skyene er tilstrekkelig tykke kan de produsere regn eller snø.
Som med andre altocumulusskyer oppstår de gjennom hele året, og er som regel et tegn på at et frontsystem nærmer seg.
Skyene oppstår på samme måte som vanlige altocumulus: Store luftmasser blir hevet og kondenserer til skyer. I tillegg til at instabilitet i luften danner de kuleformede skydottene, fører vindskjær (en endring med høyden av farten eller retningen til luftstrømmene i skyen) til at det oppstår bølger i lufta som strømmer gjennom skyene.
Jeffrey Marc Monforton
Jeffrey Marc Monforton (født 5. mai 1963 i Detroit i Michigan i USA) er katolsk biskop av Steubenville i Ohio i USA.
Bakgrunn
Jeffrey Marc Monforton vokste opp i Westland og i Wayne i Michigan, der han også studerte ved Wayne State University. Han begynte på presteseminar og fikk der bachelorgrad i filosofi i 1989. Som alumbe ved det pavelige nordamerikanske kolleg ble han som student ved det pavelige universitet Gregoriana teologisk ferdigutdannet i 1992 ein Lizentiat.
Prest
Han ble presteviet den 25. juni 1994 av erkebiskopen av Detroit, Adam Joseph Maida. Etterpå var han sjelesørger i bispedlmmet og innehadde undervisningsstillinger.
Fra 1998 til 2005 var han sekretær for kardinal Maida og var med hsam i 2005 til konklavet i Roma.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Southwark undergrunnsstasjon
Southwark stasjon er en undergrunnsstasjon i London, England. Den ligger på hjørnet av Blackfriars Road og The Cut i distriktet Southwark, og ble åpnet den 20. november 1999 som en del av forlengelsen av Jubilee-linjen fra Green Park til Stratford. Stasjonen er den nyeste på hele undergrunnsnettet, og har forbindelse med jernbanestasjonen Waterloo East.
Arthur Wear
Arthur Yancey Wear (født 1. mars 1880, død 6. november 1918) var en amerikansk tennisspiller som deltok under OL 1904 i St. Louis.
Wear vant en olympiske bronsemedalje i tennis under OL 1904 i St. Louis. Han kom på tredjeplass i doubleturneringen sammen med Clarence Gamble. I semifinale tapte de til gullmedalevinnerne Beals Wright og Edgar Leonard med 1-6, 2-6.
Joseph Wear
Joseph Walker Wear (født 27. november 1876, død 4. juni 1941) var en amerikansk tennisspiller som deltok under OL 1904 i St. Louis.
Wear vant en olympiske bronsemedalje i tennis under OL 1904 i St. Louis. Han kom på tredjeplass i doubleturneringen sammen med Allen West. I semifinale tapte de til sølvmedaljevinnerne Robert LeRoy og Alphonzo Bell med 6-2, 1-6, 2-6.
Svetlana Zakharova (danser)
Svetlana Zacharova (ukrainsk: ; født 10. juni 1979 i Lutsk, Ukrainske SSR, Sovjetunionen) er en ukrainsk ballerina.
Zacharova studerte under Valeria Sulegina ved Kyivs ballettakademi. I 1996 begynte hun i Mariinskijballetten og året etter ble hun utnevnt som prima ballerina. Siden 2003 har hun danset ved Bolsjojteateret i Moskva.
Spellemannprisen 1972
Spellemannprisen 1972 var den første utgaven av Spellemannprisen og ble delt ut lørdag 3. mars 1973 i Chateau Neuf i Oslo. Det ble kåret vinnere innen åtte klasser og i tillegg delt ut en spesialpris og en hederspris.
Rundt 50 plateinnspillinger var påmeldt til utdelingen. Disse ble vurdert av en jury bestående av, Svein Erik Børja, Rowland Greenberg, Stein Dag Jensen, Finn Jor, og Magni Wentzel og med Yngvar Holm, en av initiativtakerne til prisen, som jurysekretær.
Utdelingen ble overført på både radio og TV av NRK, begge steder i opptak. Rolf Kirkvaag var programleder mens Egil Monn-Iversen ledet et orkester på 22 mann.
Nominerte
Årets kvinnelige artist:
Årets mannlige artist:
Årets gruppe:
Årets seriøse plate:
Årets viseplate:
Åpen klasse:
Årets barneplate:
Ukjent klasse:
Eksterne lenker
Spellemannprisen 1972
Limburg (Belgia)
Limburg er den østligste provinsen i Flandern, ligger vest for Maas. Den grenser til Nederland og de belgiske provinsene Liège, Flamsk Brabant og Antwerpen. Hovedstaden heter Hasselt. Provinsen har et areal på 2414 km².
Provinsens tre distrikter
Provinsen Limburg er delt inn i 3 distrikt med totalt 44 kommuner.
Historie
Limburg var i tidligere tider et hertugdømme i Nederlandene. I 1830 ble hertugdømmet delt opp mellom Belgia og Holland.
Solur
Limburg har blitt kjent for sine mange solur.
Advanced Access Content System
Advanced Access Content System (AACS) er en standard for innholdsdistribusjon og digital rettighetsadministrasjon, og skal sørge for å kontrollere hvem som får tilgang og for å forhindre kopiering fra neste generasjon optiske disker og DVD-er. Det hevdes likevel at slik kopiering er mulig ved å benytte programmet BackupHDDVD.
AACS Licensing Administrator (AACS LA), som utviklet AACS, er et konsortium bestående av IBM, Intel, Microsoft, Panasonic, Sony, Toshiba, The Walt Disney Company og Warner Brothers.
Thomas Jaeschke
Thomas Jaeschke (født 4. september 1993) er en amerikansk volleyballspiller.
