cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bitterbergknapp
Planta har en tett, puteaktig vekstform og blir 5-10 cm høy. Stenglene er sterkt forgreina, nedliggende og rotslående, men oppstigene ved tuppene. De eggrunde blada er sukkulente, det vil si at de har vannfylte celler, som gjør de tjukke og oppsvulma. Blomstrene er stjerneforma og gule, og sitter i tette blomsterstander ved tuppen av skuddene. Fruktene er stjerneforma belgkapsler, som inneholder mange spiredyktige frø. Rotnettet er ganske tynt og overfladisk.
Mullutu-Suurlaht
Utløpet fra innsjøen er elva Nasva. Innsjøen er rik på fisk som abbor, ål, gjedde, lake, suter, mort og flere andre.
Bitterbergknapp
Bitterbergknapp vokser på tørre, solvarme skrenter, stabile sanddyner, torvtak, mur, steingjerder og bergknauser, særskilt vanlig på svaberg, over store deler av Europa. Den fins også i Vest-Asia og nordvest i Afrika. I Norge er bitterbergknapp vanlig i lavlandet i nesten hele Norge, men kun spredte lokaliteter på kysten av Finnmark og i fjellområdene i Norge. Den har også blitt introdusert på østkysten av Nord-Amerika.
Planta har blitt brukt i signaturlæren, og på grunn av den bitre smaken, har den blitt benytta mot åpne sår, vorter og kviser. Den ble også brukt som urindrivende middel og mot gulsott og skjørbuk. Bitterbergknapp inneholder giftige alkaloider og må ikke brukes innvortes, og bare i korte perioder utvortes. Frisk plantesaft kan gi varige øyeskader.
Bitterbergknapp skilles fra hvitbergknapp (Sedum album) på blomstenes farge, og på de mange bladene hos bitterbergknapp, mens hvitbergknapp har merkbart færre blader, de er ofte mer brunaktige i fargen, og noe mindre sukkulente.
Ankersgate (Hønefoss)
Ankersgate er ikke av de opprinnelige gatene på Blyberghaugen og ved Sankthanshaugen. Den preges imidlertid av villahusbebyggelser mot Sankthanshaugen og av lav blokkbebyggelse og industribygg på motsatt side, som grenser opp mot Roa–Hønefosslinjen, en jernbanestrekning som sto ferdig til åpningen av Bergensbanen i 1909.
Gata er oppkalt etter industrimannen Christian August Anker (1840–1912), som i 1873 kjøpte de såkalte Arnemann'ske eiendommer i Hønefoss for 28,000 speciedaler og i 1880 anla Hønefoss Træsliberi på Øya. Anker fortsatte oppkjøpene av eiendommer langs sørsiden av Hønefossen, inntil han satt på alle og hadde vannrettighetene i fossen. Tresliperiet ble solgt til det engelske firmaet Edward Lloyd Limited i 1893.
Max Rafferty
Max Rafferty (født 1983) er en britisk gitarist.Han var tidligere bassist i det britiske indierock bandet The Kooks. Max Rafferty sluttet i bandet i januar 2008, og spiller nå i bandet The Third Man der han er vokalist og gitarist.
Else Marie Jakobsen
Else Marie Jakobsen (født 28. februar 1927 i Kristiansand, død 12. desember 2012 i Kristiansand ) var en norsk designer og tekstilkunstner bosatt i Kristiansand.
Hun ble utdannet fra Statens håndverks- og kunstindustriskole 1946–1951 og studerte senere på et gobelinverksted i Nederland – De Knipscheer (1950). Hun var en periode fra 1951 designer på Høie Fabrikker i Kristiansand. Samtidig begynte hun å lage billedtepper. Hennes debututstilling ble holdt i Kunstnerforbundet i Oslo i 1966.
Hun var aktiv som kunstner og tok på seg oppdrag så sent som i 2008. I tillegg var hun aktiv som foredragsholder i bygder og byer over hele Norge, og også i andre land. Hun var mor til journalisten Marianne Jakobsen.
Kunstnerisk virke
Som designer ble Else Marie Jakobsen premiert i konkurranser i Italia, Sverige og Norge.
Som tekstilkunstner vant hun utsmykningskonkurranse om realfagbygget ved Universitetet i Bergen (90 kvadratmeter), Erkebispegården i Trondheim (30 kvadratmeter), Kristiansand Tinghus.
Else Marie Jakobsen var ikke minst kjent for sitt arbeid med altertavler. Hun laget 33 altertavler til kirkebygg i inn- og utland, blant annet i København, Minnekirken i Villajoyosa, Spania og Emiratene. Hun vevde også 535 billedtepper til private hjem og offentlige bygninger.
Mono (roman)
Mono er en roman av Geir Olav Jørgensen, utkommet på Cappelen i 2006. Den er Jørgensens debut som forfatter.
Else Marie Jakobsen
Kunstnerisk virke
Jakobsen deltok på utstillinger i blant annet Riga, Vilnius, Münster, Lethword, København, Orléans, Slovakia + vandreutstillinger i bl.a. USA og Danmark. Hun deltok også på Tekstilbiennalen i Lausanne.
Mono (roman)
Jeg-fortelleren er Fjodor, som vi følger fra han er sju til han er midt i tenåra. Fjodor vokser opp på garden Aabothnes i ei vestlandsk fjordbygd, med mor, far, veslebror Vladimir og bestefar. Familien skiller seg på mange måter ut fra bygdefolket ellers; mor er ukrainsk jøde som utvandra til Israel, der hun traff den norske sjømannen som tok henne med hjem til Aabothnes. Livet blir en serie prøvelser for Tania. Under et besøk på helsestasjonen blir Fjodor og Vladimir smitta med hjernehinnebetennelse; Fjodor mister hørselen på ett øre og Vladimir blir helt døv. Mannen viser seg å bære på en psykisk sjukdom som slår ut alt mens guttene er små. Han stenger seg inne i løa i lange perioder, ute av stand til å ta seg av verken jobb, gard eller familie. Han forsvinner inn i sitt store prosjekt – å få i gang et stort damplokomotiv som onkelen en gang i tida fikk brakt til gards. Tania utkjemper mange kamper med mannen for å få han tilbake til livet, men må gang på gang gi opp. Sjøl har Tania fått hepatitt B etter en blodoverføring i Israel, og stundom overmannes hun av kraftløshet og blir liggende til sengs. Sjøl om guttene har et nært og godt forhold til mora, får de ikke den omsorgen de bør ha, og helsemyndighetene reagerer. Fjodor blir til beste i skolegården, og de andre gir han tilnavnet «Mono» på grunn av hørselsskaden.
Else Marie Jakobsen
Verv
Else Marie Jakobsen ble valgt inn i Kristiansand bystyre som representant for KrF. Hun var jurymedlem for Nordisk Tekstiltriennale, Høstutstillingen og Sørlandsutstillingen. Hun var forkvinne for Bildende Sørlandskunstnere 1973-1975.
