cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Romanifolket
Religion
Pinsebevegelsen er i sterk vekst i alle grener av romanifolket, og er i mange land samlende. Store grupper fra romanifolket samles i pinsemenighetsmøter, og for ha fellesskap med hverandre. I pinsebevegelsen har både taterne og romanifolket mange kjente evangelister, pastorer og musikere, bl.a. tateren Ludvig Karlsen. De har også fått aksept til å tilbe Gud på sitt eget språk og med sin egen kultur.
Næringsvirksomhet
Tradisjonelt har romanifolket livnært seg som omreisende handelsmenn, håndverkere og musikere. De ble raskt kjent som spesialister på hestehandel, kjeleflikking, fortinning, musikk og dans, spådomskunster og annen underholdningsvirksomhet. Familiene reiste ofte med hest og kjerre, mens man i andre land også skaffet seg større vogner.
I mange land førte moderniseringen til problemer for romanifolkets tradisjonelle yrker og kompetanse, fordi det ikke lenger var et behov for deres tjenester. Dette førte mange inn i arbeidsløshet og fattigdom.
De som har hatt muligheten, spesielt i Vesten, har tilpasset seg de kontinuerlige endringene i samfunnet med stor kreativitet. Hest og kjerre har blitt byttet ut med bil og campingvogn. Mange har funnet seg moderne yrker, som har gitt de økonomisk frihet til å opprettholde sin reisetilværelse og fortsatt være sin egen arbeidsgiver.
Også de fleste tatere har valgt å bli bofaste om vinteren. Flere av disse driver imidlertid med reisevirksomhet i sommerhalvåret og opprettholder slik den tradisjonelle handelsvirksomheten. Andre reiser sjelden, men drar gjerne på småturer eller oppsøker den lokale campingplassen når slektninger og andre av folket er på gjennomreise. Romanisel/Sinti er i hovedsak bofaste og legger ofte vekt på barnas skolegang. De har i stor grad klart å beholde en romani identitet og sitt språk, men også de liker å være litt mer rørlige om sommeren og da for å samles i storfamilien eller slekten.
Tidlig historie
Lingvistisk og genetisk forskning har påvist med sikkerhet at romanifolket i Europa stammer fra det indiske subkontinentet. Blant romani i Europa har det til dels eksistert et kastesystem som ligner på kastesystem i India. Det er lite historisk (skriftlig) eller arkeologisk materiale. Genetiske studier viser innslag av gener som er utbredt i Midtøsten og Europa. En DNA-studie fra 2013 i Spania viser romani har vært relativt isolert genetisk og med opphav i en relativt liten folkegruppe, og har slik beholdt en distinkt mtDNA. En DNA-studie fra 2012 viser mest slektskap med de såkalte scheduled caste and scheduled tribe (også kjent som dalit og stammefolk) i det nordvestlige India. Den genetiske isolasjonen skyldes trolig at romanifolk i hovedsak har giftet seg innad i egen folkegruppe i tråd med deres tradisjoner. Samtidig viser genetiske studier at det er større genetisk variasjon mellom grupper av romanifolk enn i majoritetsbefolkningen. En teori er at utvandringen fra India ble utløst av den islamske erobringen rundt år 1000. En genetisk studie i 2012 med prøver fra mange steder i Europa tyder på at romanifolk i Europa har opphav i samme befolkning i nord/nordvest India omkring 500 evt., og at de ankom Balkan rundt år 1100 hvorfra de vandret til andre deler av Europa. Studien tyder på relativ genetisk isolasjon etter innvandringen til Europa. En genetisk studie fra 2017 viser genetisk overlapp med befolkningen i Punjab, Rajastan og Gujarat (India) samt flere etniske grupper i Pakistan (blant andre balutsjer og sindhier).
En teori går ut på at romanifolk innvandret til Europa langs tre hovedruter. En av disse antas å ha gått via Egypt gjennom Nord-Afrika til Spania, noe som er omstridt hypotese. En annen rute antas å ha gått via Armenia og Georgia der mange romanifolk slo seg ned, mens noen senere utvandret til Balkan og Sentral-Europa. Den faglig mest aksepterte ruten antas å ha gått gjennom Persia (Iran) og Anatolia til Balkan. Ian Hancock mener romanifolket ankom Europa på slutten av 1200-tallet samtidig med osmanene. Dena Ringold i Verdensbanken oppgir at migrasjonen fra Nord-India til Europa skjedde mellom 800-tallet og 1300-tallet. I det osmanske riket var det ikke spesielle regler for romanifolk: De måtte betale skatt på linje med andre ikke-tyrkiske undersåtter og kunne bevege seg fritt.
En teori har foreslått at romanifolk har opphav i arisk-ættede soldater og har knyttet dette til krig med Ghaznavid-dynastiet på 1100-tallet. Det er uklart om dette er mulig dersom romanifolk allerede hadde migrert til det bysantinske riket på 1000-tallet. Noen kilder anslår at utvandringen fra Nord-India begynte rundt år 800 eller på 900-tallet. Hungersnød eller krig er foreslått som mulige grunner, noen forsker tror at romanifolkets migrasjon kan ha begynt med at de var krigsfanger. Angrep fra arabiske styrker på 600-700-tallet kan ha medvirket til økonomisk krise og sosial uro særlig i Sind-regionen.
Pterygoplichthys joselimaianus
Pterygoplichthys joselimaianus (L001, L022) er en art i gruppen Pterygoplichthys. Det er en bunnlevende ferskvannsfisk som finnes i Tocantins i Brasil.
Romanifolket
Tidlig historie
Allerede på 400-tallet fvt. hadde disse gjerne en høy status i det indiske samfunnet, og ble godt mottatt i landsbyene. Mye tyder også på at romanifolkets forfedre hadde slektskap med rajputene og den krigerkasten khsattriya.
Pterygoplichthys joselimaianus
Den blir opptil 30 cm lang SL i naturen og 40 cm i fangenskap.
Den er nært beslektet med Pterygoplichthys gibbiceps og har lignende kroppsbygning, men et annet mønster.
