cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ahmed Chalabi
Karriere
I 1977 stiftet han Petra Bank i Jordan. Etter bankens undergang ble han dømt in absentia for banksvindel av en jordansk militærdomstol. Han flyktet fra landet, men hvordan er uklart. Han hadde en utestående dom på 17 års fengsel hvis han skulle dukket opp igjen i Jordan.
Motstand mot Saddam Hussein
Midt på 1990-tallet var han involvert i den kurdiske motstandsbevegelsen i Nord-Irak. Etter at motstanden ble knust av Saddam Husseins regime flyktet han fra landet, og jobbet senere i USA med å lobbyere til fordel for irakske motstandsgrupper.
Chalabi og hans organisasjon Iraqi National Congress (INC) var en viktig kilde for informasjon om blant annet påståtte masseødeleggelsesvåpen som USA brukte for å rettferdiggjøre invasjonen av Irak i 2003.
I Iraks politiske ledelse
Han var blant de eksil-irakerne som USA brakte med seg for å danne grunnlaget for det amerikanskstøttede styret i Irak. Han var landets visestatsminister fra april 20056 til mai 2006, og var også samtidig en kortere tid oljeminister. Han viste seg å være svært upopulær blant irakerne, og etter hvert har forholdet til USA kjølnet betraktelig.
Fekting under Sommer-OL 1896
Fekting under Sommer-OL 1896. Det var 15 mannlige utøvere fra fire nasjoner, Hellas (9 deltakere), Frankrike (4), Danmark (1) og Østerrike (1) som konkurrerte i tre øvelser, sabel, florett og florett for fektmestere. Konkurransene ble avviklet i perioden 7. til 9. april 1896.
Folkehøgskoler i Sverige
Dette er en liste over folkehøgskoler i Sverige.
Konklavet oktober 1978
Som følge av pave Johannes Paul Is død den 28. september 1978, ble det 14. oktober samme år innledet en konklave i Vatikanet.
Johannes Paul Is pontifikat varte bare 33 dager, og han hadde derfor ikke selv utnevnt noen kardinaler. De som ble samlet var derfor nesten de samme som ved forrige konklave. Boleslaw Filipiak døde under sedesvakansen, to dager før konklavet ble åpnet.
Det var 111 kardinalelektorer, og i tillegg femten kardinaler som var over åtti år gamle og dermed ikke hadde stemmerett.
Inn i konklavet var det tre ikke-kardinaler. Én av dem konklavets sekretær Ernesto Civardi, en annen var Donald Wuerl, som var sekretær for den sterkt svekkede kardinal John Wright, og ble tillatt å være ved han side for å hjelpe ham.
I den åttende avstemningen, på konklavets tredje dag, ble Karol Wojtyła valgt. Han aksepterte, og tok navnet Johannes Paul II til ære for sin umiddelbare forgjenger. Han var den første ikke-italienske pave siden Hadrian VIs død i 1523.
78 Diana
78 Diana er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 15. mars 1863 av Karl Theodor Robert Luther fra Sternwarte Bilk i Düsseldorf. Den er oppkalt etter den romerske gudinnen Diana.
Genterapi
Genterapi er når gener overføres til celler for å lage genprodukter som proteiner og RNA for å erstatte muterte eller fraværende genprodukter, eller sette inn genprodukter som aldri har vært der tidligere, men som har terapeutisk verdi. Et gen eller biter av DNA som kan transkriberes, tilføres til skadede celler for å reparere disse.
I praksis har bruk av genterapi vært vanskelig. Selv om man ofte vet hvilke gener som er involvert i en sykdom, er det ikke enkelt å behandle sykdommen ved hjelp av genterapi.
Eksterne lenker
Hva er genterapi - artikkel fra forskning.no 2.10.02
Arsenie Todiraș
Arsenie Todiraș (født 22. juli 1983 i Chișinău) er en moldovsk sanger som var med i det tidligere bandet O-Zone.
Nå har han en solo-karriere, og han representerte Moldova i Eurovision Song Contest 2006 sammen med Natalia Gordienko. De fremførte sangen «Loca».
Josef Fares
Josef Fares (født 1977) er en svensk filmregissør, manusforfatter og spillutvikler kjent for filmer som Jalla Jalla! og Kopps. Etter 2010 har han i økende grad konsentrert seg om å skape og utvikle videospill.
Biografi
Fares har assyrisk bakgrunn og kom fra Libanon til Örebro i Sverige som tiåring. Etter videregående studerte han filmregi på Dramatiska institutet.
Fares debuterte som regissør i 1996 med kortfilmen Gangstaz n Cash, som handler om en mann fra Örebro som en dag plutselig kommer over en bagg full av penger som visstnok tilhører den italienske mafia. Historien fortelles gjennom flashback samtidig som hovedkarakteren Abdi gjenforteller hele dagen sin til en kamerat. Etter det har han gjort seg særlig bemerket med spillefilmer som Jalla! Jalla! (2000), Kopps (2003) og Zozo (2006). Han har foruten dette hatt små biroller på film og TV.
I 2013 utviklet og regisserte han sitt første videospill, Brothers: A Tale of Two Sons, i samarbeid med det svenske spillutviklerselskapet Starbreeze Studios. Han har siden etablert sitt eget spillselskap Hazelight.
I 2006 mottok han Nordisk råds filmpris for Zozo.
Familie
Han er sønn av Jan Fares og bror til den svenske skuespilleren Fares Fares, som hadde en av hovedrollene i filmen Kopps. Også hans far har medvirket i noen av hans filmer.
Valmiera
Valmiera er en by nord i Latvia. Byen hadde 59,511 innbyggere i 2011.
Valmiera er den største byen i landskapet Livland og har et rikt kulturmiljø. Vidzemes Augstskola er byens høyskole, og har vært i drift siden midten av nittitallet. Det undervises i norsk på enkelte av byens gymnas, og byens akademiske miljø har tidligere hatt et nært samarbeid med skoler i Oppland fylke.
ZMVM
Zona Metropolitana del Valle de México, forkorta ZMVM, er et byområde i Mexico som omfatter Mexico by med forsteder. Det hadde 20 137 152 innbyggere i 2010, og er dermed et av de mest befolkede områder i verden. ZMVM omfatter de 16 administrative distriktene i Mexicos føderale distrikt samt 40 kommuner i delstaten México og én kommune i delstaten Hidalgo.
