cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Friidrett under Sommer-OL 1920 – Kappgang 3 km menn
Rekorder
Donato Pavesi fra Italia satte ny olymisk rekord i første semifinalen med 13.46,8 minutes og i den andre semifinalen forbedret hans landsmann Ugo Frigerio rekorden til 13.40,2. I finalen forbedret Frigerio den olympipske rekorden til 13.14,2 og ettersom øvelsen ikke har stått på det olynpiske programmet er det fremdeles olympisk rekord.
Semifinaler
Fredag 20. august
Semifinale 2
Finale
Lørdag 21. august 1920
Andreas Rønbeck
Sammen med Henrik M. Askildsen og Thomas Helland (a.k.a. Thom Hell) bidro Rønbeck med tekst og vokal på låten «Horizon», utgitt på Twinkleheads selvtitulerte album (2006). Rønbeck har ledevokal i siste parti av låten, og bidrar ellers med backing vocal på albumutgivelsen uten å være fast bandmedlem.
I 2008 sang Rønbeck duett med artisten Sarah Nebel, a.k.a. Elisabeth Endresen, på låten «Red Velvet Sofa» fra albumet Great White under artistnavnet ''Adrien
George Keller
George Keller (født 10. februar 1953 i Trondheim) er en norsk musiker (piano, fiolin, gitar og mellotron), produsent og låtskriver. Han er også kjent som Georg Keller.
På 1970-tallet og starten av 1980-tallet ga han ut fire album under sitt eget navn eller som George Keller Band. Han ga ut albumet Let's Move Together sammen med Anita Skorgan. Han produserte også et album for Skorgan.
Plateprodusent
Innen musikkbransjen har en plateprodusent (eller musikkprodusent) mange roller, deriblant kontrollen med innspillingssesjoner, veiledning og trening av artistene og overoppsyn med innspillingen, miksing og mastering-prosessene. Disse oppgavene har vært produsentenes hovedfunksjoner siden lydopptakets spede barndom, men i andre halvdel av det 20. århundre tok produsentene på seg en mer omfattende forretningsrolle. Disse aktivitetene utgjør til sammen musikkproduksjon (plateproduksjon).
De første plateprodusentene
På femtitallet ble denne funksjonen utført av artist- og repertoarlederne. En av de mest berømt artist- og repertoarledere var musikeren og komponisten Mitch Miller hos Columbia Records. Fram til 1960-tallet var de fleste produsenter og artist- og repertoarledere lønnede ansatte hos de store plateselskapene, og de fleste innspillinger ble gjort i studioer disse selskapene eide og drev, slik som EMIs berømte Abbey Road Studios i London.
Omkring midten av femtitallet dukket en ny kategori opp, nemlig de uavhengige plateprodusentene. Blant de mest berømte tidlige uavhengige produsentene er den velkjente låtskriver- og produsentduoen Leiber/Stoller, Wall of Sound-skaperen Phil Spector og den britiske studiopioneren Joe Meek.
Denne forandringen ble mulig mye på grunn av introduksjonen av «high-fidelity» magnetbåndsteknologi for opptak midt på femtitallet, noe som på dramatisk vis endret prosessene og de økonomiske rammene for musikkinnspillinger. Magnetbånd muliggjorde etableringen av uavhengige innspillingsstudioer i større innspillingssentre slik som London, Los Angeles og New York. I motsetning til de gamle studioene til plateselskapene, som fungerte som innesluttede enheter, kunne disse nye studioene bli leid på timebasis av hvem som helst som hadde råd til det.
De største og beste kommersielle innspillingsstudioene ble gjerne startet og ledet av dyktige innspillingsteknikere. De ble konstruert med stor omhu for å skape optimale innspillingsforhold, og var utstyrt med det siste og beste av opptaksutstyr og toppkvalitets mikrofoner, og i tillegg elektronisk forsterkerutstyr og musikkinstrumenter.
De ypperste studioene slik som Olympic Studios i London eller United Western Recorders i Los Angeles ble raskt blant de mest etterspurte innspillingslokalene i verden, og begge disse studioene ble til veritable «hitfabrikker» som produserte mange av de mest suksessrike pop-innspillingene i siste halvdel av det 20. århundre.
Utvikling av produsentens rolle
Før femtitallet hadde de forskjellige trinn i innspillings- og markedsføringsprosessen blitt utført av ulike fagfolk innen bransjen – artist- og repertoarmanagere lette seg fram til potensielle nye artister og skrev kontrakt med dem på vegne av plateselskapet; profesjonelle låtskrivere skapte nytt materiale; fast ansatte teknikere utførte oppgaven med innspilling av lyd i studioer eiet av plateselskapene.
Befridd fra dette tradisjonsbundne systemet gjennom framveksten av uavhengige kommersielle studioer, var den nye generasjonen forretningsgirede produsenter (mange av dem kom fra jobber innen bransjen) i stand til å skape og befeste et nytt sjikt innenfor bransjen der de tok en mer direkte og kompleks rolle i musikkprosessen. Denne utviklingen innen musikk hadde sin parallell innen TV-industrien som hadde opplevd innføringen av videobånd-innspilling og den påfølgende framvekst av TV-produksjonsselskaper som Desilu, som var startet av 50-tallets store superstjerne på amerikanske TV-skjermer Lucille Ball og hennes ektemann Desi Arnaz.
Disse produsentene utførte nå gjerne det meste eller alle disse forskjellige oppgavene selv, inkludert utvelgelse og arrangement av låter, oppsyn med opptak (og ofte teknikerfunksjonen under selve innspillingen) og til og med skriving av materiale (eller de sørget i det minste for å bli kreditert som låtskrivere). Uavhengige musikkproduksjonsselskaper fikk hurtig fotfeste innen populærmusikken og ble snart det viktigste mellomleddet mellom artist og plateselskap, der de tegnet kontrakter med nye artister, produserte innspillingene for deretter å gi plateselskapene lisenser på det ferdige produktet til trykking, markedsføring og salg. (Dette var en nyvinning innen populærmusikkfeltet, selv om et på mange måter liknende system lenge hadde fungert i mange land når det gjaldt innholdsproduksjon for radiokringkasting.) Det klassiske eksemplet på denne overgangen er den anerkjente britiske produsenten George Martin som jobbet som ansatt produsent og artist- og repertoarmanager for EMI i mange år for deretter å starte på egen hånd og bli en svært suksessrik uavhengig produsent.