Mono (roman)
Ved et par sjeldne anledninger kommer et pust fra den store verden til Aabothnes. Det er når moras slektning onkel Eli kommer på besøk fra New York. De dagene som onkel Eli er der, står for Fjodor som lysende unntak fra en ellers vanskelig hverdag. Da kommer faren inn fra løa, hele familien samles, de spiser god mat og drikker vin, han hører mora le. Den siste gangen er mora svært sjuk, og i stedet for fest arrangerer onkel Eli en sabbat.
Else Marie Jakobsen
Utmerkelser
''Å veve med tusen trøer og tråder er ikke nok. Billedvevens vei er øynene, hånden og hjertet. Dette tilsammen skaper tekstilkunst.''
Litteratur
Ytterligere data om Else Marie Jakobsen finnes i følgende oppslagsverk:
Mono (roman)
Mono er langt fra en så trist fortelling som de ytre omstendighetene skulle tilsi. Fjodors beretning vitner om en sinnets letthet som bærer han over alle vanskeligheter. Han registrerer det som foregår rundt han, men han er øyensynlig en robust natur, og gir ikke inntrykk av sjøl å ta skade. Jørgensens stil bidrar til at stemningen i romanen tross alt er lett. Han bruker en ytterst parataktisk stil med nesten bare korte hovedsetninger, noe som gir teksten fart og friskhet og avviser grubling og svartsyn.
Pablo Santos
Pablo Santos (født 9. januar 1987, død 15. september 2006) var en meksikansk skuespiller.
Pablo Santos flyttet fra Mexico til Los Angeles da han var 12 år gammel, og han startet da sin skuespillerkarriere. På norske TV-skjermer ble han først og fremst kjent for sin rolle i Boston Public, men til tross for hans unge alder rakk han å spille i flere TV-serier og filmer.
15. september 2006 var Santos ombord i et privatfly på tur til Acapulco. Flyet fikk problemer, og Santos var én av to som omkom da flyet forsøkte å nødlande i nærheten av Mexico by. Pablo Santos var medlem av Scientologikirken.
Paul Foot
Bakgrunn
Paul Foot var sønn av Hugh Foot, senere lord Caradon, som var guvernør på Kypros under uavhengighetskampen mot Storbritannia i 1950-årene. Fra 1964 til 1970 representerte Hugh Foot Storbritannia i FN. Paul Foot var nevøen til Michael Foot, tidligere leder av det britiske arbeiderpartiet, Labour.
Paul Foot var utdannet ved University College, Oxford.
Karriere
Han ble med i International Socialists, som var forløperen for SWP, da han jobbet som fersk reporter i Glasgow i 1960-årene. Fra 1972 til 1980 skrev han for Socialist Worker, partiavisen til SWP, før han gikk over til Daily Mirror. Han forlot Daily Mirror i 1993 da avisen nektet å trykke artikler som var kritiske til avisens ledelse. Han var med å stifte magasinet Private Eye og skrev for The Guardian.
I 1977 stilte han som kandidat for SWP i Birmingham. Fra 2001 og utover stilte han som kandidat for Socialist Alliance, en valgallianse bestående av blant annet SWP og Communist Party of Great Britain, ved flere anledninger. I 2002 kom han på tredjeplass i valget til ordfører i bydelen Hackney i London, og slo dermed kandidaten fra liberaldemokratene. Han stilte som kandidat for RESPECT i valget til Europaparlamentet i 2004.
I 1972 og 1989 fikk Foot prisen for «årets journalist» i What The Papers Say Awards, han vant George Orwells Journalistpris i 1994, og han ble valgt som Campaigning Journalist of the Decade i 2000 av British Press Awards.
Marte Stokstad
Marte Grønvold Stokstad (født 15. juni 1978 i Sarpsborg) er en norsk journalist og programleder. Hun startet sin radiokarriere i NRK med programmet Marte på NRK P3 fra 2003 til 2006. Hun har siden gjort seg kjent som programleder for en lang rekke underholdningsshow, blant andre Melodi Grand Prix, Idol, Norske Talenter og de årlige Adresse-programmene. Fra 2021 er hun norsk kommentator for Eurovision Song Contest.
Bakgrunn
Stokstad startet som telefonvakt i NRK P3 og jobbet seg oppover i kanalen. Sommeren 2003 fikk hun sitt eget radioprogram, Marte, som ble sendt daglig frem til høsten 2006.
Hun var programleder for Idol 2007 sammen med Kyrre Holm Johannesen, og våren 2008 programleder i Norske Talenter på TV 2 sammen med Sturla Berg-Johansen. Hun har også ledet VG-lista Topp 20-showet fra Rådhusplassen i 2004, 2005, 2009, 2010 og 2011.
Høsten 2009 var hun programleder for underholdningsprogrammet Den norske humor på NRK1, De nominerte i 2014 og The Hit i 2015. Hun ledet Sommeråpent i 2015 og 2016, og hun var programleder i Nitimen fra august 2016.
I 2020 var hun programleder for bolig-gjetteleken Hvem bor her på NRK1.
Melodi Grand Prix og Eurovision Song Contest
Stokstad har hatt en rekke programlederjobber innen Melodi Grand Prix. Hun ledet den norske finalen sammen med Per Sundnes i 2010 og 2012. I 2012 og årlig siden 2018 har hun vært programleder for de årlige Adresse-programmene, der NRK forhåndsviser låtene som deltar i Eurovision Song Contest.
I 2020 kunngjorde NRK at Stokstad tar over som norsk kommentator i Eurovision Song Contest etter Olav Viksmo-Slettan. Hun skulle ha kommentert Eurovision Song Contest 2020, men konkurransen ble avlyst på grunn av koronaviruspandemien. I stedet debuterte hun som kommentator for Eurovision Song Contest 2021 i Rotterdam. Hun var også norsk kommentator for Eurovision Song Contest 2022 i Torino.
Charlotte (operativsystem)
Charlotte egnet seg for svært intensive beregninger, under massiv parallell utførelse. Oppstartskoden var skrevet i assembler, deler av interprosess-kommunikasjonen var skrevet i programmeringsspråket C, mens den øvrige koden var skrevet i en lokal variant av Modula.
Charlotte ble konstruert i et 80 Mbps token ring nettverk («Pronet»), bestående av 20 stk Vax-11/750 og VAX-11/780 datamaskiner, som hver enkelt kjørte BSD UNIX 4.2. Hver enkelt maskin («node») kjørte en grunnleggende prosess, kalt en «klump» («nugget»), som sørget for kommunikasjon mellom maskinene ved hjelp av UDP/IP (datagrammer).
