cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Alien – den 8. passasjeren
Analyser
Analytikere har også påpekt filmens røtter i eldre verk. Flere mener den har tematiske likheter med tidligere science fiction-filmer som Tingen fra en annen verden (1951) og ''It! The Terror from Beyond Space (1958), og andre skrekkfilmer fra 1970-tallet, som for eksempel Haisommer (1975) og Halloween'' (1978). Den britiske forfatteren David A. McIntee peker på likheter mellom filmen og en episode av Doctor Who; «The Ark in Space» (1975). I denne episoden forekommer et insektlignende romvesen som legger egg i menneskenes kropper, larvene spiser seg etter hvert ut av menneskene. McIntee så også fellestrekk med oppbyggingen i H.P. Lovecrafts Vanviddets fjell. Både O'Bannon og H.R. Giger har sagt at de lot seg inspirere av Lovecrafts arbeid. Mange kritikere fant likheter med to av historiene i A.E. van Vogts science fiction-roman The Voyage of the Space Beagle (1950). Romanen består av fire deler; «The Black Destroyer» skildrer et kattelignende vesen som herjer med mannskapet i et romskip, mens «Discord in Scarlet» forteller om et romvesen som planter parasittiske egg i kroppen til besetningsmedlemmer for deretter å klekke dem og spise seg selv ut. Van Vogt anla et søksmål mot 20th Century Fox angående likhetene, men saken ble avgjort ved et forlik utenfor rettssalen.
Anerkjennelse i ettertid
''Alien – den 8. passasjeren'' har fått mye ros fra filmkritikere i ettertid, spesielt for å være realistisk og for sitt (den gang) enestående rustne og skitne miljø. Den amerikanske nettsiden Rotten Tomatoes kalkulerer med at 97 % av totalt 89 anmeldelser var positive, mens den tilsvarende nettsiden Metacritic kalkulerer med at 83 % av 22 anmeldelser var positive. I 2003 økte interessen for filmen da den ble utgitt på den nye versjonen «The Director's Cut». Til tross for å ha gitt den en dårlig anmeldelse i 1980, var ''Alien – den 8. passasjeren'' en del av Roger Eberts liste over historiens beste filmer i 2003. Han kalte filmen «den mest innflytelsesrike moderne actionfilmen noensinne», og roste tempoet, atmosfæren og omgivelsene:
Birger Vestmo fra Filmpolitiet var fornøyd: «Skuespillerne er supre, lyden tøff, musikken stemningsskapende, effektene sjokkerende, handlinga er tett og spennende og filmen fører deg til et fryktelig skummelt sted der du ikke nødvendigvis ønsker å være, men turen dit er en avhengighetsskapende skrekk-rus!» Han roste også filmen for å holde seg «sprekere, skumlere og mer spennende enn mange av de nye grøsserne på kino». Eirik W. Alver fra Dagbladet ga også filmen en positiv anmeldelse: «[Filmen] er et stjerneeksempel på god historiefortelling, rettlinjet og økonomisk, og praktisk talt kjemisk fri for unødig staffasje og utenomsnakk. Uhyggen ligger ikke i effektene, men i den klaustrofobiske stemningen.» Forfatteren David McIntee har rost filmen for å være tilpasset flere folkegrupper: «Tilhengere av Hitchcockske thrillere liker den fordi den er humørsyk og mørk. Tilhengere av gørr liker den på grunn av «chestbursteren». Science fiction-fansen elsker den for de tekniske science fiction-elementene. Menn elsker den for overlevelseselementet, og kvinner elsker å ikke være det hjelpeløse offeret.»
I 2002 ble ''Alien – den 8. passasjeren'' inkludert i National Film Registry, et utvalg av filmer til bevaring i det amerikanske nasjonalbiblioteket Library of Congress, filmer som regnes som «kulturelt, historisk og estetisk betydningsfulle». Det amerikanske filminstituttet rangerte filmen som den syvende beste science fiction-filmen i historien i listen AFI's 10 Top 10, en fjernsynsspesial som rangerte ulike filmer i ti klassiske filmsjangere. Listen var basert på en undersøkelse med 1500 filmskapere, kritikere og historikere. Samme år ble filmen rangert som den trettitredje beste filmen noensinne av Empire, basert på en undersøkelse med 10,200 lesere, kritikere og fagfolk fra filmbransjen. Dagbladet har også kåret filmen til den nest beste skrekkfilmen gjennom tidene (etter Psycho), basert på brukeranmeldelser hos filmdatabasen Internet Movie Database.
Frankfurter Judengasse
Frankfurter Judengasse (dvs. Frankfurts jødekvarter) var fra 1462 til 1796 Frankfurt am Mains jødiske ghetto. Her bodde i sin tid Tysklands største jødiske samfunn.
Gro Elisabeth Paulsen
Gro Elisabeth Paulsen (født 1953) er lektor og var leder av Norsk Lektorlag fra mars 2003 til november 2015.
Hun er født og oppvokst i Rygge i Østfold og er utdannet cand. philol. (nordisk hovedfag, tysk mellomfag, religionshistorie mellomfag og psykologi grunnfag). Paulsen har arbeidet i videregående skole siden 1979, først på Raufoss og siden 1999 ved Tranberg videregående skole i Gjøvik.