Som en følge av disse endringer begynte plateprodusentene å utøve en sterk påvirkning, ikke bare på individuelle karrierer, men også på den kursen populærmusikken tok. Andre betydningsfulle forhenværende og nåværende uavhengige produsenter inkluderer Don Kirshner (The Monkees), Mickie Most (en av tidens mest suksessrike produsenter), Tony Visconti (David Bowie, T.Rex), den australske produsentpioneren Ted Albert (The Easybeats), og mer nylig, den amerikanske produsenten og plateselskapseieren Rick Rubin (Beastie Boys) og hiphop-mogul Dr Dre (N.W.A), (Snoop Doggy Dogg).
Mange suksessrike plateartister har innsett potensialet for å skape innspillinger som matchet deres musikalske visjoner og har fått fullverdige produsentkarrierer i tillegg. Eksempler er Nile Rodgers, Jeff Lynne, Brian Wilson og Brian Eno.
Enkelte produsenter ble også i realiteten innspillingsartister selv, der de ofte skapte innspillinger sammen med anonyme studiomusikere og utga platene under pseudonym. Eksempler på dette fenomenet inkluderer innspillingene til de fiktive gruppene The Archies og Josie & The Pussycats, som var produsert av henholdsvis Don Kirshner og Danny Jansen, som hadde fått i oppdrag av TV-produksjonsselskaper å produsere disse platene for å markedsføre animerte barne-TV-serier av samme navn.
Produsenter og moderne innspillingsteknologi
Innen moderne rap-musikk forventes produsenten normalt å fylle rollene som komponist og arrangør i tillegg til de tradisjonelle pliktene plateproduksjon medfører: hiphop-produsenter skaper vanligvis instrumentalspor (eller «beats») på egen hånd og tillater at artistene de arbeider sammen med får velge ut en beat fra samlingen deres til å spille inn over. Noen av de etablerte rap-produsentene, inkludert Dr. Dre, Kanye West og andre produserer sine innspillinger på tradisjonelt vis ved å holde oppsyn med et team av musikere.
I moderne elektronisk musikk (ikke å forveksle med «elektronika»-musikk, men enhver form for musikk skapt ved hjelp av elektronisk utstyr, som kan inkludere rap og r&b, og dessuten mange forskjellige kategorier av dance- og new age-musikk) er produsenten ofte den eneste personen som er innblandet i frembringelsen av en musikkinnspilling og er ansvarlig for både skriving, framføring, innspilling og arrangering av materialet. Termen «produsent» er innen dette feltet nesten synonymt med «musiker». Denne endringen har i stor grad skyldtes økningen i billig men like fullt kraftig programvare for musikkproduksjon som gjør det mulig for hele spor å bli komponert, arrangert, og innspilt hjemme på PC eller laptop, der de tradisjonelle rollene til et team av mennesker kan utføres av ett individ. Populære programpakker for musikkproduksjon til PC inkluderer Pro Tools, Cakewalk SONAR, Logic Pro, Cubase, Reason, Ableton Live og FL Studio (tidligere «Fruity Loops»).
Med framveksten av bærbart innspillingsutstyr, har livealbum-produksjon blitt mye mer kostnadseffektivt enn i de to foregående tiår. Dette har medført at tusenvis av innspillinger med livemusikk flommer over internett og musikkforretninger. Betydningsfulle produsenter av livekonserter inkluderer: Guy Charbonneau, Randy Ezratty, Eddie Kramer, Mark Cavener, Allen Reynolds, og Chuck Plotkin.
Angola under Afrikamesterskapet i friidrett 2016
Angola deltok under Afrikamesterskapet i friidrett 2016 (utendørs) fra 22. til 26. juni 2016 i Durban i Sør-Afrika.
Dr. Quinn, Medicine Woman
Dr. Quinn, Medicine Woman er en amerikansk drama- og westernserie som gikk på CBS fra 1993 til 1998. Handlingen er lagt til slutten av 1860-tallet og handler om den kvinnelige legen Michaela Quinn reiser fra sitt fornemme liv i Boston, for å jobbe som lege i en liten landsby i Colorado.
Det har også blitt laget to TV-filmer i Dr. Quinn-serien; Revolutions og The Heart Within. Disse ble laget som en oppfølger til TV-serien.
Serien ble sendt på TVNorge fra 1994.
Handling
Historien begynner i år 1867, og sentrerer seg rundt en velstående doktor som opprinnelig kommer fra Boston, Massachusetts: Michaela Quinn. Etter farens dødssfall reiser Michaela vestover, til den lille byen Colorado Springs for å sette opp hennes egen lege-praksis. I begynnelsen finner hun det vanskelig å tilpasse seg til den nye tilværelsen i Colorado. Men hun får snart en venn i en robust friluftsmann og venn av Cheyenne-folket, Byron Sully (spilt av Joe Lando) samt en jordmor ved navn Charlotte Cooper (spilt av Diane Ladd)
Etter at Charlotte blir dødelig bitt av en giftig klapperslange, ber hun Michaela på sitt dødsleie om å passe på de tre barna hennes: Matthew, Colleen, og Brian. Michaela slår seg ned i Colorado Springs, og venner seg snart til sin nye tilværelse sammen med barna hun har fått ansvaret for. I mellomtiden finner hun også ekte kjærlighet sammen med Byron Sully.
Inuvik
Inuvik er en by nordvest i Nordvestterritoriene i Canada. Ved folketellingen i 2016 hadde byen 3 243 innbyggere.
Historie
Inuvik ble grunnlagt i 1953 som en erstatning for administrasjonssenteret Aklavik, vest for Mackenziedeltaet, da Aklavik var utsatt for oversvømmelse og ikke hadde plass til ekspansjon. På den tiden ble byen kalt New Aklavik men byttet navn til Inuvik i 1958. Da folk begynte å bo i Inuvik ble det i 1959 bygget en skole. I 1960 ble det bygget sykehus, regjeringskontorer og boliger for staben.
SSX 3
SSX3 er et snowboardspill utviklet av EA Sports BIG og gitt ut av EA Canada. Spillet ble gitt ut i 2003, og er det tredje i SSX-serien
SSX3 har også utviklet tilpassingen av figurene og belønningsystemet. Man kan motta medaljer og trofeer for å fylle opp pokalskapet sitt, øke sin evnene til sin kjører gjennom et mer dyptgående attribute system (system for egenskaper), og man kan til og med omdøpe toppene etterhvert som man mestrer dem. I tillegg til at figurene er fullstendig brukertilpasset, (inkludert «over the top cheats» for å utstyre dem) kan man tilpasse den egne personlige spilleliste – og mye mer.