George of the jungle
George of the jungle er tittelen på følgende:
Charlotte (operativsystem)
Hver enkelt maskin hadde en kopi av operativsystem-kjernen, som kommuniserte med de andre kopiene ved hjelp av de såkalte «klumpene». Charlotte-kjernen utførte mekanismer: Interprosess-kommunikasjon, prosess-kontroll (multiprosessering), tildeling av ressurser til prosesser, lagring av data og flytting av data.
Kjernens mekanismer var adskilt fra operativsystemets «politikk» eller «nytteprogrammer» (utility processes), som bestod (i 1984) av en kommandotolk, en filserver, en program-starter, en server som opprettet kommunikasjon mellom maskinene (Connector) og en katalog-server (Switchboard).
Denne oppdelingen i to moduler − mekanisme og politikk, var en del av designfilosofien bak Charlotte. Nytteprogrammene kommuniserte med kjernen gjennom subrutine-kall, til subrutiner skrevet i Modula. To andre viktige momenter i designfilosofien, var Charlottes evne til å kjøre et bredt spekter av applikasjoner, og også å kunne kjøre på datamaskiner med mer enn én mikroprosessor.
Fødselsdag
Fødselsdag (også kalt gebursdag etter tysk eller uformelt bare bursdag) er datoen en person er født, og samme dato hvert år i tiden frem til ens død. Man snakker om en «rund fødselsdag» når alderen kan deles med et tiår eller med 25. Runde fødselsdager på 25 år eller mer markeres ofte gjennom en fest. Organisasjoner og institusjoners jubileum omtales (feilaktig) som bursdag.
Dersom en er født 29. februar kan en egentlig bare ha fødselsdag når det er skuddår, det vil si hvert fjerde år. I praksis feirer mange likevel dagen enten 28. februar eller 1. mars.
Etymologi
Order bursdag stammer fra tysk Geburtstag, som kommer fra Geburt «fødsel, byrd, foster» og tag «dag». Førsteledd er avledet av verbet gebären «bære» fra germansk *beran- «bæ­re, føde» som også er opphav til det norske ordet bære. Ordet bursdag har vært regnet som et uformelt barneord, og var for eksempel ikke oppført i Norsk riksmålsordbok fra 1937. Ordet fødselsdag har derfor vært anbefalt som stilistisk bedre norsk
Historikk og tradisjoner
Det er i mange kulturer tradisjon for å feire noens fødselsdag etter mer eller mindre faste regler og bestemte ritualer. På bursdager arrangeres det gjerne et enkelt selskap, ofte med fødselsdagskake. Den som feires, får gaver av familie og venner, eventuelt med gratulasjonskort. I vestlig kultur er barneselskap der flere venner er invitert, vanligere enn selskap for voksne, der ofte bare den nærmeste familien deltar. Kjendiser og offentlige personer kan få større oppmerksomhet og også offentlige markeringer. Kunstnere eller akademikere kan få festskrift ved markering av jubileer. I Norge er de kongeliges fødselsdager offisielle flaggdager. I Norge er det en kulturell konvensjon at fødselsdagskake med lys er et slags nødvendig minimum for at en feiring skal oppleves som en fødselsdagsfeiring. Dessuten har barnebursdager hatt konvensjoner om nøkternhet og begrensninger i verdi av gaver. I de siste tiår har skoler og barnehager formalisert regler om hvem som skal inviteres i barnebursdager for å hindra at barn skal føle seg eksludert eller oppleve utelatelse fra invitering som mobbing.
I enkelte latinamerikanske land er det en skikk å slå i stykker en piñata med søtsaker i barnebursdager.
Religiøse fødselsdagsfeiringer
I kristendommen feires fødselsdagen til Jesus som jul hvert år. «Guds sønn» skal ifølge gamle tradisjoner ha blitt født på julekvelden eller juledagen. Også en rekke andre kristne festdager, ikke minst innen katolisismen, markerer hellige personers bursdager. Kirken la for eksempel midtsommerfeiringen til 24. juni og kalte den jonsok eller sankthans. En opprinnelig hedensk frukbarhetsfest ble dermed isteden en folkelig markering av døperen Johannes' fødselsdag.
Mange muslimer feirer profeten Muhammeds fødselsdag på den tolvte dagen i måneden Rabi ul-Awwal. Markeringen kalles Mawlid på arabisk. Feiringen blir imidlertid fordømt av fundamentalistiske sunniislamske bevegelser og er for eksempel forbudt i Saudi-Arabia. I andre muslimske miljøer har skikken med å markere fødselsdager (mawlid eller milad) spredt seg til å omfatte flere populære religiøse skikkelser innen islam.
For sikhene er Guru Nánaks fødselsdag 13. november er den store helligdagen. Innen bahai blir Bahaullahs fødselsdag markert 12. november hvert år. Vesak er feiringen av Buddhas fødselsdag.
Forbud mot fødselsdager
Enkelte kulturer og religioner feirer ikke personlige fødselsdager. Det gjelder blant andre Jehovas vitner som tar avstand fra kristne høytider som inneholder ikke-bibelske skikker eller innslag fra andre religioner. Medlemmene feirer derfor verken fødsels- eller nasjonaldager, jul, pinse, sankthans, halloween eller nyttår.
De tyske nazistene innførte i 1935 Nürnberglovene der det blant annet ble forbudt for tyske jøder å ha fødselsdag 20. april, samme dato som partilederen Adolf Hitler. Miriam Wattenberg, som under pseudonymet Mary Berg utgav dagbok fra Warszawagettoen, var født i Łódź i Polen 20. april 1924. I dagboka oppgir hun likevel fødselsdagen som 10. oktober i tilfelle den skulle bli funnet.
Bursdagssanger
Det har blitt skrevet en mengde burssdagssanger der den generelle teksten hyller en ikke navngitt person. I vestlig kultur er utvilsomt Happy Birthday To You den mest utbredte, i Norge Margrethe Munthes Hurra for deg som fyller ditt år!, en tekst publisert i 1911 til en kjent folkemelodi. I Norge og mange andre land er vanlig at gjester, medelever eller andre som er samlet rundt den som har fødselsdag, synger sangen til ære for den som feires.
Sun Yaoting
Sun Yaoting (tradisjonell kinesisk: 孫耀庭, forenklet kinesisk: 孙耀庭, pinyin: Sūn Yàotíng, Wade-Giles: Sun Yao-t'ing; født 29. desember 1902 i Tianjin, død 17. desember 1996 i Beijing) var den siste overlevende keiserlige evnukk i Kinas historie. Han ble kastrert åtte år gammel av sin far bare åtte måneder før den siste keiseren mistet makten.
Sun Yaoting ble deportert til en laogai under kulturrevolusjonen - fordi evnukkene ble ansett som monstre fra en hatet fortid. Etterpå fikk han innpass i et buddhisttempel, og der skulle han tilbringe sine siste leveår.