Romanifolket
Innvandring til Europa
Ingen vet med sikkerhet hvorfor romanifolket forlot India. Det antas at de på 1100-tallet ankom Balkan trolig via Bosporus og fra 1300-tallet begynte å bre seg utover Europa. Mange kaller seg Sinti som er avledet fra Sindhi som i Indus. Blant de tidligste skriftlige omtalene er fra Kreta i år 1322 og Kypros i 1332. Svært mange etablerte seg i Øst-Europa, i det som tilsvarer Romania, Bulgaria, Makedonia, Ungarn og Slovakia. Det er uklart hvordan den tidligere vandringen i Øst-Europa har foregått. Mange ble tvunget til slaveri av befolkningen i de landene de kom til. I Romania (Valakia og Moldova) ble romani tvunget til å bosette seg og holdt i slaveri fra middelalderen til 1800-tallet. Skriftlige kilder fra Valakia omtaler romani i 1385 og i Transilvania i 1416. Opphevelsen av slaveriet i Romania utløste utvandring til resten av Europa og etterkommerne av disse utvandrerne finnes i store deler av Europa og dessuten i Amerika. I 2013 ble det anslått å være 600.000 romanipersoner i Romania. (3 % av befolkningen). Ved folketellingen i 1930 oppgav 260.000 personer å være romani (1,5 % av landets befolkning), i 1956 var tallet 105.000. I Romania er romani den nest største minoriteten etter etniske ungarere (madjarer). Videre vandring fra Balkan inn i Europa ble trolig drevet av Det osmanske rikets erobringer mot slutten av middelalderen.
Pterygoplichthys joselimaianus
Denne arten var den første som fikk et L-nummer, i desember 1988-utgaven av DATZ.
Romanifolket
Innvandring til Europa
Fra rundt 1400 er det flere og sikrere skriftlige kilder om romanifolks historie.
Nomadisk livsstil var forbudt i de fleste europeiske land, med viktig unntak for Frankrike der romanifolk ikke fikk bosette seg. Lovene var dels inkonsistente og i liten grad håndhevet. Under det såkalt opplyste regimet til Maria Teresia av Østerrike og Josef II ble det i tiden 1761-1783 innført lover som blant annet forbød ekteskap mellom romanifolk og krevde at romanibarn over 5 år skulle tas fra foreldrene for bli fostret opp i ikke-romanifamilier. Bestemmelsene ble i liten grad håndhevet fordi få var villige til å inngå blandingsekteskap og barna rømte ofte tilbake til foreldrene. I Burgenland ble bestemmelsene iverksatt nokså bokstavelig. Forøvrig var ekteskap intern i romanigruppen vanlig i det sentrale og østlige Europa. En viss grad av arrangert ekteskap har vært utbredt der brudgommens familie betalte brudens familien en «brudepris». «Brudebytte» kunne gjøre arrangementet mindre finansielt krevende for brudgommens familie. Ved ekteskap med søskenbarn eller andre slektninger kunne brudeprisen være symbolsk. Brudepris gjorde det trolig attraktivt å gifte seg innenfor slekten.
Romanifolk antas å ha kommet til Den iberiske halvøy midt på 1400-tallet, til Storbritannia rundt 1500, Estland midt på 1500-tallet og Ungarn omkring 1400. Romanifolket fantes over store deler av Europa rundt år 1500. Romani er omtalt i skriftlige kilder fra Tyskland omkring 1417. I 1505 er «egyptere» (senere kalt gypsies på engelsk) omtalt i dokumenter fra Skottland fordi de ble antatt å komme fra Egypt. Romanifolk er kjent i Italia i 1422, Frankrike fra 1427, Spania i 1447, i Ungarn/Bøhmen/Polen i 1438, og Sverige og Norge i 1513, og i England i 1531. I Sverige ble det gjort en alvorlig og skjebnesvanger feil ved at Romanifolket/Sinti ble forvekslet med tatarene som er en annen etnisk gruppe som i begrenset antall også kom til Sverige som leiesoldater omtrent samtidig med Romanifolket.
De var et fremmed folk, omreisende utlendinger med et fremmed språk, mørkt utseende og merkelige skikker. De ble ofte forbundet med magiske krefter og ble raskt stemplet som farlige forbrytere og trollmenn. Voldsom fremmedfrykt i den europeiske befolkningen utløste grusomme rasistiske forfølgelser av romanifolket i hele Europa. Dette innebar bla. annet piskestraff, halshugging, landsforvisning, slaveri og brenning på bål. Det forekom også jakt på romanifolk og tatere. Dette var jakt der menn, kvinner og barn var fritt vilt. De kunne fritt skytes uten lov og dom.
Fra rundt 1500-tallet begynte den katolske kirken å spre anti-romani propaganda trolig fordi de følte seg truet av romanifolkenes spådoms- og helbredelsesvirksomhet. Streng lovgivning mot vagabonder berørte særlig romanifolk. I noen land var romanifolk fredløse. Pave Pius V forsøkte å fordrive romanifolk fra den katolske kirkes områder. Det førte til at Spania, Portugal og Frankrike begynte å sende romanifolk som slaver til koloniene i Afrika og Amerika. På 1700-tallet ble det vanligere å drive tvungen assimilering, utslettelse av romani-språket og tvungen bosetting. På 1800-tallet var det større toleranse og mer akademisk interesse for romanifolkenes språk, musikk og kultur.
Valakia og Moldova
I begynnelsen donerte fyrstene i Valakia og Moldova romanifolk som slaver til klostrene. På 1500-tallet hadde det rumenske slavesystemet blitt mer utviklet og inkluderte tre typer: (1) Slaver hos adelen; (2) slaver i klostrene under deres jurisdiksjon; og (3) «frie sigøynere» som kunne bevege seg fritt i landet men tilhørte kronen (det vil si staten). Romanifolk som tilhørte adelen eller klostrene hadde ingen personlige rettigheter og sto til deres disposisjon; de ble ofte pålagt å bosette seg i utkanten av landsbyene og ble gravlagt på egne kirkegårder. Slaveeierne kunne fritt selge, bytte eller gi bort sine romanifolk og barne kunne skilles fra foreldrene for å bli overlatt til andre. Systemet var fleksibelt og pragmatisk, og innebar relativt stor frihet sammenlignet med livegne rumenske bønder. Dette systemet besto nokså uendret til 1830 hvorpå romanifolkene etter tyve år akademisk debatt ble frigjort. Dette slaveriet ble formelt opphevet i 1856 (etter at slaveriet var opphevet i mange oversjøiske kolonier) og utløste i siste halvdel av 1800-tallet utvandring til resten av Europa inkludert Skandinavia og Den iberiske halvøy. Frigjøringen rundt 1860 var en av de viktigste hendelsene i romanifolkets historie i Europa. Utvandringen til resten av Europa ble merkbart rundt år 1900. Språket hos disse romanifolkene fra Romania kalles vlach eller vlax og sterkt påvirket av rumensk. De kalte seg selv rom eller řom, og skiller seg kultur og språklig fra tidligere innvandring til Vest-Europa. Vlax-talende romani ble også kalt kalderas (egentlig kobbersmed).