Rabbel
Rabbel er et norskprodusert tegneseriehefte for barn. Rabbel har blitt utgitt av tegneserieskaperen Anna Fiske på forlaget No Comprendo Press siden 2005. Heftet har blant annet tegneserier om Palle Puddel, Ella Elg, Kaktusjenta og Farmor og jeg samt morsomme oppgaver og aktiviteter knyttet opp til figurene. Rabbel har fått svært gode kritikkerer og blitt belønnet med flere priser, blant annet Kulturdepartementets pris for beste tegneserie i 2005. Heftet utgis også i samlebøker. Seriene om Palle Puddel har dessuten kommet som pekebøker.
Hollendarbukta
Hollendarbukta er en 2 km bred bukt sør i Isfjorden og nordvest i Nordenskiöld Land, Svalbard. Bukta ligger midt mellom Colesbukta og Grønfjorden, og her renner Hollendarelva ut i Isfjorden. I vest avgrenses bukta av Kapp Dresselhuys. Hele Hollendardalen er isfri. På stedet fant man rester av nederlandsk fangstvirksomhet.
Trondheim Kristne Senter
Trondheim Kristne Senter (forkortet TKS eller TKS-senteret) var en norsk kristen frimenighet i Trondheim som eksisterte fra 1986 til 1996. Viktige kjennetegn ved menigheten var den forholdsvis store plassen som var viet evangelisering og lovsang. Møtene innbefattet både tungetale og forbønn og hadde ellers en folkelig stil. I de første årene hadde særlig gateevangelisering en sentral plass. Menigheten ble etablert av noen utbrytere fra Betel i Trondheim.
TKS var en del av Trosbevegelsen i Norge. Den hadde en teokratisk menighetsstruktur med pastoren på toppen. Den hadde ellers et ungdommelig preg og ble ledet at en pastor med en karismatisk forkynnerstil som han selv omtalte som «herlighetsteologi». Pastoren ble ansett som visjonsbæreren for menigheten og valgte selv ut menighetsledelsen.
TKS ble grunnlagt av tre ektepar i 1996. Ett av dem var Alice og Martin Meland (født 1949) (der sistnevnte var pastor). De andre to var ekteparet Arne Ivar og Bente Denstad, og Ingrid og Per Kristian Heitmann. Både Per Kristian Heitmann og Arne Ivar Denstad var daglig leder for et rehabiliteringssenteret som menigheten drev. Ekteparet Denstad ledet i tillegg omsorgsarbeidet i menigheten. I tillegg kan en nevne Øyvind Skarsem som var ungdomspastor.
Ved siden av møtevirksomhet og evangelisering drev menigheten også rehabiliteringssenteret Sørum gård. Etterhvert etablerte de også en liten bibelskole.
Historikk
Våren 1986 begynte Martin Meland og enkelte andre med bakgrunn fra Betel Trondheim å arrangere kristne møter i Folkets hus i Trondheim. Forkynnerstilen og mye av innholdet i disse møtene var inspirert av den lære som Meland hadde tatt til seg da han gikk på Rhema Bible Training Center i USA. Denne forkynnerstilen ble ikke så godt mottatt da han kom tilbake til Betel i Trondheim, og derfor vokste det frem et ønske hos ham om å etablere en ny menighet. Etter fire møter i Folkets hus på vårparten hadde antall tilhørere økt fra 60 til 100 personer, noe Meland og de andre rundt ham tok som en bekreftelse på at en ny menighet hadde en fremtid. I denne perioden arrangerte de også friluftsmøter på Torvet hver lørdag formiddag. Etterhvert begynte de også å annonsere sine møter i Adresseavisen, noe som førte til et ytterligere tilsig av tilhørere. Den 26. mai 1986 ble menigheten formelt dannet. Den bestod av ni medlemmer, derav syv voksne. Høsten 1986 flyttet de til Heimdal samfunnshus på Heimdal, ca 10 km sør for Trondheim sentrum. Nå som de hadde et mer permanent tilholdssted utvidet de møtevirksomheten til både søndags- og onsdagskvelder.
I 1988 flyttet de møtevirksomheten til Rostenhallen. Der var de et drøyt år før de høsten 1989 flyttet til en forholdsvis nyoppsatt lagerbygning på Østre Rosten, Tiller. Det nye tilholdsstedet lå omtrent 10 km sør for Trondheim sentrum og i nærheten av kjøpesenteret City Syd. I denne bygningen etablerte menigheten et forsamlingslokale med 380 sitteplasser og en liten bokkiosk. Etter møtet kunne man ha sosialt samvær i et naborom der man hadde anledning til å kjøpe mat og drikke. I tillegg til disse fasilitetene så hadde de et menighetskontor som lå i et nabobygg like ved. Menigheten ble værende her frem til den ble oppløst i 1996.
I desember 1996 ble TKS offisielt slått sammen med Betel Trondheim. Meland ble medpastor i Betel i en kort periode og flere av de tidligere TKS-medlemmene begynte å gå der. Før fusjonen var det planer om å bygge et eget menighetsbygg, men det ble aldri noe av.