Tong Guan
Tong Guan (født 1054 i Kina, død 1126), stilnavn Daofu (道夫), var en kinesisk hoffevnukk, general og politisk rådgiver under keiser Huizong av Songdynastiet.
I boken Fortellinger fra myrlandet, en av de fire store klassiske romaner, beskrives Tong Guan som motstander av de 108 røverne i Liangshan. Han opptrer særlig i de senere kapitler av boken.
Harv
Ei harv er et landbruksredskap som slepes etter hest eller traktor for å lage et jevnt og luftig såbed før såing. Harva har også en funksjon i ugrasbekjempelsen ved at den river opp ugrasrøtter og -planter. En moderne 'harv' er som regel laget av stål og bakmontert på traktorens trepunktoppheng eller slept via trekkroken. Den har gjerne en slags dybdejustering som varierer etter type og størrelse på harva. Harvas bruksområde varierer pr i dag fra jordbearbeiding i forbindelse med plantekulturskifte i jordbruket og ugrasbeskjempelse. Det er ofte forskjellige typer harver til forskjellig bruk.
Historisk utvikling
Harver kom i bruk i Europa i løpet av middelalderen. I tidligere tider kunne harver være av tre, men den industrielle utviklingen har ført til at dagens harver i all hovedsak er laget av stål.
Fjærharv
Tindene på en fjærharv kan være av ulike slag. Vanlig er tinder av fjærstål med C- eller S-form med utskiftbare spisser. Fjærharvas hovedbruksområde ligger i våronna etter pløying og slodding. Enkelte typer kan også brukes som ugrasharver. Fjærharvas fordel fremfor tidligere varianter er at den er dyptgående og at tindene fjærer etter i møte med stein eller andre hindringer. Dette gir tindene lengre levetid. Stubbharv er en kraftig variant av fjærharva som brukes til ugrasbekjempelse og jordarbeiding etter tresking
Rotorharv
En rotorharv har kniver av ulik form som blir satt til å rotere med stor hastighet ved kraftoverføring fra traktoren. Denne kan brukes i stedet for plog i blant annet i kornproduksjon, men det kan være en økt problematikk med ugras forbundet med dette grunnet at rotorharven ikke snur jorda og kan dele ugrasrøtter.
Grubb
En grubb er en dyptgående harv som brukes for å løse opp jorda like dypt eller dypere enn det plogen gjør. Formålet med en slik dyptgående redskap er å løse opp jorda for å gi planterøtter, og spesielt rotvekster som gulrot, god plass til å vokse nedover.
Aall-Ulefos Brug
Aall-Ulefos Brug er navnet på det som i dag er Ulefos Brug, en av Norges største produsenter av branndører. Aall-Ulefos Brug var eid av en gren av familien Aall frem til 1960-tallet. Familien har røtter på Ulefoss tilbake til midten av 1700-tallet, og bygget blant annet Ulefos Hovedgård, som er et av Napoleonstidens fremste praktbygg i Nord-Europa. I dag eier Aall-Ulefos kraftverket ved Ulefossen (i tillegg har Cappelen Holding et kraftverk ved samme foss), i tillegg eier familien et elektrikerfirma som i dag inngår i en større kjede.
Messier 91
Messier 91 (også kjent som NGC 4548 eller M91) er en stavspiralgalakse i stjernebildet Berenikes hår. Den befinner seg omtrent 63 millioner lysår fra jorda. Den ble mest sannsynlig oppdaget av Charles Messier i 1781 og uavhengig gjenoppdaget av William Herschel 8. april 1784. M91 er medlem av Virgohopen.
Topp (topografi)
En topp er i topografi betegnelsen på et punkt hvis overflate ligger høyere enn alle punkter i umiddelbar nærhet.
Begrepet brukes kun om fjellnuter med høy primærfaktor (elevasjon i forhold til terrenget rundt) eller topografisk isolasjon (distanse fra nærmeste punkt som ligger høyere). En kampestein ved siden av det høyeste punktet på et fjell vil derfor ikke regnes som en topp. Topper i nærheten av en høyere topp regnes ofte som subsidiære topper, og i forbindelse med klassifisering kan de bli regnet som en del av samme fjell.
Jamboree on the Air
Jamboree on the Air, også kjent som JOTA, er et speiderarrangement som avholdes årlig den tredje helgen i oktober. JOTA ble første gang arrangert i forbindelse med speiderbevegelsens 50-årsjubileum i 1957.
Under JOTA hjelper radioamatører speidere med å kontakte andre speidere, gjerne i andre land, over kortbølgeradio.
Eksterne lenker
World Scout Jamboree
Paul Garred
Paul Garred (født 23. mai 1985) er trommeslager i det engelske indie rock bandet The Kooks.
Stikksag
Historie
Den elektriske stikksagen så dagens lys da Albert Kaufmann i det sveitsiske selskapet Scintilla AG ble inspirert av konas symaskin. Han så at synålen gikk veldig fort da han så hans kone sydde med symaskinen og han fant på å klemme et sagblad i symaskinen. Sagen ble kalt for "Lesto jigsaw". Albert Kaufmann ble spurt av sjefen sin om han skulle få fast sum av patentet eller å få betaling etter hvor bra salget av stikksagen ble. Han trodde salget ikke ville bli så bra men han tok feil. Selskapet ble solgt til Bosch i 1954 og fikk et godt resultat av salget.
Paul Garred
Foreløpig har bandet gitt ut to album, Inside In/Inside Out og Konk.
Brandals gate
Brandals gate ligger på Blyberghaugen i Hønefoss og består i dag kun av én villa med adresse nummer 15. I virkeligheten er det to korte gatestubber (i dag ei delt blindgate) på Nordsiden av byen, hvorav den ene stubben ikke lenger fører inn til noen gateadresser med dette navnet.
Brandals gate er opprinnelig en del av det gamle gatesystemet på Blyberghaugen, et arbeiderboligstrøk som voks fram på 1700-tallet og derfor ikke rakk å bli regulert av noen byplaner. Gata har etter diverse reguleringer nå blitt delt. I dag består den av en kort stubb på hver side av Lagesens gate, på toppen av Hellebakken. Også Lagesens gate har imidlertid blitt endret med årene, spesielt i årene 1907–1909 i forbindelse med byggingen av Bergensbanen.
I dag eksisterer bare Brandals gate 15 som egen gateadresse. Boligen ligger direkte vest for Lagesens gate, akkurat på toppen av Hellebakken. Resten av gatestubben har innkjøring fra krysset mellom Lagesens gate og Ankergate, men den fører bare inn til boligadresser i Lagesens gate i dag. To av disse boligene hadde tidligere adresse i Brandals gate (18 og 20), men har nå adresse i Ankersgate (gjelder Ankersgate 2 og 4).