Byer
De største byene innenfor ZMCM. (Innbyggertall fra 2005)
Friluftsliv (magasin)
Friluftsliv er et norsk magasin med seks årlige utgivelser. Bladet dekker det meste av aktiviteter i naturen, herunder fotturer, skiturer, kano, kajakk, ekspedisjoner og fjellsport. Hovdevekten legges på opplevelser i norsk natur. Bladet skriver også om tema som turutstyr, turmat og politiske og forvaltningsmessige sider ved temaet friluftsliv. Første utgave kom i 1997.
Wergelandakademiet
Wergelandakademiet er ifølge formålsparagrafen et «Forum for kulturarbeid og pedagogikk grunnlagt på Suttungbevegelsens ideer». Det er skapt av personer som gjennom en årrekke deltok i Ingeborg Refling Hagens kulturarbeid, som ble drevet fra hennes kunstnerhjem Fredheim på Tangen. Wergelandakademiet drives som en stiftelse som virker i forlengelse av tradisjoner etter henne:
Stiftelsen skal være et tilbud til alle som ser nødvendigheten av å ta ansvar for formidling av kulturverdier utover tidens sterkt kommersielle medietilbud. Den skal være et forum for kulturell og pedagogisk idéutveksling, og gjøre kjent arbeidsmåter som er tjenlige i en aktiv tilegnelse av litteratur og kunst.» (Sitat fra Wergelandakademiets formålsparagraf.)
Utøvingspedagogikk
Ingeborg Refling Hadde skapte en form for utøvingspedagogikk. Man skulle ikke bare lese, men også formidle videre, gjennom fortelling, sceniske framføringer, eller på andre måter. Hun mente at kunst, diktning og filosofi rommer et potensial som kan vokse i den enkeltes sinn om de får de rette vilkår. Wergelandakademiet er ment å bidra til å legge forholdene til rette og «kalle mange tiders og folkeslags diktere og filosofer inn til direkte pedagogisk tjeneste i møte med mennesker på alle alderstrinn. Den skapende situasjon som vokser frem i dette møtet utvikler personligheten og ansvarsfølelsen for fellesskapet, som er viktige verdier i kampen mot historieløshet, massetenkning og passivitet.[...] Nøkkelordene for stiftelsens virksomhet er: «lære selv – formidle til andre» og «ta imot – gi videre»»
79 Eurynome
79 Eurynome er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 14. september 1863 av James Craig Watson fra Detroit Observatory i Ann Arbor. Det er en rekke skikkelse i gresk mytologi med navnet Evrynome.
Eksterne lenker
Lista de asteroidi
Bhutans historie
Bhutans historie er preget av buddhismens spesielle stilling i Bhutan, landets uveisomme geografi som gjør landet vanskelig å styre samlet, og forhold til de store naboene Kina, Tibet og India/de britiske kolonimaktene.
Forhistorisk tid
Det finnes spor av bygningsstrukturer og redskaper som indikerer at Bhutan var bebodd så tidlig som år 2 000 f.Kr. Bhutanerne selv antar at Lhopu – en liten folkegruppe sørøst i Bhutan, utgjør en rest av landets urbefolkning. Noen historikere antyder at staten Lhomon (eller Monyul) (betyr hhv sørlig mørke og mørkt land) kan ha eksistert mellom 500 f.Kr. og år 600. Navn som Lhomon Tsendenjong (sandeltrelandet) og Lhomon Khashi finnes i gamle Bhutanske og tibetanske krøniker.
Shabdrung Ngawang Namgyal
Prinsen og buddhistlederen Shabdrung Ngawang Namgyal (1594–1651) flyktet fra Tibet til Bhutan i 1616 og lyktes ved bruk av flere parallelle taktikker og sterk personlig autoritet å utvikle en forholdsvis enhetlig stat, bygget på dominansen til folkegruppen Drukpa. Han etablerte den fortsatt gjeldende statsskikken med en likestilling mellom to sideordnede parter; erkebiskopen Je Khenpo og statholderen Druk Desi.
Ngawang Namgyal var også initiativtaker til å bygge dzong, befestede borger som rommer både religiøse og siviladministrative autoriteter, i hvert fylke og ved viktige ferdselsveier. Det første var Simthokha dzong ved den nordvestre inngangen til Thimpudalen i 1629. Punakha dzong ble bygd i 1637, Wangdue Phodrang i 1638. Dzong i Paro og Tashichoedzong i hovedstaden Thimpu ble begge bygd i 1641, og med dette hadde han kontroll over hele Vest-Bhutan. I tiden fram til 1650 ble det også bygget dzong i Gasa, Lingshi og i Daga. Etter Namgyals død ble Trongsa i 1655 lagt under sentralmaktens kontroll og en dzong bygget i Trongsa by. Kort tid etter ble det også anlagt dzong i Lhuntse, Jakar, Shongar, Trashigang, Trashiyangste og Zhemgang.
Ved Namgyals død i 1651 besluttet hans nærmeste medarbeidere å hemmeligholde hans død i 54 år, til 1705. Dette kunne gjøres nesten troverdig forsåvidt som han også mens han levde kunne trekke seg tilbake i meditasjon for perioder på mer enn ett år. Både det todelte statssystemet, dzongene og prinsippene i landets lovverk er arv etter Namgyal. Navnet Shabdrung som han tok seg, betyr «den ved hvis føtter man kaster seg».
Etter Namgyals død ble landet på nytt delt i rivaliserende fyrstedømmer, og dzongene som i hans tid hadde vært et uttrykk for en enhetlig sentralmakt, ble nå de regionale fyrstenes borger. Vervet som Druk desi ble en uriaspost som få satt lenge i, og noen døde av. I perioden 1850-65 fantes det også rivaliserende Druk desi, støttet av hver sin Penlop (i dag fylkesmann eller guvernør, dengang fylkeshøvding eller småfyrste).
Tibet overfalt Bhutan både i 1710 og i 1730, og ved en fredsavtale i 1730 ble Bhutan pålagt en form for avhengighet til myndighetene i Lhasa som varte til Kinas okkupasjon av Tibet i 1951.
India og britiske kolonimakter
Forholdet til naboene i sør var lenge preget av plydringstokt, hvor bhutanerne blant annet hentet slaver. I 1772 invaderte bhutanere fyrstedømmet Cooch Behar (nå en del av den indiske delstaten Vest-Bengal). Fyrsten ba om hjelp fra de britiske koloniherrene i India, som ikke bare drev okkupantene ut av Cooch Behar, men i 1774 fortsatte med et angrep på Bhutan som førte til at Bhutan ble tvunget tilbake til sine grenser fra 1730. (At angrepet også førte Cooch Behar inn i pakt med kolonimaktene må ha vært et kalkulert valg mellom pest og kolera.)