Husgrupper
Etterhvert som antallet medlemmer økte i TKS begynte de å etablere husgrupper som ble spredd rundt om i Trondheimsregionen. Formålet med dem var sosialt fellesskap, bønn, undervisning og informasjonsutveksling. Dette var små samlinger som ble ledet og organisert av såkalte husgruppeledere, som var personer som hadde en betrodd rolle i menigheten. Det var to slike ledere per gruppe, vanligvis et ektepar, eller to av motsatt kjønn. Møtene ble vanligvis holdt hjemme hos husgruppelederne. Lederne for disse husgruppene deltok med jevne mellomrom på fellesmøter der de diskutert ulike utfordringer i gruppene. Her videreformidlet de også informasjon om dem som deltok i husgruppene og de fikk dermed en slags funksjon som informanter. Dette var viktig for at pastoren skulle få mere kontroll og samtidig kunne gi inntrykk av at han satt inne med kunnskap som mange trodde han hadde fått fra "høyere makter".
Toller
Toller har flere betydninger på norsk.
Trondheim Kristne Senter
Åpent hus
Enkelte steder ble det også jevnlig arrangert såkalt «Åpent hus». Disse sammenkomstene foregikk på fredagskvelder og var også åpne for ikke-kristne personer og andre som stod utenfor menigheten.
Bibelskole
I 1994 etablerte menigheten en bibelskole. Bibelskolen ble aldri særlig stor og hadde bare rundt 15 elever i 1995.
Sosialt arbeid
Menigheten var også engasjert i rusomsorg for personer med avhengighet. Denne tjenesten ble etablert i 1989 da menigheten overtok driften av Sørum Gård, en institusjon for rusmiddelavhengige. I 1995 hadde denne institusjonen 14 behandlingsplasser og åtte heltidsansatte. I en periode hadde de også et fengselsteam som drev evangelisering i det lokale fengselet.
Evangelisering og reiser
Menigheten arrangerte også enkelte utflukter og turer, både lokalt og til resten av landet der formålet enten var evangeliseringsarbeid eller møtedeltagelse. De arrangerte også noen utenlandsturer der det ble drevet misjonering. Blant annet reiste enkelte medlemmer flere ganger til Øst-Europa og Russland. På 1990-tallet gikk de til innkjøp av en gammel buss som fraktet medlemmer til lengre innenlandsturer. I en periode ble den også brukt lokalt til å frakte medlemmer til og fra møtene i TKS. På 1990-tallet etablerte de også en liten kafe i sentrum av Trondheim som skulle fungere som en slags base for menighetens gateevangelisering.
Østafrikansk tid
Østafrikansk tid, eller EAT, er en tidssone som brukes i den østlige delen av Afrika. Østafrikansk tid ligger tre timer foran Coordinated Universal Time (UTC+3), hvilket er det samme som Moskvatid og Østeuropeisk sommertid.
Trondheim Kristne Senter
Menigheten i tall
Medlemstallet i TKS var på rundt 50 personer i 1988 (derav ca 40 voksne). Dette økte til rundt 100 i 1990 (derav ca 90 voksne), ca 220 i 1992 (derav ca 190 voksne) og 423 i 1995 (derav 309 voksne). I 1995 hevde ledelsen at menigheten jevnlig samlet rundt 300 deltakere på sine søndagsmøter og rundt 150 på onsdagsmøtene. På søndagsmøtene ble det vanligvis arrangert parallelle barnemøter.
Østafrikansk tid
Ettersom mesteparten av denne tidssonen ligger nær ekvator så er det ingen nevneverdig endring i lengden på dagen gjennom året. Sommertid blir derfor ikke brukt.
Trondheim Kristne Senter
Menigheten i tall
Ifølge pastor Meland hadde om lag halvparten av de voksne medlemmene kommet til den kristne tro på grunn av menighetens virke.
I 1995 samlet de inn 1,8 millioner kr i kollekt og gaver.
Østafrikansk tid
Østafrikansk tid brukes av følgende land:
Midtstugrenda (Oslo)
Midtstugrenda (13–127, 32–162) er en vei på Midtstuen i bydel Vestre Aker i Oslo. Den går som blindvei nordøstover fra Doktor Holms vei.
Navnet ble vedtatt i 1988.
Mokollen skole
Mokollen skole er en privat kombinertskole i Sandefjord kommune i Vestfold. Skolen drives av Adventskirken.
Frelsesarmeens sangbok
Frelsesarmeens sangbok utgis av Frelsesarmeens hovedkvarter i Norge og inneholder sanger som brukes i bevegelsens møter.
Kort historikk
Kort etter at Frelsesarmeen åpnet sin virksomhet i Norge den 22. januar 1888 kom den første sangboken ut under tittelen ”Sange for Frelsesarmeens møder”. Den hadde 52 sanger. Et nytt opplag fulgte samme år med utvidelse til 79 sanger. I 1889 og 1890 kom flere utgaver av sangbøker med samme tittel, eller ”Frelses-Armeens Krigs Sange” – de omfattet fra 50 til 150 sanger. I 1892, 1898 og 1900 kom tre utgaver av ”Sange om Frelse, Hellighed og Krig” med henholdsvis 200, 230 og 260 sanger. Under siste verdenskrig ble det utgitt ”Utvalgte sanger for Frelsesarmeens møter” (Interim-sangboka). Den foreløpig siste utgaven ble lansert under Frelsesarmeens årskongress i juni 2010.