Man kan velge mellom følgende figurer i spillet:
Løp/grener
Med SSX3 kan spillerne selv velge hvordan de vil spille og hvordan de vil utvikle seg. Kjørerne konkurrerer i ulike grener (Race, Big Air, Slope Style og Super Pipe), hvor du må i «Conquer the Mountain» komme minst på tredjeplass for å fortsette, og eventuelt gå til finalen, hvor det er vanskeligst. Alle de 3 forskjellige toppene har også sine egne «Peak Bosser», hvor Mac er generelt den første, spiller du som Mac er det Griff. På andre peak er det Nate, hvor Zoe er back-up. Og på Peak 3 er det Psymon og Elise er back-up. Disse kommer ALLTID først i Freestyle-eventene (med mindre du gjør.) og ofte først i løpene. (Med mindre du gjør.) Det er også disse som eventuelt vil utfordre deg til Backcountry race på de tre Backcountry-banene: Happiness, Ruthless og The Throne. De banene er uoffisielle, hvor du kjører i villmarken. De er på toppen av sitt Peak.
Banene
Det er totalt 17 baner I SSX 3, hvor disse 17 banene splittes opp i 26 events.
Sørgepil
Sørgepil (Salix x sepulcralis eller Salix alba x pentandra), engelsk weeping willow, er et svært vanlig, hybrid løvtre i pilefamilien / vierfamilien (Salicaceae). Det er en krysning av artene hvitpil og tårepil, og blir opptil 12 meter høyt med karakteristiske hengende grener. Det har blitt dyrket i Europa og er naturalisert på spredte steder tilknyttet hager og parker.
Frankie Fredericks
Frankie Fredericks (født 2. oktober 1967 i Windhoek) er en namibisk friidrettsutøver. I 1987 fikk Fredericks et stipend ved Brigham Young University i USA. Under VM 1991 tok Frederics sølv på 200 meter og 5.-plass på 100 meter. Under VM 1993 vant han gull på 200 meter, karrierens største triumf. Da han la opp i 2004, hadde han løpt 27 ganger under 10,0 på 100 meter.
Sørgepil
Grenene er lange, hengende og smale, og det første året er kvistene hårete. Grenene brekker ikke så lett. Andre årets grener er inntil 4 mm tykke, og med brunlig eller grønnbrun bark. Knoppene er gulbrune eller lysbrune, eggerunde og 5-7 mm lange, og innoverbøyde uten behåring. Knoppene ligger ofte tett inntil kvisten, og skilles fra fontenepil (Salix x pendulina) ved at sistnevnte har mørkere brune og mer utoverbøyde knopper.
Frankie Fredericks
Under OL 1992 i Barcelona tok han sølv på 100 meter, bak briten Linford Christie. Han tok også sølv på 200 meter, mellom amerikanerne Mike Marsh (gull) og Michael Bates (bronse).
Sørgepil
De matte og klargrønne eller lyst olivengrønne, svært fintannede bladene er 7-14 cm lange og lysegrønne under, bladstilk 7-10 mm med inntil 2 kjertler. Bladet er mye lengre enn det er bredt, og er bredest ved midten (ikke elliptisk) med en smal spiss og 9-12 par av gulaktige sidenerver. Ørebladene er oftest fraværende.
Frankie Fredericks
Under OL 1996 i Atlanta ble det ny sølvmedalje på 100 meter, denne gang ble han slått av Canadas Donovan Bailey. Ny sølvmedalje ble det på 200 meter, her vant amerikaneren Michael Johnson gull.
Under OL 2004 i Athen ble han tidenes eldste finaledeltaker i en sprintøvelse. Han kom på fjerdeplass på 200 meter, i en alder av nesten 37 år.
Sørgepil
Sørgepil blomstrer i mai med gulaktige hunnblomster i 3-4 cm lange rakler med hår langs sidene og ytterst på spissen. Raklene har en kort griffel. Den kan likne veldig på fontenepil, men skilles ved de gulbrune knoppene som er mørkere hos fontenepil. Arten vokser i hager ogi fuktig mark.
Både fontenepil og sørgepil tåler bedre fuktig klima enn hva tårepil gjør, og dyrkes derfor i både Europa og Nord-Amerika.
«H.C. Ørsted–monumentet» (Ørstedsparken)
«H.C. Ørsted–monumentet» er et kunstverk utført av den danske billedhuggeren Jens Adolf Jerichau i perioden 1860–71 og fremstiller fysikeren Hans Christian Ørsted (1777–1851) idet han utfører et eksperiment. Tre skjebnegudinner fra norrøn mytologi er plassert rundt sokkelen; Urd, Verdande og Skuld. De skal symbolisere fortid, nåtid og fremtid.
Figurgruppen er utført i bronse og står på en sokkel av granitt. Monumentet er oppstilt i Ørstedsparken i København, hvor det ble avduket i 1876. Figurgruppen måler 600x500x450 cm.
På forsiden av sokkelen står det med bronseskrift: HANS/CHRISTIAN/ ØRSTED, høyre side av sokkelen: FØDT 14 AUGUST/1777 og på venstre side: DØD 9 MARTS/1851
Desi
Desi (symbol d) er et SI-prefiks i SI-systemet som representerer 10−1 eller 1/10.
Det ble tatt inn i systemet i 1795. Desi kommer fra latin decimus, som betyr tiende.
Stupino
Stupino (russisk: Сту́пино) er en by i Moskva oblast i Russland. Den ligger ved elva Oka, rundt 100 km sør for Moskva. Innbyggertall: 63 124 (folketelling 2002), 74 476 (folketelling 1989).
Byen ble grunnlagt i 1939 som en lukket by. Dens viktigste landemerke er Belopesotskij-klosteret, med bygninger fra 1600-tallet og fremover. Under den kalde krigen var den viktigste industrien i Stupino våpenproduksjon.
Lepsøy bedehuskapell
Lepsøy bedehuskapell er på Lepsøya i Haram, Ålesund kommune, Møre og Romsdal fylke. Det ble oppført som bedehus i 1896 og påbygget i 1956.
Byggverket er i tre og har 150 plasser.
Det er ikke kirkegård ved kapellet, men Lepsøy gravplass er et par kilometer lenger nordvest.
Hausmannsområdet
Hausmannsområdet er et strøk nordøst i Oslo sentrum som består av Hausmannskvartalene og Ankerløkka. Området tilhører bydelene St. Hanshaugen og Grünerløkka og har en kort grense også til det administrative området Sentrum.