Britene sendte i 1864 Sir Ashley Eden til Bhutan med oppdrag å forhandle fram en fred og å få slutt på bhutanske angrep på den fruktbare elvesletten Duars i Bengalområdet. (Alternativ versjon: å komme fram til en fredelig løsning om hvorvidt Bhutan eller kolonimakten skulle ha overherredømme over området.). Sir Ashley var på forhånd varslet om at reisen kunne bli mislykket, da fyrstene i Bhutan var innebyrdes uenige, og det ikke var innlysende at de kunne opptre samlet. Han var likevel neppe forberedt på den ydmykende behandlingen han ble møtt med; selv ble han innsmurt med en deig, mens et annet medlem av delegasjonen fikk spyttet uttygde betelnøtter i ansiktet av Penlop’en selv.
Dette ble begynnelsen på Duarskrigen, som varte i 6 måneder. Bhutan tapte krigen, og ved freden i Sinchula måtte de avstå landområder i syd; til gjengjeld fikk de en slags årlig erstatning på 50 000 rupi. Freden førte til at all fiendtlighet mellom de to partene opphørte.
Ugyen Wangchuck
1870- og 1880-årene var preget av krig mellom de rivaliserende penlop i Paro og Trongsa, som begge søkte kontroll over hele landet. Paro penlop hadde støtte fra Tibet, mens Trongsa penlop – den senere kongen Ugyen Wangchuck – hadde britiske støtte. Paro fylke har på grunn av den gunstige ferdselsveien til Tibet alltid vært tett knyttet til naboen i nordvest. Trongsa fylke er et stor og sentralt beliggende fylke.
Ugyen Wangchuck (1861–1926) vant i realiteten kontrollen over landet i 1885. Da en reinkarnasjon av Shabdrung døde i 1903, og det gikk noen år uten at man fant en ny reinkarnasjon, benyttet han seg av momentet. Den 17. desember 1907 ble Ugyen innsatt som den første arvelige konge i Bhutan. Innsettelsen var støttet av munkevesenet, britene og av Bhutans ledende fyrsteslekter.
Av-kolonialisering
Den nye kongemakten reduserte Shabdrungs innflytelse, og det var trolig gjensidige spørsmål om legitimitet. Den nye inkarnasjonen Jigme Dorji (1905–1931) tok i 1931 kontakt med Gandhi for å få hjelp til å avsette kongen. Dette var trolig foranledningen til at Jigme Dorji kor tid etter ble drept av rojalistiske agenter. Den nåværende kongen Jigme Singye Wangchuk har gjort flere grep for å bøte på de motsetningene som ligger i denne konflikten. I november 1995 innviet han et minnesmerke over Jigme Dorji i Talo-klosteret, hvor shabdrung’en etter tradisjonen skal ha blitt drept. Kongens fire hustruer er søstre, og er gjennom sin far i slekt med de to siste reinkarnasjonene av shabdrung.
Etter at India ble uavhengig av Storbritannia i august 1947, ble kongedømmer som Bhutan gitt valgmuligheten mellom å inngå i den indiske forbundsstaten, eller å bevare sin selvstendighet. Bhutan valgte uavhengighet, og ble i 8. august 1949 anerkjent av India som selvstendig stat.
Etter at Kina på ny okkuperte Tibet i 1951, ble Bhutans nordgrenser stengt, og forbindelsene med India ble tettere. Som et ledd i det indre forsvaret mot kinesisk okkupasjon begynte et moderniseringsprogram med indisk støtte. I 1953 ble nasjonalforsamlingen etablert. I 1965 ble kongens råd etablert og i 1968 en regjering. Landet ble medlem av FN i 1971.
Driglam namzha
På 1980-tallet kom det flere statlige påbud som hadde til hensikt å ta vare på landets kulturelle egenart. En «En nasjon, ett folk»-politikk kalt driglam namzha (nasjonale skikker). For eksempel ble alle innbyggere pålagt å bære gho, en drakt som har sitt opphav i den bhutanske majoritetskulturen. Selv innvandrere av nepalsk opprinnelse ble påtvunget denne drakten. Undervisning i nepalsk språk har også blitt begrenset av hensyn til den ønskede nasjonale enheten. Denne politikken ble kritisert av både menneskerettighetsgrupper og av representanter for de nepalske arbeidsinnvandrerne, som mente at politikken var rettet mot dem. Fra et bhutansk-nasjonalt synspunkt handler det like mye om ivareta den særegne buddhistiske kulturen i Himalaya. Nabostaten Sikkim nevnes ofte som eksempel på en tidligere buddhistisk stat som ble helt absorbert av de samme hinduistiske, nepalerne. Sett med nepalernes øyne, klynger buddhistgruppene i landet seg til makten på bekostning av menneskerettigheter, pluralisme og demokrati.
Andrej Abduvalijev
I begynnelsen av karrieren startet han for Sovjetunionen, og etter oppløsningen representerte han Tadsjikistan, men i Sommer-OL 1992 konkurrerte han under et felles flagg for Samveldet av uavhengige stater (SUS). I 1997 gikk han over til å representere Usbekistan.
Bhutans historie
Flyktninger
Leirene ser ut til å vært yngleplass for flere partidannelser. Bhutans kommunistparti ble kjent i april 2003, og krevde monarkiet avskaffet. En annen organisasjon, som også hovedsakelig består av nepalere, er Bhutanese Revolutionary Students Union (BRSU). BRSU har tatt ansvar for drapet på R K Budhathoki I Nepal i september 2001. Han var grunnlegger av Bhutan People's Party, et rivaliserende antimonarkistisk parti.
Andrej Abduvalijev
Abduvalijevs bestenotering er fra 1990 i Sotsji, da han kastet 83,46 m.
Bhutans historie
Reformer
I 1998 lanserte kongen, Jigme Singye Wangchuck betydelige politiske reformer. Flere utøvende oppgaver ble overført til statsministeren, og nasjonalforsamlingen ble gitt en formell myndighet til å avsette kongen med 2/3 flertall. Noenlunde samtidig ble det gitt adgang til å se og sende fjernsynsprogrammer. En ny grunnlov vil etter alt å dømme bli vedtatt i 2006. Grunnloven innebærer vesentlige steg i retning av et konstitusjonelt monarki, men initiativet kritiseres også som et forsøk på å skjule flyktningeproblemene gjennom å introdusere et «begrenset demokrati».