Blandingsekteskap var i opprinnelig akseptert i Valakia og Moldova. På 1700-tallet ble blandingsekteskap forbudt. Bakgrunnen for forbudet var trolig at blandingsekteskap ifølge eldre lov medførte at en ikke-romani da måtte bli slave, og når etterspørselen etter slaver avtok (mens livegne bønder var økonomisk gunstig) ønsket fyrstene og klostrene å hindre overgang fra livegenskap til slavestatus. Barn fra blandingsekteskap ble trolig frie og assimilert i den lokale rumenske befolkningen. Når romanifolk ble assimilert i den rumenske befolkningen medførte det vanligvis at språk og skikker forsvant, mens rumenske språk og kultur ble overtatt.
Spania
I Spania ble romanifolk registrerte første gang i 1415 og disse ble knyttet til Hellas og «Lille-Egypt». Lille-Egypt ble sistnevnte ble brukt om forskjellige steder eller områder i Hellas og Anatolia, derav betegnelsen egipcios som ga opphav til spansk gitano. Romanifolks første innvandring til Spania skjedde mens halvøya var delt mellom maurisk styre og kristelig styre. Under Reconquista og i forbindelse den kristelige erobringen av Granada i 1492 da muslimer ble fordrevet, ble romanifolk tatt i mot som en form for kristne pilegrimer. På 1500-1600-tallet ble det et mer negativt syn på romanifolk og myndighetene ville blant annet tvinge dem til å bosette seg, forby dans, klesdrakt og språk. Disse tiltakene for å assimilere romanifolket hang trolig sammen med den generelle bestrebelsen på kulturell homogenisering noe som særlig gikk ut over jøder og muslimer. Romanifolkets katolske tilknytning hindret trolig at de ble forfulgt like hardt som jøder og muslimer. Carlos III opphevet mange lover som gjaldt romanifolk og lot dem bosette seg og velg yrke fritt på linje med andre borgere. Nomadiske romanifolk ble fortsatt gjenstand for overvåkning. De siste lovene spesielt for romanifolk ble opphevet i 1910.
Holocaust og andre verdenskrig
Den store skepsisen til romanifolket kulminerte under den andre verdenskrig (1939–1945), da nazistene utpekte disse og jødene som sine fiender. De skulle utslettes på et rasemessig grunnlag. Allerede i 1940 ble 400 barn av romanifolket brukt som prøvekaniner på Zyklon-B gass. Totalt mellom 220 000 og 1,5 millioner menn, kvinner og barn av romanifolket myrdet i nazismens gasskamre og massakre i det som av romanifolket kalles Porajmos. Mange av disse ble skutt og lagt i massegraver, ofte registrert som asosiale og kriminelle i dødsleirene. Både Vlach-Roma og sinti ble like hardt rammet.
Samtidig (når?) forbød Josef Stalin romanifolkets språk og kultur i Sovjetunionen.
Andre verdenskrig førte til at mange romanifolk i Øst-Europa ble fordrevet eller flyktet vestover, og ble værende i Vest-Europa etter krigen.
Moderne tid
På 1990- og 2000-har romani i blant annet Tyskland, Spania og Italia blitt utsatt for rasisme, hatkriminalitet og blitt plaget av myndighetene. Generelt i Europa har romani på denne tiden hatt de vanskeligste levekårene (med hensyn til bolig, utdanning og helsestell), og levekårene er særlig vanskelige i Øst-Europa der de i noen land utgjør fra 5 % (Ungarn) til 10 % (Bulgaria, Romania og Slovakai) av befolkningen. I noen områder har 60 % vært analfabeter. Romani er mange steder den mest synlige minoriteten blant annet på grunn av jevnt mørkere hud enn majoriteten (og omtales ofte som «sorte»). Forfølgelsen fra majoritetsbefolkningen tiltok etter oppløsning av kommunistregimene i Øst-Europa. Under kommunistregimet var romanispråk og nomadisk livsstil stort sett forbudt, i blant annet Bulgaria og Albania ble romani presset til å skifte til navn som passet inn i majoritetsbefolkningen. Samtidig med forsøket på utviske romaniidentiteten sikret kommunistregimet romanifolkene grunnleggende helsestell, utdanning, bolig og fast lønnet arbeid. Med kommunistregimet forsvant beskyttelsen mot majoritetsbefolkningen og mange mistet jobber og velferdstjenester. Mistanke om kriminalitet har ofte førte til voldelige angrep og fordrivelser fra majoritetsbefolkningen. I 1997 var arbeidsledigheten blant romanifolk i Bulgaria mellom 95 og 100 %. Ungarn og Slovakia innførte etterhvert lover som anerkjente romani som nasjonal minoritet. I en del andre land har innført lover med sikte på å ekskludere romanifolk, blant annet forsøkte Tsjekkia å fordrive alle romanifolk til Slovakia tidlig på 1990-tallet. Tsjekkoslovakia innførte så strenge statsborgerskapslover i 1993 at over 100.000 romanipersoner i landet ble statsløse.
Jugoslavia hadde åpne grenser på 1960-1970-tallet noe som ble fulgt av utvandring fra dette området særlig til Vest-Tyskland. Kommunistregimenes fall, åpningen av jernteppet og borgerkrigene i Jugoslavia ble fulgt av en ny utvandringsbølge særlig fra Romania og Jugoslavia (inkludert fra Kosovo etter krigen der i 1999).
Forfølgelsene til tross, romanifolket og taterne har klart å overleve som folk. Mange har beholdt språket, kulturen og egenarten. De kan derfor fortsatt – i hvert fall til en viss grad – kommunisere med hverandre og de opplever at mange skikker og uskrevne regler er felles, selv om de tilhører befolkningsgrupper som har vært atskilt gjennom århundrer.
I 1971 ble den første World Romani Congress holdt i London, der deltagere fra 14 land deltok. Flere forskjellige romani-grupper var representert. Det ble vedtatt at romanifolket – til tross for de store forskjellene mellom grupper/stammer – skulle samles som «ett folk» og forenes under ett flagg og en folkehymne (Djelem djelem).
North Hertfordshire
North Hertfordshire er et administrativt distrikt i Hertfordshire i England. Administrasjonssenteret er Letchworth.
Romanifolket
Moderne tid
Romanifolk som flyktet til Italia fra krigene i Jugoslavia ble gjenstand for særlig politisk debatt i Italia mens høyrepopulister under Gianfranco Fini var i regjering. Økt internasjonal migrasjon etter år 2000, blant annet i forbindelse med utvidelse av EU østover, har forsterket negativ omtale av romani i flere europeiske land. Frankrikes utvisning av romani i 2008-2010 ble kritisert av EU som i strid med EUs regler om fri bevegelse. Kritikerne mente at Frankrikes tiltak var etnisk basert. Østerrike innførte i 1991 utlendingslover som gjorde det mulig å utvise et stort antal romanifolk som hadde oppholdt seg lovlig det i mange år. Statsminister Vladimír Mečiar i Slovakia omtalte i 1993 romanifolk som «antisosial, mentalt tilbakestående, uintegrerbare og sosialt uaskeptable» og krevde reduksjon av velferdsordninger for å hindre reproduksjon av tilbakestående folk.