Hausmannskvartalene, de femten kvartalene syd for Hausmanns gate ble bebygget fra 1860-årene. Fra denne tiden har strøket hatt en blanding av boliger, bedrifter, gudshus, skoler og andre institusjoner, spise- og forlystelsessteder og lokaler for frivillige organisasjoner, en blanding som er typisk for sentrumsranden, der leieprisene har vært nokså lave. Fra 1870-årene ble strøket kjerneområde for jødiske innvandrere til Oslo. Hovedgate er Torggata, som går fra Stortorvet forbi Youngstorget til Ankertorget.
På 2010-tallet er området preget av
Området mellom Hausmanns gate og Akerselva kalles Ankerløkka. Her har det vært torg, kirkegård, gassverk, bussterminal m.m. Området er i dag dominert av Yrkesskolenes hybelhus og institusjonene Norsk Form, DogA, Elvebakken videregående skole og Kulturkirken Jakob.
Beliggenhet, størrelse, gater og plasser
Hausmannsområdet avgrenses slik:
Hausmannsområdet har ingen klar grense mot nordvest/nord. Det er vanlig å regne strøket ikke lenger enn til Hausmania, mens området mellom Maridalsveiens begynnelse og Akerselva ligger navnløst mellom Fredensborg og Grünerløkka.
Hausmannskvartalene tilhører bydel St. Hanshaugen, området mellom Hausmanns gate og Akerselva ligger i bydel Grünerløkka. Strøket har en kort grense også til det administrative området Sentrum, langs Storgata fra Brugata til Lybekkergata / Hammersborggata.
Hausmannsområdet er flatt, rektangulært og om lag fem hundre meter på tvers i begge retninger.
I tillegg til de fire nevnte gatene består strøket av Axel Maurers vei, Badstugata, Bernt Ankers gate, Calmeyers gate, Ebbells gate, Jess Carlsens gate, Mariboes gate, Osterhaus' gate, Torggata, Østre og Vestre Elvebakke, og plassene Arbeidersamfunnets plass og Ankertorget. Bernt Anker, Mathias Calmeyer, Ludvig Mariboe og Nicolai Diderich Osterhaus var alle velgjørere i byen, gjennom å gi formue ved å stifte legat, verv i kommune og organisasjoner m.m, Jess Carlsen på 1700-tallet, de øvrige rundt år 1800.
Akerselvas bredder er parklagt, det er ellers ingen parker i strøket.
Befolkning, næring og institusjoner
Befolkningen er om lag 2800 i 2009, drøyt 1400 i kvartalene og 13-1400 på Ankerløkka (studentboligene).
I 2002 var det cirka to og en halv ganger så mange kvadratmeter næringsareal i Hausmannskvartalene som bolig. Av de 560 boligene var da rundt 60% ett- eller toroms. Planleggingsprogrammet fra 2002 fastla et boligtall på 1700-2000, 300 ved bruksendring, 167 boliger forutsettes revet, det øvrige ved nybygging. Fra årtusenskiftet er det bygget mange nye boliger i kvartalene, slik at befolkningen her er øket fra 430 i 1991, til cirka 800 i 2000, 950 i 2004 og 1400 i 2008.
Strøket er en utkant av sentrum (en del av sentrumsranden), med boliger og stor andel næring som mest betjener andre enn strøkets beboere.
Noen tradisjonsrike norske butikker er fremdeles i strøket, blant dem Hornaas Musikk.
To av de store konsertlokalene i byen, Sentrum Scene og Rockefeller, holder til ved Arbeidersamfunnets plass, og det er flere mindre utesteder med levende musikk.
Jødisk Museum i Oslo ligger i Calmeyers gate 15.
Av kontorer finnes statlige etater: Statens helsetilsyn, Utlendingsdirektoratet, Statens kartverk, fagforbund og –foreninger (Utdanningsforbundet, Norsk nærings- og nytelsesmiddelforbund, Forbundet Ledelse og Teknikk, LO i Oslo) og frivillige organisasjoner (Norsk folkehjelp, NOAS, Natur og Ungdom og Folk og forsvar).
Fortsatt er Hausmannskvartalene et område for menigheter: innviet ca. 1979
Før 1800, strøksnavnet
I jernalderen lå gården Åros i den nordlige delen av strøket, ikke langt fra elva.
På 1600-tallet ble Vaterlands Storgade anlagt (i dag Storgata). Den svingte inn Brugata – Storgatens nordre del ble ikke anlagt frem til Akerselva før Nybrua åpnet i 1827. Storgaden ble regnet som en forstad.
Navnet Husmannsområdet kommer fra generalløytnant Fredrik Ferdinand Hausmann (1693–1757), som i noen år fra 1732 eide Ankerløkken, og som også har gitt navn til Hausmanns gate. Strøksnavnet er lite kjent, slik det ofte er med navn på strøk nær bysentrum som er dominert av handel og arbeidsplasser.
Tukthuset
Christiania Tugthus åpnet på et 18 dekar stort område som i dag er Arbeidersamfunnets plass i 1741, med flere bygninger og mur rundt området. Hovedbygningen i barokk stil var en av de største og fineste bygningene i byen. Tiggere, omstreifere, løsgjengere, prostituerte, gjenstridige Tjenesteytende havnet på tvangsarbeid på Tukthuset. Institusjonen var i drift til 1938, de senere år som landsfengsel for kvinner (inntil dette flyttet til Bredtvedt). Bygningen ble revet i 1940-årene. Deler av tukthusmuren er bevart i politihuset fra 2000, ved inngangen fra Calmeyers gate, og i restauranten som ligger rett overfor.
Hausmannskvartalene – 1800-, 1900- og 2000-tallet
Storgaten (da Vaterlands Storgade, fortsatte til Vaterlands bru i dagens Brugata) ble innlemmet i byen ved at gårdeierne fikk handelsrett i 1794, men dette berørte knapt strøket. Hausmannskvartalene ble innlemmet i byen i 1838, Ankerløkka i 1859.
Midt på 1800-tallet besto området av Fru Anckers løkke (nordøst) og Youngs løkke, et mindre område i sørvest. Stadskonduktør Chr. Grosch utformet et reguleringsforslag for Youngs løkke i 1839, og i 1846 vedtok kommunen en regulering som også innebar gatenett over hele Hausmannskvartalene. Fra 1855 ble det reist leiegårder og næringsbygg langs Torggata (som fra Youngstorget og nordover het Øvre Torvegate), et av de tidligste typiske østkantstrøk bygget i mur (murbyen), med blanding av bolig og næring i egne gårder og i gårdsrom (reperbane, sjokoladefabrikk, bryggeri, garveri, høvleri, hattefabrikk m.fl.).