Assam-gerilja
Indiske, separatistiske geriljagrupper som kjemper for en uavhengig stat i Assam har lenge hatt leirer i det sydlige Bhutan. Fra disse leirene angriper de mål i India. Den største av disse gruppene er ULFA (United Liberation Front of Asom). Bhutanske myndigheter forsøkte å oppløse disse leirene gjennom fredelige forhandlinger. Disse brøt sammen våren 2003. 15. desember 2003 gikk hæren, sammen med indiske styrker, til angrep på leirene. Om lag 30 leirer ble angrepet, av disse var 13 kontrollert av ULFA, 12 leirer tilhørte National Democratic Front of Bodoland (NDFB) og 5 leirer tilhørte Kamatapur Liberation Organisation (KLO). Operasjonen førte I løpet av en måned til at leirene ble ødelagt.
Kinesisk grensekrenkelse
Søndag 13. november 2005 krysset kinesiske soldater grensen mot Bhutan på flere steder. Soldatene gikk inntil 20 km inn i landet, i fylkene Haa, Paro, Wangdi Phodrang og Bumthang, og anla flere veier og bruer. Kinesiske diplomater sa senere at veiene var bygd som ledd i en plan for økonomisk utvikling av Kinas vestlige distrikter. Kinas militære nærvær er en ubehagelig påminnelse om at Kina i 1961 utga kart hvor bhutansk territorium ble presentert som deler av Kina. Bhutans 6 000 mann store hær er ingen trussel for den 2 250 000 mann store Folkets frigjøringshær, så Bhutan må basere sin sikkerhet på den internasjonale opinionen, og på bistand og beskyttelse fra den indiske hæren.
Eksterne lenker
ভুটান
Peshmerga
Peshmerga er en betegnelse på kurdiske irregulære  militære enheter. Betegnelsen brukes idag også på regulært oppsatte militære styrker i det kurdiske Nord-Irak. Peshmerga betyr løst oversatt «de som går døden i møte», eller «de som ofrer seg først». Navnet hevdes å ha oppstått etter andre verdenskrig, i den kortvarige  kurdiske Mahabadrepublikken i  det nordlige Iran.
Etter Det osmanske rikes sammenbrudd ble det dannet militser i ulike deler av Kurdistan. Disse kjempet mot hverandre, men de kjempet etterhvert i økende grad for kurdisk selvstyre, mot såvel britiske og franske okkupasjonsstyrker som mot de lokale tyrkiske, arabiske eller persiske overherrene.
Da den selvstyrte kurdiske enklaven i Nord-Irak oppsto i 1992, som følge av den første gulfkrigen i 1991, ble peshmergas fra partiene KDP og PUK områdets forsvarsstyrker. De kjempet en bitter krig mot hverandre i perioden 1994-1996, der også peshmergas fra andre kurdiske partier var involvert. Etter 1996 har det vært våpenstillstand. Kurderne ønsket det amerikansk-ledede angrepet på Saddam Husseins regime i 2003 velkommen, og peshmergas var de eneste bakkestyrkene på nordfronten. Peshmergas frigjorde store kurdisk befolkede områder som hadde vært under Baathpartiets kontroll, og erobret store mengder artilleri, stridsvogner og annet krigsmateriell.
I dag har Peshmergas offisiell kontroll over de kurdiske områdene i Irak, der de er utstyrt som en regulær hær. I 2006 ble de ulike parti-militsene formelt samlet under Ministeriet for peshmerga-saker i Erbil. Det er også mange peshmerga-avdelinger som er blitt integrert i den irakiske hæren, men som har beholdt sine kurdiske offiserer og sin lojalitet til de kurdiske partiene.
Kurdiske geriljavdelinger som kjemper mot regimene i Iran og Syria kalles også peshmergas, mens PKKs væpnede styrker i Tyrkia ikke bruker denne betegnelsen.
Sommeren 2014 erobret islamistgruppa ISIL store områder i Irak, inkludert storbyen Mosul. Den irakiske hæren trakk seg tilbake og overlot Kirkuk og andre omstridte områder til peshmergas. I august rykket ISIL inn i Sinjar og Ninevesletten og drev peshmerga-styrkene på flukt. Med flystøtte fra en internasjonal koalisjon, har peshmergas siden, sammen med styrker fra det syriske kurderpartiet PYD, drevet ut ISIL fra det meste av disse områdene.
Natalia Gordienko
Natalia Gordienko (født 11. desember 1987 i Chișinău) er en moldovsk sanger, influenser og tv-programleder. Sammen med Arsenie Todiraș representerte hun Moldova i Eurovision Song Contest 2006, med sangen «Loca». I 2020 skulle Gordienko ha representert Moldova for andre gang, med sangen «Prison». 18. mars 2020 avlyste imidlertid EBU konkurransen på grunn av koronaviruspandemien i Europa vinteren 2020. I stedet representerte hun Moldova i konkurransen i 2021 med låten «Sugar».
Bakgrunn
Gordienko ble født i Moldovas hovedstad Chișinău 11. desember 1987. Hun har ukrainsk opphav. Som barn sang hun i sitt lokale skolekor og fikk pianoundervisning på musikkskole. Senere danset hun i skolens danseensemble i ti år, og som 15-åring deltok hun i sin første lokale sangkonkurranse. Hun studerte senere popjazz ved Academia de Muzica Teatry si Arte Plastice (AMTAP).
Musikkarriere og Eurovision Song Contest
I 2006 representerte hun Moldova i Eurovision Song Contest sammen med Arsenium og Connect-R med sangen «Loca» (gal). Sangen fikk 22 poeng og endte som nummer 20 av 24 i finalen. Samme år endte hun på andreplass i den internasjonale musikkonkurransen Slavianski Bazaar og ble landets mest kjente sanger. Året etter vant hun førstepremie under New Wave Competition i Jurmala og vant senere gull i vokal-kategorien under World Championships of Performing Arts i Los Angeles. Samme året mottok Gordienko utmerkelsen Æresartist av Moldova.
Tross at hun ikke hadde noen DJ-erfaring selv, startet Gordienko DJ Star project i 2009. Hun deltok selv, og vant førstepris i sin egen konkurranse. Hun slapp debutalbumet Time i 2010 og oppfølgeralbumet Cununa de flori i 2011. I 2015 slapp hun singelen «Summertime» på Fly Records.
29. februar 2020 deltok hun på nytt i O melodie pentru Europa, med sangen «Prison». Vinneren av konkurransen får representere landet i Eurovision Song Contest. «Prison» var favoritt hos både juryen og tv-seerne, og vant konkurransen. Gordienko skulle dermed ha representert Moldova i Eurovision Song Contest 2020, men konkurransen ble avlyst på grunn av koronaviruspandemien. I stedet inviterte den moldovske kringkasteren TRM Gordienko til å representere Moldova i konkurransen i 2021. Hun deltok med låten «Sugar» og endte på en 13. plass i finalen.