I Spania er romanifolk relativt godt integrert sammenlignet med Europa ellers noe som blant annet kan skyldes at de aller fleste ikke lever nomadisk. I noen byer har det vært egne romanigettoer der de lever under kummerlige forhold og i stor fattigdom. På 1990-tallet var det anslagsvis 600.000 romani i Spania og 50.000 i Portugal.
North Hertfordshire
Østfra og med klokken grenser distriktet mot East Hertfordshire, Stevenage, Welvyn Hatfield, St. Albans, South Bedfordshire, Luton, igjen mot South Bedfordshire, Mid Bedfordshire og South Cambridgeshire.
Romanifolket
Moderne tid
Under Russlands invasjon av Ukraina 2022 ble romanifolk deportert bort fra russiskokkuperte områder.
Romanifolk i Norge
De første romani kom til Norge omkring 1500, og disse har trolig gitt opphav til taterne. Fra 1500-tallet kom lover med tvangs- og straffetiltak rettet spesielt mot tatere og omreisende. Utgangspunktet var disse ble ansett som kriminelle og utgjorde en spesiell trussel mot samfunnets lov og orden. Lovbestemte restriksjoner gjorde det vanskelig for taterne å livnære seg av sine tradisjonelle yrker innenfor handel og håndverk, og det var restriksjoner i bruk av hest og vong. Løsgjengerloven av 1900 tok sikte på vidtrekkende tiltak overfor denne gruppen ofte omtalt som «omstreifere» (betegnelsen omstreifer siktet primært men ikke utelukkende til romani). På 1860-tallet kom en ny innvandringsgruppe til Norge, kalt sigøynere. De kom fra Valakia i Romania etter opphevelsen av livegenskapet og slaveriet der.
I 1943 planla sentrale personer i Nasjonal Samling (NS) folkemord på romanifolket og taterne i Norge. Krigen sluttet imidlertid før de rakk å sette planene ut i verk. Dette er en lite kjent og ofte ignorert del av historien om holocaust.
Den norske fremmedloven av 1927 gjorde det mulig å nekte sigøynere og omstreifere adgang til riket. I 1934 ble 68 romfolk, de fleste norske statsborgere, nektet innreise til Norge. Ragnvald Konstad, sjef for sentralpasskontoret, uttalte da «Det er meg en sann fryd å nekte dem adgang.» Paal Berg uttalte om lovgrunnlaget for innreisenekt: «Denne loven er ny, men trenger inge nærmere begrunnelse.» De ble stanset av både svenske og danske myndigheter da de ville forlate Tyskland, og endte deretter opp i Belgia. De belgiske myndighetene forsøkte å sende dem til Norge, men norske myndigheter nektet. Vinteren 1943-1944 ble 66 medlemmer av romfamiliene Josef, Karoli og Modis internert og deportert fra Belgia til Auschwitz-Birkenaus sigøyneravdeling. Innen 4. august 1944 var de fleste i sigøyneravdelingen gasset og kremert. Bare fire personer i den norske gruppen overlevde. Zolo Karoli (født 1921) ble skutt og drept i Buchenwald to dager før leiren ble frigjort av amerikanske styrker i april 1945. Frem til 1956 da «sigøynerparagrafen» ble endret fikk de fortsatt ikke adgang til Norge. På 1950-tallet kom medlemmer av Karoli- og Josef-familiene til Norge og etter flere rettssaker fikk de norsk pass.
I etterkrigstiden fortsatte diskrimineringen mot romanifolket og taterne. Den norske regjeringen handlet bevisst for å utslette romanifolkets og taternes egenart. Blant romanifolk og tatere ble blant annet kvinnene tvangssterilisert, og barn ble tatt fra foreldrene og plassert på institusjoner. Hele familier ble drevet til tvungen assimilasjon for å oppgi sitt språk, sin kultur og sin etniske egenart.
Dette medførte at det meste av folkene mistet sin identitet og ble oppløst i den etnisk norske majoritetsbefolkningen. Det finnes allikevel store slekter av Romanifolket og tatere som klarte å unngå myndighetenes tvangshandlinger. De har beholdt særegne former for kultur, språk og livsformer, og en del av romanifolket har fortsatt en bevissthet som en del av romanifolket som helhet med alle de utenlandske gruppene.
Norge ratifiserte i 1999 Europarådet s konvensjon om vern av nasjonale minoriteter og romanifolk ble da sammen med jøder, kvener og skogfinner anerkjent som nasjonal minoritet på grunn av langvarig tilknytning til landet. Romanés er samtidig definert som minoritetsspråk.
Eilert Sundts undersøkelser av fantene
Eilert Sundt møtte og ble venn med «omstreifere» eller «fanter» rundt 1850 og ble overrasket da en dem fortalte at deres språk var «rommani» og deres «hellige forfedre» flere hundre år tidligere hadde tatt med seg dette språket fra byen «Assas» i «Assaria». Sundt noterte ned noen gloser fra «rommani» og hans venn Hartvig Nissen kunne til Sundts overraskelse konstatere slektskap med sanskrit. Sundt var forundret over at disse fattige og utstøtte fanter snakket et språk beslektet med det fornemme sanskrit. Sundt noterte mange romaniord og fikk et visst ordforråd til bruk i samtale med tatere.