I 1900 bodde 140 av de 343 jødene i Kristiania i Jacob menighet, som omfattet Hausmannsområdet og Grünerløkka opp til Nordre gate, i 1910 var andelen på sitt høyeste med 43% (294 av 688). Mange av jødene kom fra Russland og de baltiske landene, en stor andel hadde noen år i Sverige som mellomstasjon. Det var småhandlende, handelsreisende, håndverkere og spesialarbeidere (særlig i tobakksindustri) som slo seg ned i Hausmannskvartalene, mens jøder som drev større bedrifter, ofte innvandret fra Danmark og Tyskland, slo seg ned på vestkanten. Synagogen i gårdsrommet i Calmeyers gate 15 (i dag museum) ble åpnet i 1921. Arkitekt Erik Fjeld tegnet synagogen som ble bygget etter ortodoks tradisjon med separate innganger for kvinner og menn. Over 200 menn kunne få plass i den store salen. Damegalleriet oppe hadde plass til 100 kvinner. Galleriet hadde et gitter på nesten en meter for hindre mennene i å ha innsyn. For mange ble den nye synagogen et viktig senter både religiøst, sosialt og kulturelt.
I 1889 kom Calmeyergadens bedehus (senere Calmeyergadens Misjonshus), den gang byens største forsamlingslokale, mye brukt til konserter i tillegg til religiøse møter.
Håndverkergården, Mariboes gate 11, bygget 1872 var Mariboegaden Latin- og realskole, senere Heltberg studenterfabrikk og Elvebakken videregående skole.
Fra 1905 ble det etablert ni private kinoer i strøket, de fleste av dem ble nedlagt etter at den kommunale kinoen kom i 1914. Det ryktet Hausmannskvartalene hadde som forlystelsesstrøk med spise- og skjenkesteder og andre underholdningstilbud holdt seg utover 1900-tallet.
Ved Arbeidersamfunnets plass kom Torggata Bad, bygget 1922-28 i nyklassisistisk stil og i 1934-41 ble Samfunnshuset bygget i funksjonalisme, begge kjente bygninger.
1960- og 70-årene og utover i 80-årene var en periode med fysisk forfall og lavere status for mange av leiegårdsområdene på østkanten, også i Hausmannskvartalene. Det foregikk åpenlyst salg av smuglersprit på Ankertorvet, og næringsdrivende i strøket klaget over at politiet ikke grep inn mot kriminaliteten som preget gatebildet.
I 1987 registrerte Oslo Byes Vel bygningene i strøket som grunnlag for senere opprustning. Strøket ble bestemt byfornyet på 1980-tallet, men vedtaket ble ikke satt ut i livet da. Et forslag midt i 1980-årene om å legge glasstak over Torggata ble heller ikke gjennomført.
Politiet hadde en egen aksjon i strøket i 1990-årene, der kriminell spillevirksomhet og annet ble trengt tilbake og strøket ble tryggere å bevege seg i. Fra 1980-årene kom nye kontorbygg (Calmeyers gate 1) og fra slutten av 1990-årene begynte nybygging av boliger.
Mot slutten av 2000-årene utviklet deg seg en arena for åpenlyst salg av hasj i strøket. Næringsdrivende klaget igjen på at politiet ikke grep inn mot kriminaliteten som preget gatebildet.
Formel 1-sesongen 2013
Førermesterskapet ble vunnet av Sebastian Vettel, som tok sitt fjerde strake mesterskap, og konstruktørtittelen gikk til Red Bull, også det for fjerde år på rad.
Hausmannsområdet
Ankerløkka
Ankerløkken var en byløkke som hadde hatt skiftende eiere da den siste private eier, Peder Anker, solgte den delen som ligger mellom elva og Hausmanns gate til kommunen i 1833. Løkkehuset, som lå omtrent der Norsk Form ligger i dag, ble brukt til Fjerdingen skole inntil 1861, da Møllergaten skole åpnet. Bygningen ble da igjen tatt i bruk som Ankerløkkens Sygehus. Ankerløkken kolerakirkegård ble opprettet under epidemien i 1833, fra 1839 var den i bruk som alminnelig kirkegård for Vår Frelsers kirke (i dag Domkirken). Den var i bruk til 1866 og ble nedlagt i 1878, da levningene ble flyttet til kolerakirkegården på Tøyen.
Formel 1-sesongen 2013
Løpskalender og resultatsammendrag
Under Ungarns Grand Prix 2012 uttalte Bernie Ecclestone at 2013-kalenderen ville bestå av 20 løp, og at den i hovedsak ville være lik 2012-kalenderen. Den foreløpige kalenderen ble offentliggjort under Singapores Grand Prix 2012, og den ble godkjent av FIA 28. september 2012.
Hausmannsområdet
Ankerløkka
I 1880 ble Ankertorget anlagt på kirkegårdens område, og samme år ble Jacob kirke innviet.
Formel 1-sesongen 2013
Løpskalender og resultatsammendrag
Den godkjente kalenderen inneholdt også Amerikas Grand Prix, et nytt løp som skulle kjøres på en gatebane i New Jersey. Etter at det ble klart at banen ikke ville være klar i tide ble løpet utsatt til 2014, og løpskalenderen for 2013 ble dermed redusert til nitten løp. Senere kunngjorde FIA World Motorsports Council at en tjuende runde ville bli inkludert på en bane i Europa, avhengig av utfallet av forhandlinger mellom Bernie Ecclestone og arrangørene. I februar kunngjorde imidlertid Ecclestone at det ikke hadde lykkes å få i stand en avtale om et nytt løp, og at sesongen dermed ville bli på nitten løp.
Konstruktører og førere
Følgende konstruktører og førere kjørte i 2013-sesongen. Listen ble opprinnelig presentert med forbehold om ratifisering av en ny Concordeavtale. Under Malaysias Grand Prix 2012 kunngjorde Bernie Ecclestone at «majoriteten» av teamene som deltok i -sesongen hadde godtatt avtalen for 2013, men han ga ingen indikasjoner på hvilke team som eventuelt motsatte seg den nye Concordeavtalen. Under Storbritannias Grand Prix 2012 uttalte Ecclestone at alle teamene «i prinsippet» hadde godtatt vilkårene i den nye Concordeavtalen, og det endelige utkastet til den nye Concordeavtalen ble presentert for teamene forut for Indias Grand Prix 2012.