Månelanding
Månelanding er en hendelse der et romfartøy lander på overflaten av en planets naturlige satellitt. Det refererer som regel til landing på overflaten til jordas måne, Luna. Dette omfatter både bemannede og ubemannede fartøyer. Det første menneskeskapte fartøy som nådde månens overflate var Sovjetunionens Luna 2 13. september 1959. USAs Apollo 11-tokt var det første bemannede romfartøy som landet på månen den 20. juli 1969.
Hardlandinger
Hardlanding er hvor fartøyet krasjer på månen. USA hadde flere landinger med romsonder i perioden 1958 til 1965, Ranger-programmet. De hadde også Pioneer-programmet, men ingen av disse var vellykkede med landing. Sovjetunionen hadde også flere landinger i perioden 1958 til 1966 med Luna-programmet. ESA, Japan, India og Kina har også hatt hardlandinger.
Bemannet kontrollert landing
Amerikanske NASA hadde seks bemannede månelandinger i perioden 1969 til 1972. Første bemannede månelanding var 20. juli 1969, og første person som gikk på månen var Neil Armstrong på samme ekspedisjon. Totalt (pr. 2009) har tolv mennesker gått på månen. Alle disse månelandingene ble utført av romfartøy i det amerikanske Apollo-programmet. Kostnadene er beregnet til 25,4 milliarder amerikanske dollar. USA har med Constellation-programmet planlagt nye bemannede landinger på månen.
Sølibat
Sølibat brukes spesielt om romersk-katolske presters og ordensfolks forpliktelse til å leve ugift og i seksuell avholdenhet. I Den ortodokse kirke og de orientalske katolske kirker kreves det at ordensprester (munker) lever i sølibat, mens sekularprester (de som ikke er tilknyttet en religiøs orden) kan være gift. Det er dog slik at de ikke kan gifte seg etter ordinasjonen.
Fra førkristelig tid er det flere eksempler på krav om å leve ugift, både hos romerne og hos jødene. Dette ble også tatt opp gjennom de kontemplative eneboerne og etter hvert også klostervesenet og troen på askesen.
Før 500
Fra de tidligste tider i kirkens lovgivningshistorie stod det fast at diakoner, prester og biskoper ikke skulle være «bigamøse». Bibelsk grunnlag for denne regelen kan finnes i 1. Tim 3,2 og Tit. 1,6 – «én kvinnes mann». Men på den tid ble ordet bigami også benyttet om det å gifte seg etter at den første ektefellen var død. Den kirkelige disiplin forbød med andre ord ordinasjon av gjengifte menn.
Det fantes imidlertid ikke noen regel som forbød ordinasjon av gifte menn, eller som forbød klerikere å inngå ekteskap, før på 300-tallet. Det er blitt gjort forsøk på å vise at det allerede fantes en sterk muntlig tradisjon som krevde at gifte geistlige levde seksuelt avholdende, men disse hypotesene har møtt sterk motstand fra andre kirkehistorikere.
Hva gjelder den kirkelige praksis i de to første hundreårene etter Kristus, er det tydelig at mange biskoper og prester frivillig valgte sølibatet. De tidlige kirkefedrene og andre kunne prise sølibatet, men ingen steder fremholdes det som en bedre eller mer opphøyd levemåte for geistlige. Gifte menn var alment akseptert i kristenheten.
På 200-tallet og innpå 300-tallet var det gifte presteskapet det mest fremherskende. Men i områder som de romerske provinsene Africa, Egypt og Syria utviklet det seg en preferanse for å velge biskoper og prester fra asketenes rekker, og de var sølibatære. Tertullian og Origenes fremla argumenter for det ønskelige med sølibatære geistlige: (1) Presten som et eskatologisk tegn, ved det at han med sin livsstatus viste til den paradisiske tilstand, en tilstand fri for concupiscentia; (2) presten kan derved vende seg udelt og helt mot Herren (3) og dermed være mer effektiv i sin tjeneste. (4) Det ble også anført et argument om rituell renhet: Den prestelige munus sanctificandi skulle helst utøves av en mann som var rituelt ren, og seksuelt samsvar var en av flere ting (som f.eks. menstruasjonsblod) som ble ansett som uforenlig med rituell renhet. Dette siste argumentet hadde en sterkere betydning senere i kirkens historie, men det var aldri det eneste argumentet.
Tidlig på 300-tallet var det blitt slik, også i øst, at man for det meste anså at en kleriker ikke kunne gifte seg etter at han var blitt ordinert. På 400-tallet var dette blitt en universell norm. Imidlertid var det vanligvis slik at de fleste klerikere allerede hadde giftet seg før sin ordinasjon.
Det var dermed på denne tid to typer sølibatsbestemmelser: (1) Forbud mot bigamøse klerikere, og (2) forbud mot at ugifte klerikere giftet seg (altså forbud mot å gifte seg etter ordinasjonen). I Øst ble dette bekreftet av lovgivning under keiser Justinian, og han tilføyde en bestemmelse om at kandidater for bispevielsen måtte være enten sølibatære eller barnløse.
I Vesten utviklet det seg mot slutten av 300-tallet en disiplin om at gifte prester skulle leve i seksuell avholdenhet. Den antatt første lovforståelse i denne retning spores gjerne til Synoden i Elvira i 324 – skjønt selve regelen ble artikulert noe senere. Gifte menn kunne ordineres, men bare dersom de gikk med på å leve med sine hustruer som brødre og søstre. Regelen fikk liten praktisk gjennomslagskraft. Sølibatskravet fikk etter hvert stadig større støtte, særlig innen den vestlige kirke, særlig siden flere paver – Siricius (384-398), Innocent I (402-417) og Leo I (440-461), men det var fremdeles slik at presters samboerskap (uten sex) med sine hustruer var tillatt. I Østen ble regelen om sølibat (og om seksuell avholdenhet for gifte) opprettholdt for biskoper, men den ble ikke introdusert overfor prester eller diakoner. Justinians lov ble på dette punkt bekreftet av Trullanum (691-92). Slik var den østlige regelen for prester og diakoner mindre streng enn den vestlige, på samme tid som den var strengere for biskopene – de sistnevnte kunne ikke bo sammen med sine eventuelle hustruer.
Fra 500 til ca. 1050
Også Pelagius II (579-590) Leo IX (1049–1054), Stefan IX (1057–1058), Nikolas II (1058–1061) og flere arbeidet for sølibatet gjennom utstedelse av strenge forordninger.
I Vesten var for det meste biskopene sølibatære menn under hele perioden. Frem til den karolingiske reform (tidlig på 700-tallet) var det alminnelig med gifte prester. Etter denne reformen fant man gifte prester og diakoner primært i de områder som ikke ble så meget berørt av reformbestrebelsene (Østerrike, Ungarn, Tyskland, England, Skottland ...).