Frelsesarmeens sangbok har kommet i følgende utgaver:
Eksterne lenker
Frelsesarmeens nye sangbok
Ramadi-drapet
Ramadi-drapet er et angivelig mord på en irakisk sivil, begått av amerikanske styrker, den 15. februar 2006. Den irakiske mannen døde, etter at skudd ble hørt, utenfor et hus der amerikanske tropper avhørte en gruppe irakere. Lenge etter at mannen ble funnet død, ble en rifle funnet ved siden av han, noe som satte i gang mistanken om at noe ikke var riktig.
De tiltalte er: Det amerikanske forsvarsdepartementet sier at de to mennene blir overført til en base i Bagdad, der de får advokater, og skal forberede seg til en såkalt Artikkel 32-høring, som vil avgjøre om de stille for krigsrett.
Waldemar Hepstein
Waldemar Hepstein, psevdonym for Tor Lier, (født 3. mars 1963) er en norsk tegneserieskaper.
Hepstein har vært oversetter, redaktør for Norsk MAD, Pyton og Fidus, og ga ut heftet Hyl! tidlig på 1990-tallet.
Hepstein var medlem av Jokke & Valentinerne.
Fylkesvei 179
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Blood Tsunami
Blood Tsunami er et norsk death metal/thrash metal-band, stiftet i Oslo i 2004.
Uthus
Uthus er fellesnavn for gårdsbygninger som ikke ble bebodd av folk.
Historisk sett bodde folk og dyr i samme hus. Senere ble det bygd egne hus for dyr og spesialiserte funksjoner. Disse fikk navnet uthus. Husbondfolket bodde i våningshuset, mens tjenestefolk og tyende gjerne sov sammen med dyra eller i hemser, klever og loft over. Dyra avga varme slik at det ble mere komfortabelt vinterstid.
Terry Adkins
Terry Adkins (født i Kentucky i USA) er en amerikansk hundekjører fra Sand Coulee i Montana i USA.
Biografi
Adkins er utdannet veterinær og var stasjonert ved en millitærbase i Alaska da hundesledeløpet Iditarod ble arrangert for første gang i 1973. I dette løpet fikk han jobb som veterinær, og han var også den eneste som hadde dette vervet i Iditarod 1973. Det ble en krevende jobb, og han mente etter løpet at det ville være mer avslappende å være deltaker i Iditarod i stedet for å jobbe som veterinær.
I 1974 debuterte han derfor i hundesledeløpet, og han endte til slutt som nummer 19. Totalt har han deltatt 22 ganger, og fullført 18 ganger, og hans beste plassering er fra 1984 der han ble nummer 8.
To ganger har Terry Adkins vunnet Fred Meyer Sportsmanship Award, og han har også blitt kåret til den mest inspirerende hundekjøreren. I 2004 var han løpets Honorary Musher, en utmerkelse som få aktive hundekjørere har fått.
Ornette Coleman
Randolph Denard Ornette Coleman (født 9. mars 1930 i Fort Worth i Texas, død 11. juni 2015 i New York ) var en av hovedaktørene i utviklingen av frijazz-bevegelsen i 1960-årene, og en av de viktigste musikerne i jazzhistorien.
Coleman ble født og oppdratt i Fort Worth i Texas, hvor han startet som tenorsaksofonist innen R&B og bebop. Senere byttet han til altsaksofon som han har beholdt som sitt hovedinstrument. Colemans saksofontone er kanskje en av de lettest gjenkjennelige innen jazz. Hans klagende og gråtende tone er tydelig påvirket av blues.
Tidlig karriere
Coleman flyttet til Los Angeles i begynnelsen av 1950-årene, og hadde forskjellige jobber, som f.eks heisoperatør, mens han samtidig satset på sin musikalske utvikling. Alt fra starten var musikken han spilte relativt uortodoks. Han var for eksempel mer opptatt av relativt enn absolutt gehør. Hans sans for harmonier og akkordprogresjoner er heller ikke så rigid som hos de fleste swing- og bebop- musikere. Mange jazzmusikere i Los Angeles mente at Colemans spilte falskt og han hadde derfor til tider problemer med å finne likesinnede å spille med. Pianisten Paul Bley var en tidlig tilhenger.
Utforming av framtidas jazz
I 1959 ga han ut «Tomorrow Is The Question!», en pianoløs kvartett med den tidlige tilhengeren Shelly Manne. Coleman oppdaget bassisten Charlie Haden, kanskje hans viktigste samarbeidspartner og dannet et fast band med ham, Cherry og Higgins. Kvartetten spilte inn The Shape of Jazz to Come i 1959 med Atlantic Records, som hadde signert en multi-album-kontrakt med Coleman.
The Shape of Jazz to Come
The Shape of Jazz to Come var ifølge kritikeren Steve Huey «et fossefall av en hendelse i skapelsen av avant-garde jazz». Selv om musikken, om enn noe løst, var basert på blues og ofte var ganske melodisk, var låtene uvanlige og uforutsigbare. Det var sterkt delte meninger om hans evner, selv om noen anså ham for å være et geni. Colemans kvartett fikk et lengre, og til tider kontroversielt engasjement på New York -klubben Five Spot Café. Kjente artister som Modern Jazz Quartet, Leonard Bernstein og Lionel Hampton var positivt imponert og oppmuntret Coleman. Hampton var etter sigende så imponert at han skal ha spurt om å få spille med kvartetten. Bernstein hjalp senere Haden med å få et stipend fra John Simon Guggenheim Memorial Foundation.