I 1850 ga Sundt ut Beretning om Fante- eller Landstrygerfolket i Norge. Det er et vitenskapelig essay på 400 sider der Sundt også appellerer til leserens følelser. Boken beskriver fantenes språk, kultur og familieliv, og deres historie i Norge. Sundt drøftet tiltak for å hjelpe fantene ut av fantelivet og elendigheten, noe han mente ville være vanskelig. Sundts interesse for fantenes selvforståelse var oppsiktsvekkende i samtiden. Sundt mente at de i Norge var to ulike «stammer av fanter». Sundt skrev at gruppen «storvandringene» brukte språket «rommani» og på dette språket kalte de seg «rommanisæl». I Sundts gjengivelse kom de fra et land øst for Russland hvor de ble fordrevet av tyrkerne for lenge siden og ble spredt over alle jordens land, inkludert Norge via Russland og Finland. Ifølge Sundt hadde storvandringene sin egen religion og dyrket månegudene Dundra og Alako. Storvandringene var det samme som tatere og Sundt mente at taterne stammet fra sigøynerne noe han begrunnet med likhet i utseende, livsstil og språk. Den andre stammen kalte Sundt «småvandringene» eller «skøierne». Disse utmerket seg ifølge Sundt med lysere hud og ikke med så utpregede særtrekk som taterne og trolig kom til Norge fra Tyskland i middelalderen. Småvandringene hadde ifølge Sundt ikke bevissthet om opphavsland, slekt eller rase. Skøierne hadde sitt eget språk kalt rodi som ifølge Sundt hadde mye til felles med det tyske omstreiferspråket Rotvelsch. Storvandringene så ifølge Sundt ned på småvandringene som i sin tur betraktet storvandringene med misunnelse og foraktet dem som sky villmenn. I Sundts livlige fremstilling hadde de to stammene sluttet fred og delt landet mellom seg: Taterne skulle holde seg i innlandet og skøierne langs kysten. Den norske allmuen skjelnet på samme måte mellom tatere (ekte fanter) og skøiere. Sundt brukt betegnelsen tater om sigøynere. I 1845 begynte Sundt som søndagsskolelærer på Christiania Tugthus. Der ble han i 1947 oppmerksom på en fange som hadde svart hår og hud som var mye mørkere enn det vanlige i Norge. Den mørke mannen, Christian, var rundt 50 år gammel og var ikke konfirmert, retten hadde dømt ham til tukthus på ubestemt tid trolig for at han skulle bli konfirmert. Christian avviste at fantene hadde funnet opp et «skøyerspråk» for å lure enfoldige bønder og fortalte ivrig at forfedrene hans kom fra byen Assas. Christian snakket noe romani. På Akershus festning ble Sundt kjent med Frederik Larsen Hartman som var dømt for knivstikking. Hartman innviet Sundt i taternes livsstil og lærte ham romani. Sundt var kjent med internasjonal litteratur om sigøynere og det Hartman fortalte stemte med beskrivelsen av sigøynerne. Da Hartman ble sluppet fri slo han seg ned i Sundts hjemby Farsund.
Sundt tilbragte mye tid sammen med de såkalte fantene. Drevet av nysgjerrighet oppsøkte Sundt fantene rundt om i Norge. Sommeren 1847 besøkte han «fantereder» på Vestlandet, om høsten besøkte han fanter som da befant seg på Romerike. Sommeren 1848 var fantene borte fra Romerike og Sundte begynte med finansiering fra regjeringen å lete etter dem i Kongsvinger, Solør, Finnskogen og oppover Østerdalen. Sundt reiste til Trondheim, Namdalen og Molde, gjennom Romsdalen og Gudbrandsdalen, til Land og Ringerike. Han fant ingen fanter på denne lange rundturen, men kartla folks erfaring med og oppfatninger om fantene. Sundt konkluderte med at synet på fantene var motstridende og forvirrende. I strid med vanlig oppfatning at fantene var utskudd av den norske almue, konkluderte Sundt med at fantene var etterkommere av folk som hadde innvandret flere hundre år tidligere. Sundt fremholdt at fantene var bevisst sin fjerne herkomst, hadde eiendommelige tradisjoner og et eget fremmed språk.
Sundt henvist til Erik Pontoppidan som 100 år tidligere skrev at fant er folkenavn for en viss klasse av mennesker. Ifølge Sundt ble fant stort sett bare brukt om personer født som fant. Han skrev at fantene var gjenstand for mye mistillit, frykt og uvilje blant allmuen.
Liknende folkegrupper
I en rekke europeiske land finnes vandrerfolk som har visse likhetstrekk med romanifolket. I mange tilfeller er disse gruppene etterkommere av romanifamilier som ble opptatt i lokale omstreifergrupper og mistet sin tilhørighet i romanifolket.
Disse gruppene kan ha mye til felles med romanifolket i levesett, men de snakker ikke mye romani og følger heller ikke romanikulturens skikker og uskrevne regler for etikk, moral og renhet.
I Tyskland finner man «jenischefolket», et omreisende folk av handelsmenn og håndverkere i Tyskland, Østerrike, Sveits og Frankrike. De snakker fra gammelt av jenischespråket. Dette folket har, i likhet med de norske taterne og romanifolket/sinti, vært utsatt for diskriminering av myndighetene i landene der de bor.
I de sørlige og sørvestlige deler av Norge finner vi et reisende folk, kalt «skøyere» eller «meltravere». De snakket tidligere «rodi», fulgte ikke romanikulturens skikker og oppfattet seg som et annet folk enn de norske tatere. De er av blandet opphav, og stammer antagelig fra norske omstreifere og tyske innflyttere. Skøyerne blir ofte feilaktig forvekslet med tatere, men blir ikke betraktet som verken tater eller romani. I nyere tid, etter voldsom diskriminering og forsøk på assimilering fra myndighetenes side, har de mistet mye av sin egenart.
Felles for disse folkegruppene er at
Nidarosdomens jentekor
Nidarosdomens jentekor ble stiftet i 1992, og er et av fem kor tilhørende Nidaros domkirke. Koret kjennetegnes ved høy kunstnerisk kvalitet og stor musikalsk spennvidde. Jentekoret deltar aktivt i Nidarosdomens gudstjenesteliv, og holder egne konserter i og utenfor kirken. I tillegg kommer også turneer, konkurranser, festivaler, samarbeidskonserter og oppdrag for næringslivet.
Koret har totalt 75 medlemmer og består av Jentegruppa 10 – 13 år, 35 medlemmer og Ungdomsgruppa 14– 20 år, 40 medlemmer. I tillegg kommer aspirantkoret, som er knyttet til Trondheim kommunale kulturskole (TKK), under ledelse av Randi Flåøien Lundemo.
Dirigent og kunstnerisk leder er Anita Brevik. Hun har vært med siden koret ble startet i 1992 og er en viktig inspirasjonskilde for jentene.
Nidarosdomens jentekor har vært med på mange store nasjonale begivenheter i Nidarosdomen, blant annet under prinsesse Märtha Louise og Ari Behns vielse mai 2002, ved det japanske keiserparets besøk i Trondheim mai 2005, og under kroningsjubileet i 2006. Koret har også medvirket i en rekke CD-innspillinger. Blant annet med komponisten Morten Lindberg som vant en Grammy i 2020 med platen Lux, som koret medvirket på.
Nidarosdomens jentekor, Ungdomsgruppa, kom på 3.-plass i den anerkjente internasjonale korkonkurransen Fleischmann International Trophy Competition under den 55. Cork International Choral Festival i Irland i mai 2009. I den samme konkurransen fikk de også Schuman/Europe Trophy for beste fremføring av et verk av en nålevende europeisk komponist ("Søk Herren" av Knut Nystedt).