Den karolingiske reform hadde størst virkning i Gallia, Italia og Spania, og var sentral for at sølibatet ble en vesentlig del av forberedelsen av menn til prestegjerningen. Det ble en tendens i retning av å styre menn i yngre alder mot prestekallet, det vil si fra et tidspunkt i livet da de ennå ikke hadde begynt å se seg rundt etter hustruer. Man begynte også å styre gutter i førpuberteten eller tidlig pubertet i retning av et fremtidig prestekall. Man kan se for eksempel de senere norske katedralskoler i dette perspektiv – selv om det neppe på noen tid var slik at alle eller de fleste av disse skolers elever endre opp som prester, det var alltid en utsiling både etter personens evner og egen interesse.
Det er opplagt at det ble langt enklere å få knesatt sølibatet når det skjedde fra ung alder av, enn det var overfor menn i 30-årene, eventuelt kreve seksuelt avhold av gifte menn som ble presteviet. Det var nemlig ved årtusenskiftet allerede slik at mange prester var gifte og samtidig forpliktet til å avstå for seksuell omgang med sine koner, men dette var vanskelig å få gjennomført i virkelighetens verden.
For å understreke kravet ble det forbudt for gifte prester å dele soverom med sine hustruer, og erklært at klerikere ikke hadde lov til å gifte seg – selv om deres ulovlig inngåtte ekteskap fremdeles ble betraktet som gyldige. (Presters ekteskap var illegale, men ikke invalide).
Etter den karolingiske reform hadde man i den katolske kirke prester som kan grupperes i fire situasjoner: (1) De som hadde giftet seg før de ble ordinert – de var etter kirkeloven forpliktet til seksuelt avhold; (2) de som var sølibatære ved ordinasjonen, og som etterpå levde for eksempel i prestelige fellesskap (som for eksempel som domherrer eller korherrer), eller levde alene i sitt sølibat; (3) de som giftet seg «ulovlig, men gyldig» etter ordinasjonen; (4) de som levde med konkubiner. Denne siste gruppen var av betydelig størrelse mange steder.
Fra høymiddelalderen
Men det var pave Gregor VII (1073–85) som fikk gjennomført sølibatet for hele kirkens presteskap. Dette skjedde ved hans høytidelige erklæring på synoden i Roma i 1074 om at alle som ville ha et åndelig embete, måtte forplikte seg til sølibat; men da biskopen i Paris beordret prestene sine til å forlate kone og barn, ble han jagd ut av katedralen. I 1077 fikk pave Gregor vite at presteskapet i Cambrai hadde pågrepet en tilhenger av geistlig sølibat og brent ham levende. Det kom også til voldelige opptøyer i England, Tyskland og Italia i sakens anledning.
Det er flere grunner til at den katolske kirke krever at deres prester skal leve i sølibat. Opprinnelig skulle det sikre presteskapets fokus på det åndelige liv, samt hindre at det ble bygget opp kirkelige dynastier, med geistlige verv og eiendommer som gikk i arv. I dag er en av grunnene at presten skal være tilgjengelig for menigheten når den trenger det, ubundet av familie og dennes krav. En mer praktisk og pragmatisk begrunnelse som av og til hevdes på folkelig hold, er at det også er billigere for kirken å forsørge en prest uten barn.
I 1330 måtte erkebiskop Eiliv Arnesson i Nidaros innskjerpe forbudet at prester holdt friller, men i Norge lyktes det aldri helt å gjennomføre sølibat for prester.
Anita Ihle Steen
Anita Ihle Steen (født 11. oktober 1970 oppvokst på Nes) er en norsk lokalpolitiker og medlem av Arbeiderpartiet. Hun ble i 2007 ordfører i Ringsaker etter Thor Lillehovde.
Hun meldte seg inn i Arbeidernes ungdomsfylking etter at en innvandrerbutikk i Brumunddal ble sprengt med dynamitt i 1986. I 1999 ble hun valgt inn i kommunestyret. Fra 2003 var hun leder for politikerkomite nummer 2, og hun ledet blant annet utredningen om eiendomsskatt i kommunen.
Hun er utdannet førskolelærer ved Høgskolen i Hedmark avdeling for lærerutdanning, og hun har vært barnehageleder.
Valentyna Sjevtsjenko
Valentyna Jevhenivna Sjevtsjenko (ukrainsk Валентина Євгенівна Шевченко, født 2. oktober 1975 i Hannivka i Tsjernihiv oblast) er en ukrainsk langrennsløper.
Hun debuterte internasjonalt i 2000. Hennes hittil beste sesong var 2003/2004, da hun kom på tredjeplass sammenlagt i verdenscupen.
Hennes beste OL-plassering er en femteplass på 30 km klassisk fra OL 2002 i Salt Lake City. I VM-sammenheng er femteplassen på 10 km klassisk i VM 2009 i Liberec hennes fremste prestasjon. Hun fikk tredjeplass i den første Tour de Ski (2006/2007).
Panter
Panter er en fellesbenevnelse som refererer til store kattedyr som har sort eller tilnærmet sort i pels, noe som forårsakes av melanisme (som er det motsatte av albinisme). Selv om melanisme kan opptre hos flere kattearter refererer begrepet sort panter kun til sorte individer hos tre av artene:
Knut Kircher
Knut Kircher (født 2. februar 1969) er en tysk fotballdommer. I 1998 ble han dommer i 2. Bundesliga (zweiten Bundesliga). Kircher ble i sesongen 2001/2002 oppnevnt til dommer i den tyske Bundesligaen. I 2004 ble han FIFA-dommer. Han dømte sin første landskamp 8. september 2004; Det var VM-kvalifiseringskampen mellom og  (1–5).
80 Sappho
80 Sappho er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 2. mai 1864 av Norman Robert Pogson fra Madras Observatory i Madras. Den er oppkalt etter den greske lyrikeren Sapfo.
Eksterne lenker
Lista de asteroidi
Armand Solbach
Armand Solbach (født 10. mai 1904 i Neuilly-Plaisance, dødsår ukjent) var en fransk turner.
Han var med i 2 OL og 2 turn-VM. Hans første OL var i 1928, der han fikk fjerdeplass i lagkonkurransen. Individuelt kom han på 11.-plass sammenlagt, og fikk 8.-plass i ringer og 9.-plass i svingstang som beste enkeltresultater. Neste OL, i 1936 i Berlin, ble det åttendeplass i lagkonkurransen.
I VM-sammenheng har han to VM-deltakelser: i 1926 og 1930. I 1926 ble det bronse i lagkonkurransen, og i 1930 tok det franske laget sølv. Han har ingen individuelle VM-medaljer.