1960-årene
Etter perioden med Atlantic og til begynnelsen av 1970-årene dreide det seg fullt ut om avant-garde jazz. Kvartetten gikk i oppløsning og Coleman dannet en trio med David Izenzon på bass og Charles Moffett på trommer. Han begynte nå å utvide lydbildet ved å introdusere strykere og ved å selv spille trompet og fiolin. Til å begynne med hadde han få tekniske ferdigheter på instrumentene og brukte dem til å lage store ubeherskede uttrykk. Hans vennskap med Albert Ayler påvirket utviklingen på trompet og fiolin. Mellom 1965 og 1967 signerte Coleman en kontrakt med Blue Note Records og gav ut et antall utgivelser som startet med de innflytelsesrike innspillingene av trioen i The Golden Circle i Stockholm.
I 1966 ble Coleman kritisert for innspillingen The Empty Foxhole, en trio med Haden og sin egen sønn, Denardo Coleman, som var ti år gammel. Mange mente at dette var et misstak. Andre mente imidlertid at Denardo, som til tross for sin unge alder hadde studert trommer i flere år, hadde en teknikk som selv om den var uferdig, var både respektabel og entusiastisk. Denardo har senere modnet til å bli en respektert musiker som har vært sin fars hovedtrommeslager siden slutten av 1970-årene. Coleman dannet også en annen kvartet med forskjellige bassister og trommeslagere, bl.a Jimmy Garrison og Elvin Jones. Dewey Redman ble også med, vanligvis på tenorsaksofon. Han fortsatte også å utforske sin interesse for strykere, fra Town Hall-konserten i 1962 til det kulminerte i "Skies of America" i 1972.
«Prime Time» og senere karriere
Senere tok Coleman ibruk elektriske instrumenter som Miles Davis hadde gjort før ham. Album som «Virgin Beauty» og «Of Human Feelings» brukte rock og funky rytmer, enkelte ganger kalt free funk. Det kan synes å være en tilpasning til jazz-fusion, som var moderne på den tiden, men Ornettes første innspilling med Prime Time (Dancing in Your Head i 1976) var forskjellig nok til å skape betydelige sjokkbølger.
Selv om «Electric guitars» var enestående, lignet musikken hans tidligere utgivelser. Framførelsene er basert på samme type melodier og gruppeimprovisasjoner som Joe Zawinul refererte til som «ingens solo, alles solo» og som Coleman selv kaller harmolodics. Colemans rytmiske tilnærming har heller ikke endret seg nevneverdig. Noen kritikere har antydet at Colemans hyppige bruk av begrepet harmolodics, er en slags avledningsmanøver for å unngå kritikeres overfokusering på Colemans uortodokse komposisjonsstil.
På midten av 1990-tallet var aktivitetsnivået høyt. Han ga ut fire album fra 1995 til 1996, og for første gang på nesten 40 år, samarbeidet han jevnlig med pianister, enten med Geri Allen eller med Joachim Kühn. Mange kritikere fastslo at det tok pianister så lang tid å komme à jour med Colemans utvikling.
Coleman har sjelden spilt på andres plater. Innspillinger med Jackie McLean i 1967 (hvor han spiller trompet), James Blood Ulmer i 1978, Pat Metheny i 1985, Joe Henrys Scar i 2001 og Lou Reed i 2003 er blant få unntak.
Arv
Selv om Coleman nå må regnes som en eldre etablert jazzmusiker, fortsetter han å presse seg selv inn i uvanlige spillesituasjoner, ofte med mye yngre musikere, eller med musikere fra radikalt forskjellige musikalske kulturer og han fortsetter å spille konserter. Et økende antall av hans komposisjoner har funnet veien til standardjazz-repertoiret, inkludert «Lonely Woman», «Peace», «When Will The Blues Leave?», «The Blessing» og «Law Years». Han har påvirket de fleste moderne saksofonister, og også andre jazzmusikere fra generasjonene etter ham.
I 1998 utgav John Zorn Spy Vs Spy, et album som består av nye radikale versjoner av Colemans låter.
Osahalvøya
Osahalvøya (spansk: Península de Osa) er ei halvøy sørvest i Costa Rica. Den omfatter en rekke ulike tropiske habitater, deriblant regnskog og våtmark. Store deler av halvøya utgjør Corcovado nasjonalpark, som er landets største nasjonalpark. Osahalvøya er et av områdene i verden med størst biologisk mangfold, og er hjem for over halvparten av Costa Ricas arter.
Osahalvøya tilhører provinsen Puntarenas. Den er delt mellom to kantoner: den nordligste delen tilhører Osa kanton, mens den sørligste delen utgjør en del av Golfito kanton.
Det er lite bebyggelse på halvøya; den største landsbyen er Puerto Jiménez, som har en flyplass og som fungerer som inngangsport til nasjonalparken.
Polystyren
Polystyren, eller styrenplast som gruppen kalles, er en amorf termoplast som er billig og derfor svært vanlig. I Norge er handelsnavnet på ekspandert polystyren isopor. Dets gasstemperatur er cirka 100 grader celsius. Det er et aromatisk polymer fremstilt fra aromatisk monomer styren, en flytende hydrokarbon som blir kommersielt fremstilt fra petroleum i petrokjemisk industri.