Koret har blant andre samarbeidet med: Trondheim Symfoniorkester, TrondheimSolistene, Kringkastingsorkestret, Norsk Barokkorkester, St. Olaf Choir fra Minnesota USA med dirigent Anton Armstrong, New College Choir fra Oxford med dirigent Edward Higginbottom, sangerne Randi Stene, Sissel Kyrkjebø, Isa K. Gericke, skuespiller Andrea Bræin Hovig, fjernsynsselskapene PBS (Public Broadcasting Service, USA), NRK og Monster og Kirkelig kulturverksted, samt produsenten Malcolm Bruno (tidligere tilknyttet Taverner Consort).
Liste over Sim-videospill
Dette er en liste over Sim-spill, utvidelsespakkene deres, og samlinger. De fleste spillene er utviklet av Maxis og publisert enten av Maxis eller av Electronic Arts. EA har markedsført og rekruttert selskaper som Bullfrog Productions, Firaxis Games og Tilted Mill Entertainment for å utvikle flere spill under Sim-merket.
Avsluttede spill
Disse spillene er avsluttet, og er ikke lenger mulige å spille:
I tillegg har online-funksjoner i The Sims Bustin' Out, og PC-versjonen av MySims opphørt siden 1. august 2008 og juni 2011.
Referanser
<references group="" responsive="1">
Tranøy (delområde)
Delområde Tranøy er delområd i Senja kommune på Senja i Troms og Finnmark. Området omfatter Tranøybotn og bygdene nordover og østover, deriblant Vangsvik. Delområdet er identisk med den delen av kommunen som kalles Nord-Tranøy. Området har et areal på 299,94 km².
Tranøy grenser i sørvest til Stonglandet, i vest til Torsken, i nordvest til Berg og i nordøst til Silsandområdet i Lenvik. Over Solbergfjorden i sør ligger Dyrøy kommune.
Utvikling i folketallet i delområdet de senere år:
Limestone vannkraftverk
Limestone vannkraftverk er en demning og et vannkraftverk fra 1990 i elven Nelson River i provinsen Manitoba, Canada. Verket inngår i Nelson River Hydroelectric Project, som omfatter en utbygging av elvas nedre løp med 6 eksisterende og 14 planlagte vannkraftverk. Alle verkene bygges nedenfor Winnipegsjøen, og noen av verkene vil få vann avledet fra naboelva Churchill i nord.
Limestone er det nederste av i alt seks eksisterende kraftverkene i elva.
Ler
Stedet har egen nærbutikk og egen barneskole. Bedriften Brødrene Flaarønning ligger også her. Bedriften ligger like ved E6 og lager gaveprodukter med utgangspunkt i norsk natur og norske tradisjoner. Den ble etablert i 1868, og startet driften i en trebygning fra 1836, som ennå står og som i ettertid har vært leid ut til butikkdrift. I 1950-årene utvidet de bygget med en stor teglsteinbygning som ligger like ved E6. Siden reiste de et nytt stort bygg like ved. Fremo gård, hvor TV-programmet Go'fot på låven med Tore Strømøy ble innspilt, ligger også i Flå. Bygningen har blitt brukt til konsertformål en rekke ganger og i 2004 la NRK en av sine sendinger av debattprogrammet Brød og sirkus her.
Forsikringsakademiet
Forsikringsakademiet var en skole for aktuarutdanning og annen forsikringsrelevant utdanning, etablert i Oslo i 1950 under navnet Forsikringsskolen innenfor Den norske Forsikringsforening. Fra 1958 var skolen en frittstående institusjon. Skolen skiftet i 1986 navn til Forsikringsakademiet og ble i 2002 fusjonert inn i Handelshøyskolen BI, hvor den videreføres som en egen forretningsenhet.
Elias Hofgaard
Elias Peter Hansen Hofgaard (født 25. november 1856 i Berg, Østfold, død 15. november 1906) var en norsk døvelærer og talepedagog. Han grunnla Hamar Døvstummeinstitut, senere Hamar offentlige skole for døve (1882–1936). Hofgaard var bestyrer ved skolen i nesten 25 år og ble internasjonalt kjent da han lærte den døvblinde Ragnhild Kåta å snakke og å forstå hva andre sa ved å lese med hendene på munn og strupe.
Sven Revold
Sven Revold (født 13. februar 1919 i Paris, død 1. mai 1988 ) var en norsk danser og kunstmaler.
Jamal al-Husayni
Jamal al-Husayni (arabisk: جمال الحُسيني ; (født i 1893 i Jerusalem i Det osmanske rike, død i 1982 i Saudi-Arabia) var en av de mest innflytelsesrike medlemmer av al-Husayni-klanen. Han var fetter til stormuftien i Jerusalem Mohammed Amin al-Husayni.
Sven Revold
Revold var i 1945 med for Nationaltheatret, danset ballett ved Det norske teatret i tiden etter den andre verdenskrig og var på 1950-tallet ved Oslo Nye Teater samt i rollen som «en danser» i filmen Selkvinnen fra 1953. Før det hadde han studert maling ved Statens håndverks- og kunstindustriskole 1937-1940 og ved Kunstakademiet 1940–1943 under sin far, professor Axel Revold, men debuterte ikke før i 1965 i Galleri KB, og holdt flere utstillinger frem til den siste avholdt i Haugesund i 1982. Han jobbet med akryl, akvarell, laveringer og collage og ble innkjøpt av Riksgalleriet og Norsk kulturråd. Revold mottok Statens garantiinntekt fra 1977.
Jamal al-Husayni
Liv og virke
I 1912 begynte han på American University of Beirut, men det stengte i 1914 etter utbruddet av Første verdenskrig. Deretter returnerte han til Jerusalem hvor han fikk seg en stilling, som han innehadde en kort stund. Den var hos de britiske myndigheter, takket være hans mestring av engelsk. Deretter opprettet han et oversettelsesbyrå.
Sven Revold
Han var sønn av Ingrid Müller (1897–1959, se Müller (slekt)) og kunstmaleren Axel Revold (1887-1962). Sven var bror til kunsthistorikeren Reidar Revold (1918–73). Faren giftet seg på ny i 1929 med Irmelin Nansen og slik ble Sven halvbror til kunstnerne Dagny Hald og Helge Revold (se Heiberg-slekten).
Jamal al-Husayni
Liv og virke
al-Husayni ble arrestert av britene i 1941 i Iran og forvist til Sør-Rhodesia. Han ble løslatt ved slutten av Andre verdenskrig og returnerte til Palestina i 1946. Han var uoffisiell delegat til FN fra 1947 til 1948.