På nasjonalt nivå er han fransk mester to ganger; i 1927 og 1929.
Rudolf Kirchschläger
Rudolf Kirchschläger (født 20. mars 1915 i Niederkappel, Kirschläger Oberösterreich, død 30. mars 2000 i Wien) var en østerriksk diplomat, politiker, dommer og politiker. Han var Østerrikes president mellom 1974 og 1986.
Bakgrunn
Kirschenschläger ble foreldreløs i en alder av 11 år. Han gikk ut fra Bundesaufbaugymnasium i Horn i 1935, og begynte å studere juss ved universitetet i Wien, men etter Adolf Hitlers Anschluss av Østerrike i 1938 måtte han gi opp sine jusstudier. Uten å være med i det nazistiske partiet NSDAP, som han nektet å bli, måtte hans stipend ved universitetet i Wien oppheves og Kirchschläger klarte ikke lenger å finansiere sine studier. Kirchschläger arbeidet derfor en stund som bankfunksjonær.
Andre verdenskrig
Han ble innkalt til tjeneste i infanteriet i det tyske Wehrmacht om sommeren 1939. I slutten av 1940 brukte han en to måneders frontpermisjon til å forberede seg til den juridiske statseksamen, og ble uteksaminert med tittelen doctor iuris.
Kirchschläger tjenestegjorde som vernepliktig soldat fra begynnelsen av andre verdenskrig. Han deltok i invasjonen av Polen i 1939, senere tjenestegjorde han på vestfronten og etter 1941 tjenestegjorde han på østfronten. På østfronten ble han såret i 1942. Han oppnådde graden kaptein og var lærer i taktikk ved Krigsskolen i Wiener Neustadt. I begynnelsen av april 1945 ledet han et kompani med kadetter i kampene mot de sovjetiske troppene som begynte å komme faretruende nær grensene til det tyske riket. Under en av disse kampene ble han alvorlig skadet i det ene beinet. Denne skaden ble han aldri helt frisk fra.
Etter krigen jobbet Kirchschläger som distriktsdommer frem til 1954 i Langenlois og senere jobbet han som dommer i Wien.
Diplomat
I 1954 ble han ansatt i Utenriksdepartementet i Østerrike. Fra 1967 til 1970 var han Østerrikes ambassadør i Praha. Til tross for en ettertrykkelig ordre fra utenriksdepartementet om ikke å gjøre det, så utstedte han likevel flere ganger utreisetillatelse til mange tsjekkoslovakiske borgere som forsøkte å flykte fra kommunistene under den sovjetiske invasjonen av Tsjekkoslovakia.
President
Mellom 1970 og 1974 var han utenriksminister i Østerrike. Han ble valgt til president i 1974. I et foredrag ved Innsbruck-universitet i februar 1971 skisserte han sin forståelse av en «etisk utenrikspolitikk».
I 1980 ble han gjenvalgt til en ny periode som president med en cirka 80 % av stemmene. Dette var den høyeste andel av stemmene som noen presidentkandidat noensinne har klart å oppnå i noe presidentvalg i Østerrikes historie.
Hytte
Hytter oppføres gjerne i nærheten av fritidsaktiviteter som jakt, fiske og friluftsliv/utendørsidrett, eller i områder med spesielt fin natur, som i skogen, på fjellet eller ved sjøen.
81 Terpsichore
81 Terpsichore er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 30. september 1864 av Ernst Wilhelm Tempel fra Observatoire de Marseille i Marseille. Den er oppkalt etter musen Terpsikhore fra gresk mytologi.
Edi Hauser
Eduard «Edi» Hauser (født 26. november 1948) er en sveitsisk tidligere langrennsløper.
Hans fremste meritt er tredjeplassen på 4 x 10 km stafett under OL 1972 i Sapporo.
Erik Rosenkrantz
Erik Ottesen Rosenkrantz (født 1519 på Tørning i Danmark, død 18. november 1575 på Arreskov på Fyn) var en dansk adelsmann og lensherre på Bergenhus fra 1560 til 1568.
Bakgrunn
Rosenkrantzfamilien var en fremstående dansk adelsfamilie. Erik Rosenkrantz ble i deler av oppveksten oppfostret av sin morfar i Brandenburg i Tyskland og som ung mann gikk han i saksisk tjeneste. Gjennom sin farmor nedstammet han fra den norske Losnaætten fra Sogn, og arvet det store tilhørende godskomplekset i 1547.
Karriere
Fra 1547 til 1551 bodde han på en av sine norske eiendommer, og representerte den norske adelen ved kongehyllingen i 1548. Fra 1551 til 1560 var han tilbake i Danmark og innehadde viktige stillinger der. I 1558 ble han gift med Helvig Hardenberg (1540–1599). I 1559, rett etter kroningen av Fredrik II, ble han utpekt til medlem av det danske riksrådet, og til lensherre for Bergenhus hovedlen. Han ankom Bergen 21. juli 1560.
Bergenhus hovedlen omfattet på denne tiden Vestlandet fra Lindesnes til Romsdal, i tillegg til Nord-Norge fra Helgeland og nordover. Som lensherre var Rosenkrantz øverste sivile og militære leder i dette området. Tiden hans som lensherre var preget av den nordiske syvårskrig. I løpet av disse stridsårene okkuperte en svensk styrke Trøndelag i 1564. Lensherre Rosenkrantz så det som sitt oppdrag å gjenerobre den okkuperte riksdelen og han samlet på eget initiativ, og med trusler om dødsstraff for dem som nektet, en styrke på ca. 4000 mann av bønder fra Nordhordland og Sunnhordland. Med denne styrken seilte han nordover i april 1564. 22. mai inntok han Steinvikholm festning der den svenske styrken hadde forskanset seg. I 1567 samlet han en ny styrke av bønder fra Vestlandet for å komme Akershus festning, som var truet av svenskene, til unnsetning. Blant bøndene var motstanden mot å gjøre krigstjeneste stor, og i 1568 sendte kongen en granskningskommisjon til Bergen for å høre klagemål fra bøndene. Konklusjonen til kommisjonen er ikke kjent, men kort tid etter søkte Rosenkrantz avskjed og fikk innvilget dette. 31. august 1568 forlot han Bergen. Resten av livet bodde han på Arreskov på Fyn. Han var stiftslensmann i Odense fra 1568 til 1572, og igjen i 1575.