30. november 2012 publiserte FIA en foreløpig deltakerliste for 2013-sesongen.
Noter til tabellene:
Rana Trevarefabrikk AS
Historikk 1925 – 2007
Rundt året 1925 ble det som i dag fremstår som Rana Trevarefabrikk AS etablert. Det var herrene Kristian Bjerkli og Arhur Arentzen, begge fra Hemnesberget, som sammen bestemte seg for å starte opp med et felles snekkerverksted. Verkstedet ble bygd i sjøkanten på Lapphella. Det ble innkjøpt noen nye maskiner, men mesteparten ble laget på stedet i nært samarbeid med stedets smeder som var dyktige håndverkere. Produksjonen var allsidig. Det ble produsert det kunden hadde bruk for som vinduer, trapper, møbler, senger, likkister og lignende. Det var ofte at kundene, som var bønder fra distriktet hadde trematerialene med seg.
Oskar Larsen og Arne Jakobsen var de nye eiere som betalte kr. 12 000,- for eiendommen. De forandret firmanavnet til Larsen & Jakobsen. Oskar og Arne holdt det gående frem til 1942, men ønsket ikke å fortsette. Harde tider og krigen hadde tappet dem for både krefter og kapital.
Den 7. januar 1942 ble tomt og fabrikk kjøpt av Greger Olsen, svigerfar til Oskar Larsen og bedriften tok firmanavnet Rana Trevarefabrikk. Fabrikken ble gjennom krigsårene ledet av Oskar Larsen. Hele næringslivet i Nord-Norge var i denne tiHemnes Sagbruk ca. 1930den lammet. Behovet for varer var stort, men mangel på råvarer satte begrensninger for virksomheten. Hemnesberget var også sterkt preget av krigsmaktene hvilket preget verkstedet og driften der.
Da krigen sluttet i 1945, var det vanskelig å få noen til å forestå driften av fabrikken. Oskar Larsens sønn, Odd Larsen hadde jobbet en del under sin far i krigsårene. Han var ung, bare 23 år. Han hadde lyst til å prøve dette, og det ble inngått en leiekontrakt mellom partene hvor den månedlige husleien ble satt til 150 kroner.
Odd Larsen startet opp med 3 mann foruten seg selv og en driftskapital på 4000 kroner. Produksjonen var fremdeles bestemt ut ifra hvilke materialer som kunne skaffes til veie. Det gikk i likkister, skolepulter og div. møbler. Også vinduer og dører ble det produsert en del av. I denne tiden begynte man så smått å produsere i serier hvor flere like enheter av de forskjellige varene ble fremstilt og solgt som standard. Det ble utarbeidet prislister og enkle brosjyrer.Bildet tatt ca. 1956
Odd Larsen fant etter noen års prøvetid at dette måtte det være mulig å leve av. Han inngikk forhandlinger med Greger Olsen, og 1. januar 1949 kom handelen i stand og Odd Larsen var den nye eieren av Rana Trevarefabrikk. Tomten ble økt til 621 kvm og det ble satt opp et tilbygg på 70 kvm. i 2 etasjer.
I tiden fra 1955 og utover skjedde det mye i utviklingen av Rana Trevarefabrikk. Bemanningen økte, fabrikkbyggningen ble utvidet og arealet ble utvidet ved oppkjøp av nabotomt. I denne perioden starter arbeidet med å bytte ut treverket med betong – en prosess som blir å gå over flere år hvor produksjonen skal gå for fullt samtidig. Bygget blir nå i tre etasjer med heis og moderne lokaler. Denne utvidelsen blir avsluttet til jul i 1958. Det er nå disponibelt 1330 kvm under tak som skal romme råvarelager, produksjon, kontorer og spiserom.
TREFACO AL
I 1970 ble Hemnes Sagbruk kjøpt og bygging av ny fabrikk startet på denne tomten – en byggeprosess som skal vise seg å ta mange år.
TRENOR GRUPPEN AS
I 1977 blir Rana Trevarefabrikk aksjeselskap og selskapet Trenor-gruppen AS etablert som et produksjon- og salgssamarbeid mellom Rana Trevarefabrikk AS, Svenningdal Trevarefabrikk AS og AS Bindalsbruket. Hovedkontoret blir lagt til Bodø under ledelse av Jarle P. Sørensen. Dette selskapet etableres med tanke på å rasjonalisere produksjon, bli sterkere på markedsføring og med hele landet som marked. I 1984 går Svenningdal Trevarefabrikk AS ut av samarbeidet og inn kommer Trefacos øvrige medlemmer, Johs. Monsens Snekkerfabrikk og Hemnes Trevarefabrikk. I tillegg blir Bindalsbruket utvidet gjennom overtakelse av Børøya Trevare – en bedrift som kort tid etter blr avviklet.
I 1987 gikk Hemnes Trevarefabrikk ut av samarbei1 og 2 byggetrinn ferdig ca. 1975det. På grunn av alvorlig sykdom hos Odd Larsen, blir Odd-Erik Larsen ansatt som daglig leder fra januar 1985. Odd Larsen dør 4. desember 1986. Bedriften blir nå et selskap hvor aksjene fordeles på enken etter Odd Larsen og deres fem barn.
I 1993 overtar Odd-Erik Larsen alle aksjene i Rana Trevarefabrikk AS. Fabrikken kan i 2005 feire sitt 80-årsjubileum. Det foretas store utbygginger i årene 2002-2007 med bl.a nytt kontorbygg, utvidelse av lager samt ny maskinhall.
Odd-Erik Larsen overtar i 2007 alle aksjene i Johs-Monsen Snekkerfabrikk AS.
I 2011 blir Bindalsbruket solgt til Talgø, Trenor Gruppen blir da oppløst og Trenor Vinduer ( Rana Trevarefabrikk ) oppretter sin egen salgs og markedsavdeling
Vakt (tidsenhet)
Vakt er en gammel tidsenhet. Den ble brukt i sjøfarten og er på fire timer. Det går åtte glass på en vakt.
Deep Blue
Deep Blue var en datamaskin utviklet av IBM som var beregnet på å spille sjakk. Den var den første datamaskinen som vant et sjakkparti mot en regjerende verdensmester (Garri Kasparov). Maskinen vant det første partiet 10. februar 1996, men Kasparov kom tilbake og vant til slutt 4–2. Etter dette ble Deep Blue kraftig oppgradert, og spilte mot Kasparov igjen i mai 1997. Denne gangen vant maskinen 3,5–2,5 til slutt.