To tufser bak gitter
To tufser bak gitter (originaltittel: Stir Crazy) er en amerikansk filmkomedie fra 1980 regissert av Sidney Poitier. Filmen handler om to distre kompiser som bestemmer seg for å forlate New York til fordel for California. På veien dit blir de feilaktig arrestert og dømt for et bankran. Fengselsdirektøren oppdager at den ene av dem er et enestående talent som rodeorytter. Dette forsøker de å bruke til sin fordel. Hovedrollene spilles av Gene Wilder og Richard Pryor, mens andre sentrale roller spilles av JoBeth Williams, Barry Corbin, Craig T. Nelson.
Jamal al-Husayni
Liv og virke
I september-oktober 1948 var han utenriksminister i den egyptisk-støttede all-palestinske regjering.
I 1950 sluttet han seg til kong Abdul Aziz Ibn Saud av Saudi-Arabias følge, og senere ble han en nær rådgiver til kong Saud.
To tufser bak gitter
Handling
Den naive Skip Donahue og hans kamerat Harry Monroe er lei av New York, og bestemmer seg for å dra til California. Veien dit er lang og kostbar og de bestemmer seg derfor for å ta ulike småjobber underveis. Blant annet gjør de et reklameoppdrag for en bank i Arizona der de er utkledd i hakkespettdrakt. Noen lokale kjeltringer bestemmer seg for å bruke draktene deres til å rane banken. Dermed blir Skip og Harry feilaktig arrestert og dømt for et bankran og de ender opp i et høysikkerhetsfengsel. Til alt hell får de kontakt med en idealistisk kvinnelig advokat som lover å finne de skyldige. I mellomtiden blir de såpass skremt av fengselsmiljøet at de bestemmer seg for å rømme. Den utspekulerte fengselsdirektøren oppdager imidlertid at Skip er en balansekunstner på hesteryggen, og dermed blir han gjort til trumfesset i en kommende rodeokonkurranse med et nabofengsel. Skipper avslår tilbudet, men fengselsdirektøren forsøker alle metoder for å presse ham til delta i konkurransen. Etter en tid bestemmer han seg for å godta, men på visse premisser. Planen er å rømme under det kommende rodeostevnet.
Jamal al-Husayni
Liv og virke
I følge jordanske etterretningsrapporter finansierte Jamal i 1954 en gruppe som mislyktes med et forsøk på å sabotere en Israeli Air Force-base i Jezreeldalen. Samme kilde sa at Jamal i juli 1954 Jamal brøt ut fra Amin al-Husayni og begynte å virke utelukkende for saudiene. Fra januar 1955 ble han gitt én million libanesiske pund for å finansiere angrep på Israel fra Libanon. Pengene ble betalt via mellommenn, men det ble ingenting av de ønskede angrepene.
To tufser bak gitter
Økonomi og popularitet
To tufser bak gitter ble svært populær i USA hvor den spilte inn over 100 millioner dollar, noe som gjorde den til den tredje mest innbringende filmen i 1980.
Jamal al-Husayni
Liv og virke
Han døde i 1982 i Saudi-Arabia og ble begravet på Al Oud-gravlunden i Riyadh.
To tufser bak gitter
Økonomi og popularitet
Produksjonskostnadene var på 10 millioner dollar.
Sven Revold
Revold er gravlagt ved Hillestad kirkegård i Holmestrand.
To tufser bak gitter
Anmelderne
Den fikk blandet til god mottakelse av anmelderne, noe som gjenspeiles i at den har fått 67 % på Rotten Tomatoes. Den amerikanske filmkritikeren Roger Ebert gav den 2 av 4 stjerner, mens Leonard Maltin gav den 3 av 4 stjerner.
Aftenpostens anmelder omtalte den som den beste amerikanske komedien på lenge.
Annet
Filmens musikk inkluderer låter som "Nothing's Gonna Stop Us Now" (fremført av Kiki Dee), "Crazy" (framført av Gene Wilder), "Love" (fremført av Randy Goodrum), "Eat Your Heart Out" (fremført av Leata Galloway), "The Love Of A Cowboy" (fremført av Mary Gregory) og "Watch Her Dance" (fremført av Leroy Gomez).
I 1985 lanserte CBS en mislykket TV-serie basert på filmen.
Anders Andreassen
Anders Andreas Andreassen (født 17. januar 1909 i Glemmen (Fredrikstad), død 2. oktober 1973 i Oslo) var en norsk bibliotekar, og bibliotekdirektør, Statens Bibliotektilsyn (1956–72).
Etter examen artium i 1929 ved Fredrikstad høiere almenskole ble han elev ved Fredrikstad Offentlige bibliotek 1929-30. Han arbeidet videre der til han i 1931-32 ble hjelpeassistent ved Universitetsbiblioteket i Oslo. I 1933 avla han tysk bifagseksamen ved Universitetet i Oslo. I 1931-35 reorganiserte han Det Norske Studentersamfunds bibliotek hvor han ble bibliotekar, og formann for Studentersamfundets bokutvalg i 1932-36. I samme periode var han sekretær for Studentenes Centralkontor, senere Studentenes Felleskomite. I 1934-36 var han lønnet sekretær i Norsk Bibliotekforening. Senere studerte han bibliotekvesen i Danmark, Sverige, Finland, USA, Storbritannia og Tyskland.
Anders Andreassen ble i 1936 tilsatt som sjefsbibliotekar ved Rjukan Offentlige bibliotek og i 1954-55 var han sjefsbibliotekar ved Bergen Offentlige Bibliotek. I 1955 ble han utnevnt til direktør for Statens bibliotektilsyn (1956–72). Bibliotekdirektørembetet var i 1949 - 2002 den øverste ledelsen for landets folke- og skolebibliotek.
Anders Andreassen var medlem av Mot Dag fram til 1936 da han meldte seg inn i Rjukan Arbeiderparti hvor han var representantskapsmedlem 1936-54 og medlem av Tinn herredsstyre 1937- Han var fast film- og teatermedarbeider i Rjukan Arbeiderblad.
Anders Andreassen var medlem av hovedstyret i Norsk kommuneforbund i årene 1939-47.
I hele eller deler av tiden fra 1956 til 1973 deltok han aktivt blant annet i:
Cheritrini
Cheritrini er en delgruppe av glansvingene som tilhører underfamilien stjertvinger (Theclinae).
Anders Andreassen
Oslo Arbeidersamfunn,
Cheritrini
Utseende
Middelsstore, brune stjertvinger, oversiden gjerne brunlig eller oransje. Vingene har en svært lang, tynn stjert på bakkanten av bakvingen.