I tillegg til de militære tiltakene i forbindelse med krigen mot Sverige, førte Rosenkrantz videre tiltakene som var satt i gang av forgjengeren, Christoffer Valkendorf, for å avgrense hanseatenes makt i Bergen. Han var ansvarlig for utbedringen av forsvarsverkene på Bergenhus festning, der han fikk bygd Rosenkrantztårnet, et viktig landemerke i byen i dag. Han bygde etter bybrannen 1561 også et privathus og representasjonslokale i byen, lenge kalt den Rosenkrantzke mur, i dag kjent som Muren i Bergen. Muren ble bygget på en almenning, hvor det ellers var byggeforbud og lå tvers over den gamle Strandgaten, med en hvelving gjennom husets første etasje for å gi plass til trafikken i Strandgaten.
Familie
Med sin kone, Helvig Hardenberg, fikk han fem barn, alle født i Bergen:
Ettermæle
I ettertiden er lensherre Rosenkrantz regnet som en meget betydningsfull mann både for byen Bergen og landet som helhet. Om ikke hans militære initiativ vedrørende Trøndelag hadde blitt iverksatt, er det svært mulig at det nordenfjellske Norge hadde forblitt en del av Sverige, mens skjebnen for det sønnenfjellske Norge er uviss: enten hadde det gått samme veien, eller var det fremdeles en del av Danmark-Norge.
Federico Gonzaga
Federico Gonzaga kalt kardinalen av Monferrato (født 1540 i Mantova i Italia, død 21. februar 1565 i Roma) var en av Den katolske kirkes kardinaler.
Han ble kreert til kardinal den 6. januar 1563 av pave Pius IV.
Han ble utnevnt til biskop av Mantova i 1564 skjønt han var for ung til å bli bispeviet.
Allianz für Deutschland
Allianz für Deutschland («alliansen for Tyskland») var et borgerlig valgforbund ved det første og siste frie valget til Folkekammeret i DDR den 18. mars 1990. Alliansen ble dannet 5. februar samme år og bestod av CDU i DDR, Deutsche Soziale Union og Demokratischer Aufbruch.
CDU i Vest-Tyskland under Helmut Kohls ledelse spilte en vesentlig rolle i opprettelsen av dette valgforbundet i DDR. Det gikk inn for en rask tysk gjenforening og gjenopprettelse av de gamle delstatene.
Ved valget oppnådde alliansen 48,15 % av stemmene (CDU 40,9%, DSU 6,3%, DA 0,9 %) og 192 av 400 mandater. Ettersom DDR ikke hadde noen sperregrense fikk alliansen likevel ikke et absolutt flertall, og valgte derfor inngå et samarbeid med de liberale (BFD) og SPD. Alliansens toppkandidat, Lothar de Maizière, ble DDRs første og eneste demokratisk utpekte statsminister. Med den tyske gjenforening den 3. oktober 1990 oppløste alliansen seg.
Hemolymfe
Hemolymfe er en blodvæske, et slags «blod» som finnes hos leddyr. Hemolymfen ivaretar funksjonene både til «blod» og «lymfe» hos virveldyrene. Hemolymfen er fargeløs, men kan inneholde spor av grønn eller gul, og transporterer blant annet næringsstoffer, avfallsstoffer, vann, karbohydrater og delvis oksygen rundt i kroppen.
Hemolymfen utgjør mellom 4 og 40 % av dyrets vekt. Selve hemolymfen finnes i hele dyrets kropp og noe følger et årenett, mens mesteparten er fritt og ikke i årer (blodårer) slik som blodet hos mennesker. Et årenett for hemolymfe finnes særlig i beina og i de tykkeste ribbene i vingene. Hjertet er primitivt hos insekter, avlangt, rørformet og ligger i bakkroppen og brystet. Det suger hemolymfe inn i bakenden av dyret og pumper det ut på ulike steder i lengre fremme i insektkroppen.
Hemolymfen brukes i liten grad til transport av oksygen eller gass rundt i kroppen. Hos landlevende dyr skjer ånding via et eget system av luftfylte årer, kalt trakéer. De besørger oksygen i kroppen og er forenet med åpninger i hudskjelettet ut til atmosfærisk luft. Insektlarver som lever i vann, har hemolymfe som inneholder hemoglobin, noe som gjør blodvæsken rødfarget. Hemoglobin er nødvendig for oksygentransporten i kroppen. Krepsdyr har hemocyanin i sin hemolymfe, dette er kobberholdig, og gir hemolymfen en blå farge.
Hos enkelte grupper insekter bruker hemolymfen for å regulere varmetapet. Noen insekter har utviklet systemer for utveksling av varme, disse kan både forhidre og øke varmetapet. Leddyr er avhengig av omgivelsenes varme og i varmt vær er det viktig å kvitte seg med overflødig varme. I kaldt vær er det viktig å bevare varmen i kroppen, særlig ved viktige organer som flygemuskulaturen.
Tranent
Tranent (skotsk-gælisk: Tranant) er en by by (town) i East Lothian (tidligere Haddingtonshire), sørøst i Skottland. Byen ligger 9,5 km øst fra grensen til Edinburgh og 14,5 km fra sentrum av Edinburgh. Det ligger ved siden av motorveien A1. Den opprinnelige hovedveien gikk rett gjennom byen inntil den nye A1 ble bygget. Byen er bygget i en slak skråning, omtrent 90 meter over havet, og er det en av de eldste byene i East Lothian. Tranent var tidligere en stor gruveby, men fungerer nå som en pendlerby for Edinburgh. Folketallet er for 2020 beregnet til 11910 innbyggere.
Etymologi
Stedsnavnet er uklart og forklaringene tenderer å være preget av spekulasjoner. Som en bosetning ser det ut til at Tranent har hatt svært gammel opprinnelse, som muligens kan dateres tilbake til da votadiniene, den innfødte stammen som da var bosatt i dette området i romersk tid. Navnet ble først registrert, som Travernment, i et charter fra 1100-tallet, og på begynnelsen av 1200-tallet. Et forsøk på forklaring er første ledd, trant-, kan være beslektet med latinske trano, i betydningen «svømme, krysse, penetrere».
John Henderson på midten av 1800-tallet skrev at stedsnavnet er uklart, men forkaster et folkeminne om at en gruppe vikinger gikk i land på motsatt kyst i Fife, og de innfødte skal å ropt: ''Tranent! Tranent! i betydningen «La de svømme over.» Heller ikke at det er korrupsjon av ordet Trinity'' (treenigheten). En mer rimelig forklaringen kan finnes i den eldste delen av bosetningen so langs en kløft eller ravine, en gang skogskledt med en elv, og i brytonisk språk var det en geografisk beskrivelse, Trv-er-nent. Således kan det se ut som at med elementene tre og nant kan betyr «byen ved bekken».