Deep Blue-prosjektet ble startet under navnet «ChipTest» av Feng-hsiung Hsu ved Carnegie Mellon University i Pittsburgh, Pennsylvania. Hsu hadde begynt å arbeide for IBM i 1989, og jobbet sammen med Murray Campbell på parallelle beregninger. Systemet fikk etter hvert navnet Deep Thought – etter navnet på datamaskinen i boken Haikerens guide til galaksen – men ble til slutt altså hetende Deep Blue.
Deep Blue baserte seg i all hovedsak på rå regnekraft. Maskinen var utstyrt med spesialprosessorer beregnet på sjakkspilling, mens programvaren var laget vha. programmeringsspråket C, og kjørte under operativsystemet AIX.
Belize
Belize (inntil 1973 Britisk Honduras) er et konstitusjonelt monarki nord i Mellom-Amerika ved Det karibiske hav. Det er et mangeartet land som omfatter ulike språk og kulturer. Belize er det eneste landet i Mellom-Amerika hvor engelsk er det offisielle språket, men spansk og kreolsk tales også. Det grenser til Mexico i nordvest og Guatemala i vest og sør. Honduras ligger på andre siden av Hondurasbukta, 75 km unna. Belize var fram til 1973 kjent som Britisk Honduras. Navnet Belize kommer fra elva Belize, i likhet med den tidligere hovedstaden og landets største by, Belize City.
Landet er 22 960 km² stort og har en befolkning på bare 333 200 (est. 2010), Belize har dermed den laveste befolkningstettheten av landene i Mellom-Amerika. Befolkningen vokser årlig med 2,21 % (est. 2008), noe som er høyt for regionen. Belizes store biologiske artsmangfold og dets økosystem anses å være meget betydningsfulle.
Etymologi
Opphavet til navnet Belize er uklart, men de tidligste dokumentasjonene av navnet er funnet i et tidsskrift av den dominikanske presten Fray José Delgado, datert til 1677. Delgado noterte navnene til tre store elver han krysset da han reiste nordover langs den karibiske kysten: Rio Soyte, Rio Xibum og Rio Balis. Disse navnene, som nå tilsvarer elvene Sittee, Sibun og Belize, ble gitt Delgado av hans tolk. Det er sannsynlig at Delgados «Balis» egentlig var fra ordet belix (eller beliz) på Mayaisk som betyr «sølevann». Andre har foreslått at navnet kommer fra den spanske uttalelsen av navnet på den skotske buccaneer Peter Wallace, som stod for en av de tidlige bosetningene ved munningen av Belizeelven. Det finnes dog ikke bevis for at Wallace faktisk bosatte seg i området og noen har karakterisert denne påstanden som en myte. Flere andre mulige etymologiske opphav er foreslått av skribenter og historikere, inkludert teorier om fransk og afrikansk opphav til navnet.
Naturgeografi
Det nordlige Belize består for det meste av flate sumpaktige kystområder, noen steder overgrodd av regnskog. I sør ligger den lave fjellkjeden Mayafjellene, hvor Belizes høyeste punkt, Doyle's Delight på 1 124 meter over havet, ligger. Den dypeste hula i Belize er Actun Box Ch'iich' som strekker seg ned til 183 meter under bakkenivå
Belize ligger mellom elvene Hondo og Sarstoon, med elva Belize som renner gjennom midten av landet. Utenfor kysten ligger det en hel del korallrev.
Klimaet er tropisk og er generelt veldig varmt og fuktig. Regntiden varer fra mai til november med hyppige innslag av naturkatastrofer som orkaner og oversvømmelser.
Språk
Engelsk er det eneste offisielle språket i Belize ettersom det er en tidligere britisk koloni. Det er imidlertid førstespråket til bare en liten del av befolkninga. De fleste innbyggerne bruker i stedet belizisk kreol (eller kriol), som er et kreolspråk basert på engelsk. Spansk er språket som har flest morsmålstalere i Belize, nærmere halvparten av befolkninga. Det snakkes også flere mayiske språk. Rundt 80 % av innbyggerne kan lese og skrive.
Religion
Ved folketellingen i 2010 var 40,1 % av befolkningen katolikker. Andelen katolikker gikk ned fra 49,4 % ved folketellingen i 2000. Ved siden av Den katolske kirke finnes det en rekke kristne og andre trosretninger, som alle samlet under 10 % av befolkningen i 2010. 8,4 % var pinsevenner, 5,7 % sjuendedagsadventister, 4,7 % var anglikanere, 3,7 % mennonitter, 3,6 % baptister, 2,9 % metodister, 2,8 % nasarener og 1,7 % tilhørte Jehovas vitner. 15,5 % hadde ingen religion.
Historie
Mayasivilisasjonen vokste ut fra det som idag kalles Belize fra ca. 1500 f.Kr. og blomstret til rundt 800 e.Kr. De historiske nedtegnelsene er senterte rundt Caracol-området, hvor innskrifter på monumenter finnes. Det finnes også innskrifter i andre språk. I den sene klassiske perioden av mayasivilisasjonen (ca. 1000 e.Kr.) fantes det kanskje så mange som 400 000 innbyggere i det området som nå er Belize. Da europeerne ankom i det 16. århundre, var det fortsatt noen mayaer som levde der. De tidlige forsøk på å kolonisere området ble møtt med motstand fra de innfødte.
Engelskmenn og skotter etablerte seg på kysten av Belize i 1638. I tillegg til piratvirksomhet, drev de med hogst av edle tresorter. Spania tillot britene å etablere seg der mot at de avsto fra piratvirksomhet, og heller bedrev annen næring. Uansett var Belize en avkrok i det større spillet om koloniene. Britene utpekte først i 1786 en administrator for området. Dette ledet til en tilstand av lovløshet og manglende sentralmakt, hvor noen utvalgte rikmenn i realiteten tok avgjørelsene.
Tidlig på 1800-tallet søkte britene større kontroll over innbyggerne og forlangte at slaveriet skulle avskaffes og at andre institusjoner skulle innføres. Slaveri ble avskaffet i det britiske imperiet i 1838, men ting ble ikke endret i Belize. Grunnet den lokale treindustrien var slavehold meget lukrativt. Etter påtrykk fra metropolen ble de gamle slavene lønnsarbeidere, men hadde få andre alternativer enn å fortsette med det samme arbeidet.