Anders Andreassen
Den norske bokklubbens lyrikkutvalg (1962–73),
Cheritrini
Utbredelse
Slekten Dapidodigma lever i Afrika, de øvrige slektene er utbredt i Sørøst-Asia.
Anders Andreassen
A/L Biblioteksentralen,
François Jacques Xavier d’Aubert
Han var født i Frankrike og nedstammet fra en lothringsk slekt som ble adlet i 1612. Han hadde vært lærer ved artillerihøyskolene i Metz og Strasbourg, men ble i 1751 nødt til å emigrere på grunn av en duell. Året etter kom han i dansk tjeneste som surnumerær løytnant med kapteins karakter, mens han i 1755 ble full løytnant. På en permisjonsreise i utlandet, hadde han det uhell å stikke en postillon ned, noe som gjorde at han ikke våget å vende tilbake til Danmark. I stedet gikk han i østerriksk krigstjeneste i Syvårskrigen. Han vendte likevel senere tilbake, og etter et kortere opphold i arresten, ble han benådet og sendt til arméen. I den påfølgende perioden steg han i gradene, i 1777 var han oberst og kommandør for Artillerikorpset. I 1765 var Aubert ansvarlig for anleggelsen av det Faste Batteri på Amager utenfor København.
Anders Andreassen
Styret for Statens bibliotekskole,
François Jacques Xavier d’Aubert
I 1776 ble han naturalisert som adelsmann. I 1787 karakterisert generalmajor og året etter kommandant på Kronborg. I denne stilling døde d'Aubert i 1793.
Han hadde giftet seg i 1767 med Juliane Bang (1748–1834). Sammen fikk de sønnene Benoni og Jacques d'Aubert, som også var officerer.
Silja Somby
Siljá Somby er en samisk filmregissør og manusforfatter fra Norge.
Anders Andreassen
Statens Velferdsråd for handelsflåten,
Statens folkeopplysningsråd,
Samnemnda for studiearbeid,
Styret for A/S Lydbåndservice (formann fra 1962),
Formann i styret for Den Nordiske fortsettelsesskole for bibliotekarer,
1940-1945
Bergeronprosessen
Bergeronprosessen eller Bergeron-Findeisen-prosessen er prosessen bak danning av nedbør i kalde skyer ved at iskrystaller vokser. Teorien bak prosessen ble fremsatt av den svenske meteorologen Tor Bergeron sammen med den tyske meteorologen Walter Findeisen.
Vanndampens metningstrykk er større over vann enn over is ved samme temperatur. Derfor vil vannet være ute av likevekt med vanndamptrykket i kalde skyer og vil fordampe for å nå likevekt. Isen kondenserer vanndampen og vokser til større iskrystaller. Etter hvert vil iskrystallene bli store nok til å falle. Da kan de kollidere med andre iskrystaller og vokse seg enda større. Denne kollisjonsprosessen kallas koalesens. Man mener i dag at dette er en av de vanligste metodene nedbør dannes på, siden de fleste skyene i atmosfæren er kalde. Det er som regel bare på lavere bredder, som tropiske strøk, at man har varme skyer der temperaturen ikke er under 0°C på noen steder i skyen.
SWAT
SWAT (Special Weapons And Tactics) er en alminnelig brukt betegnelse på taktiske politienheter i USA. Slike enheter er spesialtrent for å takle farlige og vanskelige situasjoner, som terrorisme, gisselsituasjoner, bevæpnede gjerningsmenn osv. SWAT bruker kraftigere våpen, kraftigere skuddsikre vester og mer avansert verktøy og utstyr enn det vanlige politiet, med fokus på samarbeid, taktikker og raske avgjørelser.
Historie
SWAT ble stiftet i 1967 etter at Los Angeles-politiet (LAPD, Los Angeles Police Department) forsto at visse situasjoner de ble satt ovenfor krevde mer presisjon for å bli avviklet. Opprørsgrupper som Black Panther, Weather Underground Organization og Symbionese Liberation Army brukte ofte voldelige metoder for å bli hørt. Dette førte til at Los Angeles-politiet ikke lenger hadde kontroll over byen. Samtidig begynte individuelle å utføre kriminelle handlinger som USA aldri hadde opplevd tidligere. 1. august 1966 klatret 23 år gamle Charles Whitman opp i University of Texas i Austin, hvor han skjøt på tilfeldige. 15 mennesker ble drept og 31 skadet. Denne hendelsen var kjent som den dødeligste massakren i USAs historie (før Cho Seung-Hui drepte 32 elever og lærere på Virginia Polytechnic Institute and State University den 16. april 2007). Hele politiavdelingen i Austin ble satt inn for å prøve å stanse mannen. Slike hendelser førte til at det amerikanske politiet følte noe måtte gjøres med disse nye og dødelige situasjonene som dagens politi ikke hadde opplæring eller kontroll på.
Oppstarten av SWAT
Hos Los Angeles-politiet foregikk det i diskusjoner om hvordan farlige og krevende situasjoner skulle bekjempes, og i 1967 fikk Daryl Gates inn et forslag om å starte en spesialavdeling innenfor politiet som skulle spesialtrenes på ekstrem kriminalitet. Den nye avdelingen under utvikling foreslo navnet SWAT, Special Weapons Attack Teams, men ble avslått av lederne. Senere la de fram et nytt navn, Special Weapons And Tactics. Dette navnet ble akseptert og Los Angeles-politiet lagde 15 grupper med 4 mann i hver som skulle utgjøre den nye SWAT-enheten til Los Angeles-politiet. Disse bestod av tidligere soldater fra Vietnamkrigen og Koreakrigen som hadde kjempet i spesialavdelinger under krigene.
SWATs første oppdrag
I desember 1969 måtte SWAT vise hva avdelingen kunne da en gruppe fra Black Panther sperret av en bygning i Los Angeles hvor de utførte ulovlige handlinger. En politiinspektør fra Los Angeles-politiet besøkte bygningen for å snakke med dem, men ble møtt av en .45 Magnum i ansiktet da han åpnet døren og tvang ham til å dra. Det ble så bestemt at SWAT skulle ta seg av situasjonen, som bestemte seg for å prøve å overvelde dem med et raskt og effektiv innbrudd. De feilet, og i løpet av et halvt minutt var 3 politimenn skutt og ble dratt ut av resten. I fem og en halv time skjøt Black Panther-medlemmene før SWAT-lederen søkte om å få bruke tyngre artilleri fra militæret. Ordføreren i Los Angeles og Det hvite hus aksepterte, og tyngre artilleri ble bragt til stedet. Våpenet ble aldri tatt i bruk, da Black Panther-gruppen overga seg til politiet da de forsto konsekvensene som kom til å skje.