Historikk
Styrenplastene ble oppdaget på grunn av en tilfeldighet 1839 av Eduard Simon. Han destillerte en oljeaktig substans, en monomer som han navngav styrol. Flere dager senere oppdaget Eduard Simon at styrolen hadde tyknet, antagelig på grunn av oksidasjon, til en gelé som Simon kalte styroloksid. 1845 viste kjemikerne John Blyth og August Wilhelm von Hofmann at samme reaksjon hender i fravær av syre. De kalte substansen metastyrol. Analysen viste at den var kjemisk identisk med styroloksid. 1866 identifiserte Marcelin Berthelot at styrol til metastyrol er en polymerisasjonsprosess, polystyren.
Eckert kraftverk
Eckert kraftverk er et varmekraftverk ved byen Lansing i Ingham County, delstaten Michigan i USA. Det har en installert produksjonskapasitet på 375 MW fordelt på 6 enheter. Brenselkilden er kull. Utbyggingen skjedde 1952–1970. Operatør og hovedeier er lokale myndigheter.
I 2006 hadde hele anlegget utslipp på 2,32524 millioner tonn CO2.
Ønsketenkning
Ønsketenkning er en tankefeil som er et spesialtifelle av appell til følelser, der man tror eller ikke tror noe fordi man ønsker at det var sant, eller ville like det hvis det var sant. Dette er en vanlig måte å overtale seg selv på. Som tankefeil er det et spesialtilfelle av appell til konsekvens.
Logisk form
X ønsker å tro at P, derfor er P sann.
X ønsker å ikke tro at P, derfor er P usann.
Feilen ved det er at hva en ønsker å tro eller ikke ønsker å tro, er en irrelevant grunn til å tro at noe er sant eller usant.
Se også
Avledningsmanøver
Trøndelag Folkemuseum
Trøndelag Folkemuseum, ofte omtalt som Sverresborg, er et stort kulturhistorisk museum på Sverresborg i Trondheim. Friluftsmuseet har en bygdeavdeling og en byavdeling, Gammelbyen, med bygninger fra Trondheim sentrum. Museet ble lagt til området i 1914. I 1999 åpnet det store publikumsbygget.
Historie og virksomhet
Trøndelag Folkemuseum ble offisielt stiftet i 1913, men arbeidet med å samle gamle bygninger hadde pågått i fire år. I 1914 ble museet etablert på Sverresborg, nærmere bestemt området rundt ruinene av Kong Sverres borg på Byåsen i Trondheim.
De vel 60 bygningene som er gjenreist på museumsområdet kommer fra ulike tidsepoker og ulike deler av Trøndelag. Den eldste bygningen er Haltdalen stavkirke fra Haltdalen, som ble bygd på 1170-tallet. De fleste bygningene er fra 17- og 1800-tallet. Det er både gårdstun, samegammer og byhus.
Museumsområdet som brukes i dag er på cirka 150 dekar, med mulighet for utvidelse på enda 150 dekar.
Publikumsbygget ble åpnet i 1999, og i 2000 åpnet basisutstillingen «Livsbilder». Museet har også en stor samling av arkivmateriale og fotografier.
Museet har også ansvar for drift av Trondhjems Sjøfartsmuseum og Norsk Døvemuseum, samt Meldal Bygdemuseum i samarbeid med Orkla Industrimuseum. Museet er en del av Museene i Sør-Trøndelag AS (MiST). Museet var Sør-Trøndelags tusenårssted. I 2015 ble Sverresborg Arena inne på museets område tatt i bruk som konsertarena med en publikumskapasitet på ti tusen.
Bakgrunn. Gjenstandsamlingen.
Samlingene har grovt sett tre funksjoner: de skal være samfunnets materielle hukommelse (bevart for en ubegrenset framtid); de skal være en kunnskapsbank for forskning av materiell kultur og de skal gi grunnlag for opplevelse og forståelse.
Hans Nissen-gården fra Trondheim var en avsluttet helhet som besto av både hus og innbo, inventar som hadde samlet seg opp gjennom 150 år. Etter hvert fikk innsamling av gjenstander større fokus. Wilhelm Lund var sentral i denne oppbyggingen, og så ikke bare på gjenstanden som illustrasjon av et fenomen, men også kilde til kunnskap. Wilhelm Lund utvidet samlingenes betydning fra å være bevarings- og illustrasjonsamling til også å bli forskningssamling.
Etter at Wilhelm Lund døde i 1931, ble innsamlingstempoet noe redusert. Vi fikk nå privatpersoner som på eget initiativ tilførte gjenstander til samlingen, enten som følge av at private samlere ønsket å få plassert samlingen sin til permanent oppbevaring og gjerne utstilling, eller som følge av at enkelte personer har ryddet hjemme eller dødsbo.
Vi ser etter hvert at holdningene til gjenstandsamlingene og bevaringen av dem forandret seg. Mens man tidligere gjerne kunne vise f.eks. gamle klær og drakter ved å ta dem på seg, kom det etterhvert en forståelse inn at alle typer gjenstander måtte håndteres slik at de ble utsatt for minst mulig forringelse, noe som betydde at de ikke kunne brukes i forbindelse med demonstrasjoner o.l. Løsningen i motsetningen mellom å bevare og vise hvordan en gjenstand ble brukt, er blitt løst ved at museet i nyere tid har begynt å bygge opp en parallell samling, en rekvisita-samling, som for det meste består av kopigjenstander, gjenstander som skal brukes og forbrukes.