Historisk fulgte Lagesen gate bebyggelsen vest for veien på toppen av Hellebakken og tok altså av fra dagens vei i en knekk nordvestover ved nummer 12. Rett bortenfor nummer 14 tok Brandals gate av vestover fra Lagesen gate og gikk forbi nummer 15 og deretter i skarp bue sørover og ned skråningen igjen fra Blyberghaugen, der den endt opp ved nordbredden av Hønefossen ved gamle Molvaldgata, mellom dagens Molvaldgata nummer 4 og 6–8. Dette var nok en vei som ble benyttet av arbeidsstokken ved sagene og møllene og etter hvert tresliperiene. Denne delen av veitraseen er nå borte og kan bare spors i gamle kart og såvidt av eiendomsgrensene i Kartverkets Norgeskart. Traseen til Molvaldgata har imidlertid også blitt endret siden 1880–1890, da veien gikk i ei større bue rundt fossen som var mye bredere og hadde flere mindre øyer i dette området.
Pierre Gamarra
Pierre Gamarra (født 10. juli 1919 i Toulouse, død 20. mai 2009 i Argenteuil) var en fransk forfatter, poet, romanforfatter, kritiker og essayist, mest kjent for sine barne- og ungdombøker.
Liv og virke
Fra 1938 til 1940 var han lærer i Sør-Frankrike. Under den tyske okkupasjonen, ble han med i ulike motstandsgruppene i Toulouse, der han var involvert i skriving og distribusjon av undergrunnspublikasjoner. Dette førte ham til en karriere som journalist, og deretter forfatter og en litterær journalist. I 1948 fikk Pierre Gamarra den første Grand Prix International Charles-Veillon i Lausanne for sin første roman, La Maison de feu. Medlemmer av juryen for 1948 inkludert forfattere som André Chamson, Vercors, Franz Hellens og Louis Guilloux. La Maison de feu er beskrevet i Books Abroads om «En vakkert skrevet historie om ydmyke liv, som (Charles-Louis) Philippe og (Francis) Jammes ville ha likt.» Fra 1945 til 1951 jobbet han som journalist i Toulouse. I 1951, Louis Aragon, Jean Cassou og André Chamson tilbød ham en stilling i Paris som sjefsredaktør av det litterære tidsskriftet Europe. Europe ble opprettet i 1923 av Romain Rolland og en gruppe av forfattere. Gamarra holdt denne stillingen frem til 1974, da han ble sjef for magasinet. Under Pierre Gamarras ledelse, fortsatte Europe i mer enn 50 år. Pierre Gamarra bidro også til de fleste av magasints utgivelser med bokanmeldelser i en fast spalte kalt «La Machine à écrire». De fleste av hans romaner foregpår i hjemlandet Sør-Vest Frankrike: han skrev en romantrilogi basert på historien om Toulouse og ulike romaner med handling fra denne byen, langs Garonne eller i Pyreneene. I World Literature Today skriver John L. Brown at Pierre Gamarra beskrivelser av Toulouse, dens folk og regionen var «mesterlig», «dyktig og poetisk komponert med en pulserende lyrikk» og at «Få samtidige franske forfattere kan formidle en følelse for sted, sammensmelting av poesi og realisme, myter og historie, mer gripende og overbevisende enn Pierre Gamarra.» Pierre Gamarra er også forfatter av Les Coqs de Minuit, en roman med handling fra Aveyron under den franske revolusjonen. Boken ble filmatisert av den franske TV-kanalen FR3 i 1973, med Claude Brosset i hovedrollen. Den ble filmet i byen Najac. En av hans mest kjente romaner, Le Maître d'école, ble utgitt i 1955 boken og oppfølgeren La Femme de Simon (1962) ble godt mottatt av kritikerne. I anmeldelsen av novellesamling Les Amours du potier (1957), skriver Marie Sutton at selv om krigen innvirker på handlingen i mange av «alle (de) herlig tretten historier», «er det den letthjertete handlingen som Gamarra håndterer best» og at «som i hans tidligere publikasjoner, viser (forfatteren) seg å være en mester i å beskrive livet til den vanlige bonde og arbeidstaker.» I 1961 fikk Pierre Gamarra Prix Jeunesse for L'Aventure du Serpent à Plumes og i 1985, SGDL Grand Prix for romanen Le Fleuve palimpseste. Pierre Gamarra døde i Argenteuil 20. mai 2009.
Pierre Gamarra skrev mer enn 80 bøker.
Fabler
--
NM i fotball for kvinner 1989
Norgesmesterskapet i fotball for kvinner 1989 var det 12. offisielle norgesmesterskapet i fotball for kvinner. Klepp slo Trondheims/Ørn i finalen som ble spilt lørdag 21. oktober på Bislett Stadion i Oslo. Det var Klepps første seier i cupen, og Klepp ble dermed det andre laget som vant både cup og serie. Det var også første gang siden den første finalen i 1978 at finalen ble spilt på nøytral bane.
Klepp kom til finalen ved å slå Radar, Kopervik, Verdal, Vard og Jardar.
Trondheims-Ørn kom til finalen ved å slå Steinkjer, Stjørdals-Blink, Byåsen, Setskog og Asker.
Andre runde
1= 31. mai
Kvartfinaler
Alle kampene ble spilt den 23. august:
Finale
Klepp: Ingeborg Hovland – Anne Torunn Espedal, Unni Håland, Bettina Stelzner, Nina Simonsen – Birthe Hegstad, Linda Raade, Ingvill Braut (Ann-Kristin Henriksen 90.) – Elisabeth Grindheim (Wenche Stava 90.), Sissel Grude, Turid Storhaug
Trondheims/Ørn: Barbro Engseth Dahl – Randi Spangelo, Else Hårsaker, Trude Haugland, Astrid Vårvik – Marit Rasmussen (Benedicte Tømmervik fra 71.), Tone Haugen, Berit Møkkelgård – Iren Hasfjord (46. Anne Lise Aasen), Eva Gjelten, Lisbeth Karlseng
Toorak (Victoria)
Toorak er en bydel i Melbourne i Australia. Den ligger 5 km sørøst for Melbourne sentrum og ligger i lokalstyret City of Stonnington. Ved folketellingen i 2006 hadde Toorak 17 992 innbyggere.
I australsk populærkultur er Toorak forbundet med rikdom og privilegerte familier. Den har den høyeste eiendomsprisen i Melbourne.
Toorak grenser i vest til South Yarra ved Williams Road, i øst til Malvern ved Glenferrie Road, i sør til Prahan og Armadale ved Malvern Road og Richmond og i nord Hawthorn på den andre siden av elven Yarra.
Historikk
I oppgangsperioden på 1880-tallet ble det bygget flere større herskapshus i Toorak. Under depresjonen på 1890-tallet ble miljøet i Toorak rammet og flere av familiene i området gikk konkurs. Likefullt forble Toorak en bydel dominert av veletablerte rike familier.