Han representerte USA under Sommer-OL 2016 i Rio de Janeiro, der han tok bronse i herrenes innendørsturnering.
Tore Klevstuen
Tore Johan Klevstuen (født 12. juni 1966 i Oppdal) er en norsk tidligere kortbaneløper på skøyter. Han representerte Oslo Skøiteklub.
Klevstuen deltok under vinter-OL for Norge i 1994 på Lillehammer med 6.-plass på 5000 m stafett.
JabbaWockeeZ
JabbaWockeZ er en amerikansk dansegruppe som vant America's Best Dance Crew (sesong 1). Gruppen ble til i 2003 av Joe Larot, Kevin Brewer og Phil Tayang i San Diego, California, USA.
Pocahontas (1910)
Pocahontas er en amerikansk stumfilm fra 1910.
Handling
Kaptein John Smith kommer til Amerika i spissen for en gruppe britiske kolonister, og slår seg ned i Jamestown, Virginia. Men Smith blir tatt til fange der av høvdning Powhatan, det anerkjente overhodet for en gruppe indianere. Powhatan beordrer snart at fangen deres skal henrettes. Men Pocahontas, datteren til høvdningen, forsøker å redde Smith.
Pocahontas ber så inderlig for den hvite mannens liv, at Powhatan beordrer ham løslatt. Kaptein Smith vender deretter tilbake i sikkerhet, sammen med soldatene sine. Senere blir Pocahontas tatt til fange av engelskmennene, og holdt som gissel. Som fange, blir hun konvertert til kristendommen, og forelsker seg i Rolfe - en kjekk ung engelskmann.
Agonorites
Agonorites er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Platyninae i familiegruppen løpebiller.
Lee Crockett
Lee Crockett (født 4. oktober 1987 i Peterborough) er en engelsk fotballspiller. Lee er for øyeblikket tredjeårs skolegutt i Manchester Uniteds ungdomsakademi. Han er målvakt og har spilt for både U18-laget og reservelaget i Manchester United. I løpet av sitt første år i akademiet ble Lee førstevalg for målvaktplassen på U18-laget. Men etter å ha vært ute med kragebensbrudd har han aldri klart å ta tilbake plassen fra Ron-Robert Zieler på fast basis.
Agonorites
Utbredelse
Slekten er utbredt på Madagaskar.
Terrance Drew
Terrance Michael Drew, født 22. november 1976, er en lege og politiker fra Saint Kitts og Nevis som fra 6. august 2022 har vært landets statsminister etter at hans parti fikk flertall i parlamentet ved valget 5. august. Drew er også leder for det sosialdemokratiske partiet Saint Kitts and Nevis Labour Party.
Biografi
Han gikk ut fra Clarence Fitzroy Bryant College i 1996 og jobbet en kort periode som lærer. Fra 1998 studerte han medisin ved Universidad de Ciencias Médicas de Villa Clara på Cuba. Etter eksamen dro han tilbake til Saint Kitts og jobbet som almenlege. Han dro senere til Texas og tok eksamen som indremedisiner ved Texas Tech University Health Sciences Center i 2013. Han er fra 2013 medlem av American Board of Internal Medicine.
Drew ble i november 2021 valgt til leder for partiet etter Denzil Douglas som hadde ledet partiet fra 1989. Douglas var også statsminister fra 1995 til 2015 da partiet mistet flertallet i parlamentet.
Inga Marte Thorkildsen
Hun representerte Vestfold på Stortinget 2001–2013 og var barne-, familie-, likestillings- og inkluderingsminister i Jens Stoltenbergs andre regjering 2012–2013. Hun var nestleder i SV fra 2012 til 2015.
Terrance Drew
Biografi
Dagen etter valget 5. august 2022 hvor partiet fikk flertall, ble Drew valgt til statsminister. Han overtok da etter Timothy Harris som hadde vært statsminister siden 2015. Hans regjering ble tatt i ed 15. august 2022. I tillegg til statsministerposten overtok Drew selv også som finansminister, helseminister, sosialminister og minister for nasjonal sikkerhet og immigrasjon.
Inga Marte Thorkildsen
Fra 2015 til 2021 var hun medlem av byrådet i Oslo, først som byråd for eldre, helse og sosiale tjenester, og fra 2017 som byråd for oppvekst og kunnskap.
Bakgrunn
Thorkildsen er oppvokst i Stokke utenfor Tønsberg og er cand.mag., med mellomfag i henholdsvis religionshistorie og statsvitenskap, semesteremne Midtøsten- og Nord-Afrika-kunnskap 1996–2000. Hun har arbeidet som frilansjournalist for Tønsbergs Blad 1993–1997, for Kelly Vikarbyrå 1997–1998 og som kundebehandler ved Fjellinjen A/S 1998–2000. Hun var en av to lederkandidater til Sosialistisk Ungdom foran landsmøtet i 1999, men tapte kampvoteringen mot sentralstyremedlem Kari-Anne Moe.
Hun er datter av tidligere leder av Nei til EU, Heming Olaussen (1949–) og barnehagestyrer/virksomhetsleder Lindis Thorkildsen (1955–). Thorkildsen er gift med politisk rådgiver i SV Lars Kolltveit.
I perioden 2005–2009 satt hun i energi- og miljøkomiteen og var saksordfører for det såkalte klimaforliket i Stortingets energi- og miljøkomité. Her ledet hun forhandlingene på vegne av regjeringspartiene.
Verv og medlemskap
Thorkildsen var fylkessekretær i Vestfold SU fra 1994 til 1996. I samme periode var hun også fylkessekretær i Vestfold SV. Hun var medlem av SUs sentralstyre fra 1996 til 1999. Hun ble kvinnepolitisk leder i SV i 2000. Hun var nestleder i SV fra 2012 til 2015.