Trøndelag Folkemuseums innsamlingsplan kategoriserer samlingene under tre hovedpunkter:
Museet bevarer en rekke spesialsamlinger som inngår i hovedsamlingen. Spesialsamlingene er donert eller deponert fra forretninger, foreninger eller privatpersoner og representerer spesielle tema som helse, skole, idrett eller næringsliv. Museets gjenstandssamling er nå på 100.000. Museet har i nyere tid hatt fokus på innsamling fra samtid og nær fortid.
Bygningssamlingen
Museet har ca 120 antikvariske bygninger, og de ca. 80 som er oppført viser trøndersk byggeskikk fra by til bygd, og fra fjell til fjære. Stavkirka fra Haltdalen er fra 1170-tallet, men ellers dateres de fleste husene til 1700- og 1800-tallet. Oppbygningen av museets antikvariske bygningssamling på Sverresborg har i hovedsak foregått slik:
Gjenreist på 1910-tallet: Aspåsgården (fra Flandenborg, Røros) ; Skottloftet (fra Ryggvollen, Snåsa) og Seter (fra Nyvollen, Tydal).
Gjenreist på 1920-tallet: Lo kirke (fra Åsen, Levanger); Badstu (fra Havdal, Rennebu); Vikastua (fra Oppdal); Litjvollsetra (fra Holtålen); Kvernhus (fra Tande, Oppdal); Detlistua (fra Oppdal); Tronshartgården (fra Bergmannsgata, Røros); Ferdastall (fra Tørresgården, Røros); Skoremstallen (fra Oppdal) og Engelsjordstua (fra Oppdal).
Gjenreist på 1930-tallet: Hans Nissen-gården (fra Olav Tryggvasons gate 44, Trondheim); Lysthus (fra Dalen, Trondheim); Gården Litj-buan (fra Meldal); Bispegårds-huset (fra Bispegata 9a. Trondheim); Smie og eldhus  (fra Forbregd, Oppdal); Rorbu (fra Halten, Frøya); Njælla (fra Langvatn, Verran); Sommergamme (fra Majavatn, Vefsn); Vintergamme (fra Elgå, Engerdal); Buvrie (fra Vetterhusbotn, Namsos); Haltdalen stavkirke (fra Haltdalen, Holtålen) og Løveapoteket (fra Kongens gate 6, Trondheim).
Gjenreist på 1940-tallet: Kobberslagerverksted (fra Singsås, Midtre-Gauldal) og Tavern (fra Fjordgata 2, Trondheim).
Gjenreist på 1950-tallet: Kråkøystua (fra Sør-Kråkøy, Roan); Stuebygning (fra Kjelden, Singsås, Midtre Gauldal); Storbåtnaust (fra Fløan, Skatval, Stjørdal) og Husmannsstue (fra Steinvikaunet, Skatval, Stjørdal).
Gjenreist på 1980-tallet: Giedebo-gården (fra Schjoldagerveita 4, Trondheim).
Gjenreist på 1990-tallet: Woldgården (fra Mellomila 7, Trondheim); Kvalsjordstallen (fra Oppdal); Stabbur (fra Fossen, Kvikne); Gramgården (fra Kjøpmannsgata 34, Trondheim); Stabbur (fra Grøtte, Oppdal); Grønninggården (fra Erling Skakkes gate 13, Trondheim); Stenbrogården (fra Erling Skakkes gate 15, Trondheim); Hegdahlgården (fra Munkegata 5, Trondheim); Raugården (fra Erling Skakkes gt. 24, Trondheim) og Danielsveita  (ra Danielsveita 2, Trondheim).
Gjenreist på 2000-tallet: Nettstasjon nr 2 (fra Trondheim energiverk, Trondheim); Ekspedisjonskiosk for «Graakallbanen» (fra Trondheim); Stabbur (fra Dalsenget, Trondheim); Samfunnshuset «Skogheim» (fra Garli, Soknedal, Midtre Gauldal).
Fotosamlingen
Trøndelag Folkemuseum har også en stor fotosamling, deriblant hele fotograf Schrøders fotoarkiv. Schrøder markerte seg tidlig som pressefotograf, og var kjent som byens beste utrykningsfotograf. I mange år var han pressefotograf for trondheimsavisene. I tillegg drev Schrøders firma også med reklamefotografering, lysbilder og industriopptak.
Utbygging
Rundt tusenårs-skiftet gjennomgikk museet en omfattende utbygging til en totalkostnad på ca. kr 100 mill. Det ble oppført to nye bygg, det ene et publikums- og utstillingsbygg tegnet av Telje-Torp-Aasen Arkitektkontor AS, det andre et driftsbygg med plass for museets interne funksjoner, tegnet av Lusparken Arkitekter AS. Begge byggene ble tatt i bruk i 2000.
Publikumsbygget ligger ved museets byavdeling (Sverresborg allé) og er organisert ut fra en vrimlehall. Til venstre når du kommer inn ligger informasjonsskranken, museumsbutikken, kaféen og et kulturhistorisk verksted. Til høyre ligger den store utstillingshallen (som går over to etasjer), et auditorium og i byggets andre etasje kontorer, pause- og møterom. Publikumsbygget er delvis nedsenket i bakken, slik at det volummessig tilpasser seg friluftsmuseet og de kulturhistoriske bygningene der. Materialmessig passer det inn i miljøet med sekkeskurt tegl, treverk, naturstein, skifer og kobberbeslag. Publikumsbygget er på 3.500 kvm.