Etter andre verdenskrig ble en del av de store eiendommene stykket opp til leilighetsblokker og rekkehus. Det var prestisje forbundet med Tooraks postnummer, da SE 2 nå 3142 og mange av de nye innbyggerne ble sett på som sosiale klatrere og nyrike.
Transport
Toorak domineres av biltrafikk. På grunn av bydelens rykte som en rik bydel og antallet SUVer har disse bilene fått kallenavnene Tooraktraktor, Tooraktaxi og Tooraktanks.
Toorak betjenes av en jernbanestasjon og to trikkelinjer. Trikkelinjen 8 går langs Toorak Road, 72 går langs Malvern Road langs sørgrensen av bydelen. Den eneste jernbanestasjonen i Toorak er Heyington jernbanestasjon på Glen Waverleylinjen. På tross av navnet ligger Toorak jernbanestasjon i det nærliggende Armadale.
Selvær
Selvær er et lite fiskevær i Træna kommune i Nordland. Stedet ligger like nord for polarsirkelen. Det har daglig hurtigbåtforbindelse til Nesna og Sandnessjøen.
Det bor ca. 55 fastboende på Selvær. Selv om det fortsatt er skole på stedet, så er hoveddelen av befolkningen godt voksne mennesker.
Didier Cuche
Didier Cuche (født 16. august 1974 i Le Pâquier) er en sveitsisk tidligere alpinist.
Karriere
Cuche tok sølv i Super-G under OL 1998 i Nagano, bare slått av Hermann Maier, og på samme tid som Hans Knauß. Han tok gull i super-G og sølv i utfor under VM i alpint 2009. Under VM i Garmisch-Partenkirchen 2011 tok han sølv i utfor. Han har vunnet utforcupen fire ganger (2007, 2008, 2010, 2011), storslalåmcupen én gang (2009) og super-G-cupen én gang (2011), og i 2011-sesongen kom han på andreplass i verdenscupen sammenlagt. Han har kommet fire ganger på tredjeplass i verdenscupen sammenlagt (2007, 2008, 2009 og 2010). Han har vunnet utfor i Hahnenkammrennene fire ganger (2008, 2010, 2011 og 2012). Han la opp etter sesongen 2012. Han er ekspertkommentator i Eurosport.
Olav Dikkanen
Olav Magnar Dikkanen (født 21. november 1932, død 1. november 2013) var en norsk politiker og sametingsrepresentant. Han satt i NSR landsstyre og Nordisk sameråd.
Dikkanen var engasjert i samepolitikk fra 1970. Han var med å stifte Unjárgga sámiid searvi i 1972 og representerte NSR i Varanger på Sametinget i fire perioder (1989–2005). Han satt også i NSRs Landsstyre og i Nordisk sameråd. I 2010 ble han tildelt NSRs ærespris.
Torbjørn Tandberg
Tandberg har bakgrunn fra Telenor, der han i mange år jobbet med teknisk montasje. Han begynte med fotografering i 1978, og på 2000-tallet har han hatt dette som levevei. Hans bilder er publisert i en rekke tidsskrifter og bøker.
Tandberg er en av landets mest premierte konkurransefotografer, og har blant annet blitt priset som «Årets fotograf» i Norge tre ganger, i Sverige fire ganger. I ulike fototevlinger har han også vunnet mange reiser rundt i verden, blant annet til Nepal, USA, Frankrike, Thailand og India. Han er tilknyttet bildebyrået Samfoto.
Kevin Whately
Kevin Whately (født 6. februar 1951 i Hexham) er en britisk skuespiller som er kjent for rollen som politietterforskeren Robert «Robbie» Lewis i TV-seriene Inspektør Morse og Lewis.
Utdannelse
Whately kommer fra Humshaugh, i nærheten av Hexham i Northumberland. Som ung gikk han på kostskolen Barnard Castle School. I 1975 begynte han å studere drama hos Central School of Speech and Drama.
Karriere
Whately har hatt en rekke roller både på film, tv og teater. Blant annet spilte han Sgt. Hardy i storfilmen Den engelske pasienten, og i Storbritannia er Kevin Whately ikke minst kjent for sin komiske rollefigur i den populære komedieserien Auf Wiedersehen, Pet.
TV-seriene Inspektør Morse og Lewis
Inspektør Morse-serien ble avsluttet i 2000, og i 2002 døde John Thaw – som spilte Morse. I 2004 besluttet det britiske TV-selskapet ITV å lage en spin-off-serie hvor Robbie Lewis selv er blitt førstebetjent (inspektør).
Pilotepisoden av Lewis, «Reputation», ble kringkastet i England i januar 2006. Denne ble tatt godt imot av et kritisk Morse-publikum – ikke minst på grunn av Kevin Whatelys troverdige rolletolkning. ITV produserte dermed tre episoder, hver av dem i spillefilmlengde, som ble kringkastet i England tidlig i 2007. Også disse episodene fikk mange seere, og det ble produsert ytterligere fire episoder som ble kringkastet tidlig 2008. Høsten 2008 var man i gang med innspillingen av ytterligere fire episoder; disse hadde premiere i februar 2009. Det ble ialt innspilt 33 episoder av serien. Whately hadde flere ganger planlagt å forlate rollen som Robbie Lewis. Han ble tilbudt hovedrollen i The Broker's Man som hadde premiere i 1997. Da John Thaw døde i 2002 trodde han at det var slutten på Lewis, men returnerte til rollen da ITV tilbød ham hovedrollen i Lewis. Etter den syvende sesongen av Lewis trodde han at han endelig var ferdig med rollen, men hans kone sa «I can’t cope with you at home,» så han returnerte til rollen igjen.
Privat
Han bor i dag i Milton Keynes, sammen med sin kone, skuespilleren Madelaine Newton. Hun hadde en rolle i Inspektør Morse-episoden «Masonic Mysteries» i fjerde sesong i 1990. De har to barn.
Taleggio
Taleggio er en italiensk halvmyk kittost laget av kumelk. Den mest opprinnelige produseres i Val Taleggio, en dal i Lombardia. Osten lagres vanligvis i 6-10 uker. Osten har en tynn skorpe og en sterk aroma, men dens smak er forholdsvis mild med en usedvanlig fruktaktig lukt.
Produksjon
Produksjonen finner sted om høst og vinter, når kyrene er trette (italiensk:  stracche — osten ble opprinnelig kalt 'stracchino' ). Først bringes melk fra melkekalver brakt til fabrikken. Osten blir anbragt på trehyller i kjellerkamre med høy luftfylkighet, eller i grotter på tradisjonelt vis, og vil modne i seks til ti uker. Den vaskes en gang om uken med en saltvannssvamp for å forhindre muggvekst og osten fra å danne en orange eller rosa skorpe.