I 1836, etter frigjøringen av Mellom-Amerika fra spansk herredømme, gjorde britene krav på retten til å administrere Belize. I 1862 ble området formelt sett en kronkoloni, underordnet Jamaica, og ble kalt Britisk Honduras. Som koloni begynte Belize å tiltrekke seg investorer. Et dominerende selskap var Belize Estate and Produce Company, som til slutt eide halvparten av alt privat eiendom i landet. Belize Estate-selskapets innfyltelse var meget sterk og førte til at kolonien ble dominert av handel med mahogni gjennom hele det 19. århundre og første halvdel av det 20. århundre.
Den store depresjonen førte til kollaps i mahogniprisene og store økonomiske vansker for Belize med stor arbeidsledighet. Tilstandene ble verre etter at en sterk orkan rammet kolonien i 1931. Samtidig nektet styresmaktene å legalisere minimumslønn eller fagforeninger. Demonstrasjoner og opprør 1934 markerte begynnelsen på en uavhengighetsbevegelse. Økonomien tok seg opp under andre verdenskrig ettersom mange ble med i militære styrker eller bidro med annet arbeid. Etter krigen opplevde landet stagnasjon, og Storbritannias avgjørelse om å devaluere valutaen i 1949.
En reform av grunnloven ble påbegynt i 1954 og resulterte i en ny grunnlov 10 år senere. Storbritannia ga Britisk Honduras selvstyre i 1964, og opposisjonslederen ble den første statsminister. Britisk Honduras fikk offisielt navnet Belize i 1973. Veien mot full uavhengighet ble forhindret av grensestridigheter med Guatemala. Da Belize ble fullt uavhengig den 21. september 1981, nektet Guatemala å anerkjenne den nye nasjonen; anerkjennelse skjedde først i 1992. Britiske soldater ble i landet fram til 1994, men bidro etter dette også til opplæringen av de nye styrkene. Grensen til Guatemala er fortsatt et stridsspørsmål, og på en del kart fra Guatemala presenteres Belize som den 23. provinsen i landet.
Etter uavhengigheten er en britisk garnison stasjonert i Belize etter ønske fra Belizes regjering. Det britiske militære nærværet omfatter også Hawker Siddeley Harrier-fly.
Politikk og administrasjon
Belize er et konstitusjonelt monarki med Charles III av Belize som statsoverhode. Monarken er representert i Belize av generalguvernøren, som må være fra Belize. Den utøvende makt ligger hos statsministeren og hans regjering. Regjeringsmedlemmene er medlemmer av partiet med høyest oppslutning i parlamentet.
Det tokamrede beliziske parlamentet består av et overhus og underhus, de 29 medlemmene av underhuset blir valgt for perioder på 5 år. Av overhusets 8 representanter blir fem valgt av statsministeren, to av opposisjonslederen og en av guvernøren. Overhuset ledes av en president, som ikke har stemmerett og er oppnevnt av det regjerende partiet.
Administrativ inndeling
Belize er delt inn i 6 distrikter:
Distriktene er videre inndelt i 31 mindre enheter som kalles constituencies (valgkretser).
Forsvars- og utenrikspolitikk
Landets forsvarsstyrke, Belize Defence Force, ble etablert i 1978. I tillegg til oppgaven med å ivareta landets forsvar, skal forsvarsstyrken også bidra til indre sikkerhet og orden og bistå ved naturkatastrofer og krisesituasjoner.
Belize Defence Force består av to infanteribataljoner, en støttebataljon, en bataljon av frivillige og en luftving. Kystvakt utgjør en selvstendig enhet utenfor forsvaret. Til sammen disponerer forsvaret en styrke på 1,029 mann (2010).
Næringsliv
Den lille, hovedsakelig private, næringsvirksomheten baserer seg på jordbruk og håndverk. Turisme og konstruksjonsarbeid er to næringer i vekst. Sukker står for nærmest halvparten av Belizes eksport, mens bananindustrien er landets største arbeidsgiver. Produksjon av sitrusfrukter har blitt en viktig næringsvei langs Kolibriveien.
Landet forsøker også å bygge opp et offshore-senter for banker og selskaper.
Oppføring på UNESCO sine liste
Verdensarvsteder
Oppføringer på UNESCO sin verdensarvlist (World Heritage List), verdens kultur- og naturarvstede.
Leif Rustad
Leif Rustad (født 30. oktober 1903 i Kristiansand, død 17. juni 1976) var en norsk cellist og radiopioner. Han var ansvarlig for musikkavdelingen i den tidlige tiden til Norsk rikskringkasting (NRK). Fra 1930 var han ansvarlig for utviklingen av NRKs platearkiv. Han var også programleder og ledet flere radioprogrammer, inkludert Rundtomkring, Store Studio og Hobbyklubben.
Mitsubishi F1M
Mitsubishi F1M (alliert kodenavn «Pete») var et japansk sjøfly utviklet som et observasjonsfly med kort rekkevidde for den japanske marine til bruk fra krigsskip. Det ble også brukt til avskjæring av fiendtlige fly, som lett bombefly og til eskorte og patruljering. Flyet ble første gang fløyet i juni 1936 som F1M1, men viste dårlige flyegenskaper og etter en rekke endringer ble det satt i produksjon som F1M2 i 1938. Til sammen ble 1 124 fly bygget, og flytypen ble brukt på en rekke krigsskip i den japanske marine, inkludert «superslagskipene» «Yamato» og «Musashi» som artillerispottere for hovedbestykningen deres.
Centi
Centi (symbol c) er et SI-prefiks i SI-systemet som representerer 10−2 eller 1/100.
Per Øystein Grimstad
Per Øystein Grimstad (født 7. januar 1934 i Sandnessjøen, død 22. juli 2021 i Oslo) var en norsk ingeniør og diplomat.
Han flyttet med familien til Trondheim og studerte til sivilingeniør i metallurgi fra NTH. Han tok så, via Fulbrightsystemet, en mastergrad i 1959 i metallurgi og økonomi fra et universitet i Minnesota, såvel som et årsstudium i 1970 i finans ved det sveitsiske Institut pour l'Etude des Methodes de Direction de l'Entreprise (IMEDE).
I industrien arbeidet han som organisasjons- og administrasjonssjef i Norsk Jernverk i Mo i Rana. I tiden 1967-1969 arbeidet han for Den internasjonale arbeidsorganisasjonen (ILO) i Tanzania. Grimstad var assisterende direktør i A/S Securus Investeringsselskap fra 1970 til 1976, administrerende direktør i Norski A/S 1976-80, og fra 1980 til 1986 administrerende direktør for firmaet Norconsult i Oslo.