I dag blir osten fremstilt av både pasteurisert melk og råmelk i fabrikker. Fabrikksfremstilte oster er lysere og mildere. Krydderier, rosiner, nøtter og noen sitroner tilføyes også.
Bruk
Osten kan spises revet i bittersalater av radicchio eller rucola og med krydderier og tomater på bruschetta. Den smelter godt og kan brukes i risotto eller på polenta.
Roflotiljen
Roflotiljen var en fellesbetegnelse på den samling kanonsjalupper, kanonjoller og mortérsjalupper som var en del av den Kongelige Norske Marine på begynnelsen av 1800-tallet. I årene 1808-1814 ble det bygget kanonsjalupper, kanonjoller, mortersjalupper, skonnertbrigger, kanonskonnerter og kuttere ved verftene i Bergen, Fredriksværn, Kristiansand og Trondheim.
Bakgrunn
Grunnen til denne massive flåteopprustningen var ødeleggelsen og kapringen av så å si hele den dansk-norske flåten under bombardementet av København den 2. september 1807. 21. oktober samme år seilte engelskmennene hjem med 16 linjeskip, 10 fregatter, 5 korvetter, 8 brigger, 1 flåtebatteri, 1 stykkpram, 29 mindre fartøyer samt 92 transportskip med alle slags krigsforråd. Med dette opphørte den felles dansk-norske flåten, og Norge måtte bygge opp sitt eget sjøvern.
Norge var på dennet tiden svært fattig, og hadde ikke råd til de store utskeielsene innen flåtebygging. En konsentrerte seg derfor om mindre, men hurtige og slagkraftige fartøyer. Ut fra dette kom en fram til fartøyene som er nevnt over.
Fartøyene
Sjaluppene var ca. 21 meter lange, og hadde to større kanoner. Den ene forut, og den andre akterut. Disse hadde en besetning på 63 mann.
Kortfilm
Kortfilm er film som er kortere enn den vanlige spillefilmen, ofte med spilletid kortere enn 30 minutter. Dette mediet er ofte brukt av nye filmskapere som vil utvikle sine kunnskaper. Derfor er kortfilm det foretrukne formatet for dem som driver med amatørfilm. Det fins en rekke festivaler for kortfilm, både for profesjonelle og amatører. Den mest kjente av disse festivalene i Norge er Kortfilmfestivalen i Grimstad. Det fins også nettsteder for korttfilmere, for eksempel det europeiske Nordfilm (nordfilm.net), hvor kortfilmfolk fra mange land kan legge ut sine filmer, og det norske Nettstedet for Videoamatører (nva.no).
Roflotiljen
Fartøyene
Jollene hadde én større kanon akterut, og var fra 14 til 20 meter lange, med 23 manns besetning. Disse fartøyene var også utstyrt med 2 til 4 haubitser, etter størrelsen.
Spesielt for mortérsjaluppene var at disse var bestykket med 1 mortér i stedet for to kanoner, og kun var 16 meter lange. Disse hadde også noe mindre besetning, nemlig 50 mann.
Felles for disse fartøyene var at de kom seg frem overalt gjennom trange løp i skjærgården. De hadde årer til fremdrift dersom været var stille, men kunne benytte seil dersom det var vind nok. Alle fartøyene hadde to master, rigget med luggerseil. Muligheten for årer gav dem en avgjort overlegenhet over datidens seilfartøyer i trange farvand, som måtte ha vind og nok plass for å kunne manøvrere. Båtene lå også lavt i vannet og var generelt små, og var dermed et vanskelig mål å treffe.
Kanonjollene ble derimot sjelden eller aldri benyttet om vinteren. De ble sett på som vintereserve, dersom en krise skulle oppstå. Jollene var ikke særlig sjødyktige, og ble nærmest sett på som ubeboelige. Kanonene ble da også om vinteren ofte benyttet på andre fartøyer, hvor kanonene ofte måtte skiftes.
Fordeling
Roflotiljen var i 1814 fordelt slik:
Foruten:
Hugh Harris
Hugh Harris (født 1987) er ledende gitarist i det engelske indie rock bandet The Kooks. Han møtte de som skulle bli The Kooks da han var elev på Brighton Institute of Modern Music i Brighton, hvor også de andre i bandet var elever.
bandet har gitt ut albumene Inside In/ Inside Out, Konk og Junk Of The Heart.
Referanser
The Kooks
Lou Thesz
Karriere
Thesz ble født i Banat i Michigan, men han flyttet til St. Louis med foreldrene sine da han var en ung gutt. I tenårene begynte han å trene amatørbryting med den legendariske shooteren Ad Santel. Thesz debuterte profesjonelt i 1932, 16 år gammel. Ikke lenge etter han debuterte møtte han Ed Lewis, som var en stor stjerne innen profesjonell bryting på 1920-tallet. Ed lærte Thesz kunsten å hooke, det vil si: Kunsten å strekke motstanderen i smertefulle grep. De to ble livsvarige venner.
Innen 1937 hadde Thesz blitt den største stjernen i St. Louis-territoriet. Den 29. desember vant han over Everett Marshall og ble NWA World Heavyweight Champion. Thezs ble med dette den yngste tungvektsmesteren i NWAs historie som 21 år gammel, en rekord som står den dag i dag. Thesz tapte tittelen seks uker senere til Steve «Crusher» Casey i Boston. Han vant tilbake tittelen i 1939 da han igjen vant over Everett Marshall, og enda en gang i 1948 da han vant over Bill Longson.
Femrader
En femrader er et kort dikt på fem linjer. Femraderen er populær, kanskje mest fordi den er enkel å skrive (den følger et stramt, men enkelt oppsett) men også fordi den kan formidle et poetisk innhold på en svært lettfattelig måte.
En femrader følger alltid en fast mal.
Linjene er oppdelt slik: Man kan gjerne skrive slik at linje fire avsluttes av linje fem. Se eksempel 1 under.
Eksempel:
Fyrstikk
Fyrstikk er en liten pinne av tre eller kartong med tennsats av et brennbar kjemikalium i den ene enden som brukes til å lage ild. Sikkerhetsfyrstikker er friksjonsfyrstikker som antennes ved å stryke tennsatsen mot riveflaten på en fyrstikkeske. I Storbritannia og USA brukes fortsatt brannfarlige fyrstikker som kan tennes ved å ripe dem mot enhver flate. Det samme gjelder voksfyrstikker i blant annet latinske land. Fyrstikkfabrikasjon utviklet seg til en stor industri fra 1850-tallet.
Historie
Den første moderne fyrstikken ble laget i 1805 av K. Chancel, som var assistent til professor L. J. Thénard i Paris. Fyrstikkhodet var laget av en blanding av natriumklorat, svovel, sukker og gummi. En satte fyr på dem ved å dyppe dem i en liten asbestflaske fylt med svovelsyre. Ettersom fyrstikkene var dyre og farlige å bruke, ble de aldri mye brukt.
De første fyrstikkene hadde en ustø flamme som var svært sterk i begynnelsen og gav fra seg en vond lukt. Likevel ble de mye brukt, og førte til en tydelig vekst i tallet på røykere. Hvit fosfor ble innført i 1831 for å redusere lukten, men viste seg å føre til farlige knokkelmisdanninger hos fyrstikkarbeiderene, og ble forbudt.
Trygge fyrstikker
Særskilte fyrstikkesker med fyrstikker inni og en egen tennoverflate på siden ble først laget rundt 1890 av amerikaneren Joshua Pusey.
Fyrstikker i kulturen
Selv om moderne fyrtøy som lighter er funnet opp, bruker en fortsatt fyrstikker, særlig til å tenne bål eller levende lys.
Det lille mirakelet det er å lage ny ild har gjort fyrstikken til et slags symbol på liv, men det at ilden er så kortlivet gjør den mindre egnet til å stå for håp og ettertanke på samme måte som levende lys. Fyrstikkene i eventyret «Piken med svovelstikkene» av H.C. Andersen gir dermed bare svært kortvarig lindring.
Håndsag
En håndsag er en type sag som er ment å brukes for hånd uten motorkraft. To vanlige eksempler er snekkersag (best egnet til grovt snekkerarbeid), og bakksag (best egnet til finere snekkerarbeid). Elektriske sager på mange områder erstattet håndsager til håndverk, men håndsager har fremdeles noen fordeler med at de er rimelige, ikke trenger strøm eller andre energikilder og i mange tilfeller er tryggere å bruke. Enkelte spesialiserte håndsager er dessuten godt egnet til presisjonsarbeid.
Historie
Håndsager har eksistert i tusenvis av år. Egyptiske hieroglyfer skildrer trearbeidere som sager. Antikke buesager har blitt funnet i Japan. Det er bevart 24 sager fra 1700-tallet i England.
Materialer har variert gjennom tidene, og man brukte trolig bronse i tiden før stålteknologi ble kjent i løpet av de siste tusen årene.
Bonampak
Bonampak (yukatansk maya: Bòonam Pak' , «Malt vegg») er et mayisk arkeologisk sted i Chiapas i Mexico. Det ligger rundt 20 kilometer sør før det større stedet Yaxchilan. Bonampak har ingen enorme byggverk, men er kjent et stort antall veggmalerier. Bygningene er datert til den tidlige klassiske perioden (ca. 580–800 e.Kr.).
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers
Prajñāpāramitāsūtraen i 18 000 vers (devanāgarī: अदअस्हस्रिक्प्रज्प्रमित्स्त्र, sanskrit: aṣṭādaśasāhasrikāprajñāpāramitāsūtra, tibetansk: ཤེར་ཕྱིན་ཁྲི་བརྒྱད་སྟོང་པ། (ཁྲི་བརྒྱད།), wylie: sher phyin khri brgyad stong pa (khri brgyad), mongolsk: qutuγ-tu bilig-ün cinadu kijaγar-a kürügsen arban mingγan silüg-tü kemegdekü yeke kölgen sudur, kinesisk: ㆔會第㆔會序, pinyin: sānhuì dì sānhuì xù) er en mahāyānasūtra som er en del av den omfattende litteraturen som kalles prajñāpāramitā.
Sentralasiatiske sanskritfragmenter av teksten er daterte til tiden før 580 e.Kr. Bodhiruchi omtalte en sanskrittekst tidlig på 500-tallet e.Kr. En oversettelse til kinesisk fant sted i år 663 e.Kr; en oversettelse til tibetansk ble foretatt før 820 e.Kr. og en mongolsk oversettelse ble foretatt like etter år 1600.
Prajñāpāramitā
Prajñāpāramitā er sanskrit og oversettes gjerne med «visdommens perfeksjon». En mer ordrett oversettelse er «visdommen (prajñā) som har trengt hinsides eller transcendert (pāramitā) verdens lidelse». Dette er et teknisk begrep i mahāyānabuddhismens ontologiske lære om «tomheten» (śūnyatā), og den sjette av de seks pāramitās.
Prajñāpāramitā er også navnet på en bodhisattva eller «kommende Buddha», som personifiserer denne visdommen. I Kina er hun kjent som Guānyīn. Som en kvinnelig frelseskikkelse eller symbol på moderlighet, spiller hun en sentral rolle i retningen det rene land.
Den store prajñāpāramitāsūtraen er en fellesbetegnelse på seks forskjellige tekster som varierer i lengde fra 8 000 til 100 000 vers, der hvert enkelt vers består av 32 stavelser.
Opprinnelse
I sin oversettelse av prajñāpāramitāsūtraen i 10 000 vers har Dr. Gyurme Dorje (1950–2020) gjort rede for den tibetanske tradisjonens forklaring, nemlig at prajñāpāramitātekstene har sin opprinnelse i Buddhas ord på klippen Gṛdhrākūṭa i Rājagṛha i distriktet Nalanda. Denne klippen befinner seg i dag i den indiske delstaten Bihar. Den tibetanske tradisjonen sier videre at disse tekstene ble bevart for ettertiden av Nāgārjuna (ca 150–250), og representerer «den mellomste dreiningen av dharmas hjul». Prajñāpāramitā kalles også «dreining av hjulet av karakteristikker» (lakṣaṇayāna), som på tibetansk heter skabs gsum pa/ rgyu mtshan nyid theg pa'i skor/ (སྐབས་གསུམ་པ།་རྒྱུ་མཚན་ཉིད་ཐེག་པའི་སྐོར།).
De tidlige buddhistiske skolene (theravāda, sarvāstivāda, pudgalavāda, etc.) representerer ifølge dette synspunktet «den første dreiningen av dharmas hjul». De er ikke Buddhas endelige lære. Prajñāpāramitā er den «mellomste dreiningen av hjulet», og en videreutvikling av de tidlige skolene. Men heller ikke dette utgjør den endelige og ultimate lære. Den «tredje dreiningen av hjulet» er mādhyamikafilosofien i tibetansk buddhisme. Vestlige orientalister konkluderer med at prajñāpāramitātekstene oppstod i Sør-India, og mest sannsynlig i Andhra Pradesh langs østkysten. Den tidlige buddhistiske skolen caitika oppstod fra mahāsāṃghika i det 2. eller det 1. århundre f.Kr.; i palitekstene ble den kalt andhakas («fra kyst-Andhra»). Denne skolen hadde en versjon av den store prajñāpāramitā. Derifra bredte prajñāpāramitātekstene seg til Gandhāra i den nordvestlige delen av det indiske subkontinent.