Driftsbygget ligger i utkanten av friluftsmuseet, mot Riiser-Larsens veg, er i to plan og rommer avdelinger og funksjoner for intern og ekstern museumsfaglig virksomhet (bl.a. verksteder, konservering, foto, møterom og kontorer). Dette bygget er på 2.000 kvm.
Årets museum I Norge
I 2005 ble Trøndelag Folkemuseum kåret til Årets museum i Norge. Stor satsing på barn og unge, nyskapende samarbeid med andre museer og en langvarig og utholdende vekt på kvalitet, er juryens begrunnelse. Juryen berømmer  Sverresborg for at museet har påtatt seg det faglige ansvar for å etablere Norsk Døvemuseum og museets mangeårige engasjement for samtidsdokumentasjon i forhold til nye minoriteter i Norge.
The Best in Heritage
I 2006 ble Trøndelag Folkemuseum med i The Excellence Club, The Best in Heritage.
NCKs pedagogiske pris
Siden 2006 har NCK (Nordisk centrum för kulturarvspedagogikk) delt ut en årlig pris til enkeltpersoner og institusjoner som har utmerket seg innen kulturminneutdanning i Norden og Baltikum. Vinneren skal ha inspirert andre og bidratt til at omverdenen har oppdaget det spennende fagfeltet kulturarvspedagogisk arbeid. Fra Trøndelag Folkemuseums ansatte har følgende fått prisen:
Puerto Jiménez
Puerto Jiménez er en landsby på Osahalvøya i provinsen Puntarenas sørvest i Costa Rica. Distriktet Puerto Jiménez hadde 8 789 innbyggere i 2011. Landsbyen ligger ved Golfo Dulce, og fungerer som en inngangsport til Corcovado nasjonalpark. Den har sin egen flyplass, Puerto Jiménez flyplass.
Kaperbåt
Kaperbåt betegner en privat, væpnet båt i pirattrafikk med sin regjerings godkjennelse. Kaperfarten startet på 1600-tallet. En kaper (betegner både båten og kapteinen ombord) fikk utstedt kaperbrev som legitimerte virksomheten og gav dem som drev den en viss rettslig beskyttelse da de unngikk å bli straffet som sjørøvere dersom de ble tatt til fange av fienden.
Kapertrafikk pågikk i krigstid og var en del av sjøkrigen. Virksomheten gikk ut på å ta kontroll over fiendens handelsskip og føre dem og deres last til egen havn som prise.
Kaperbåtene var av høyst varierende størrelse, fra 2 ½ til 50 lester. Bestykningen kunne variere fra en til ti kanoner.
I Norge spilte kapertrafikken en stor rolle under krigen mot England fra 1807 til 1814, spesielt på Sørlandskysten. Ca 70 kaperbåter ble utrustet i Kristiansand. 450 skip ble kapret og tatt inn til Norge i krigsårene, 300 av dem ble ført til Kristiansand. 14 skip ble rustet i Trondheim. En kjent norsk kaperkaptein var Paul Andreas Kaald.
Kaperbrev ble forbudt ifølge Pariskonvensjonen av 1856.
Viseklubben Dolphins
Dolphins ble starten på den norske visebølgen. Den ble altså startet i en alkoholfri vegetarrestaurant.
De første som opptrådte i Dolphins var gruppa The Sing Singers med Ole Hauki, Bjørn Tonhaugen, Karin Hvidsten og Ole Paus. Andre aktive var Lillebjørn Nilsen, Kari Svendsen, Bjørn Morisse, Øystein Sunde, Lars Klevstrand, Hege Tunaal, Finn Kalvik, Jon Arne Corell, Steinar Ofsdal og grupper som Kinsfolk, Gruppe 4, Christiania Fusel & Blaagress og The Young Norwegians.
Midtveien (Oslo)
Midtveien (1A–71, 2–60) er en vei på Risløkka i bydel Bjerke i Oslo. Den strekker seg fra Oreliveien over Brobekkveien til Vollebekk stasjon. Midtveien har en lengde på 632 meter. I Midtveien ligger Sverre Refstads plass, en opparbeidet leke- og fotballplass.
Navnet ble vedtatt i 1920.
Silky terrier
Silky terrier er en forholdsvis liten hund av terrierrasen, og regnes til miniatyrhundene. Rasen ble avlet frem i Australia, selv om dens aner er fra Storbritannia. Den er nært beslektet med Australsk terrier og Yorkshire terrier. I Nord-Amerika og Norge kalles den «Silky terrier» mens den i resten av verden kalles «australsk silky terrier».
Ytre
Silky terrier er en liten og kompakt terrier med korte ben, 23 – 26 cm mankehøyde, alert og aktiv. Pelsen er et kjennetegn, den er lang, skilt langs ryggraden, og fargen er grå og hvit eller blå og mahogni. Pelsen beskrives som «glatt, fin og skinnende». Hundens proporsjoner, hode og legeme samt ønskede pelsfarger og markeringer er nøye beskrevet i rasestandarden.
Hunden bør være litt lengre enn den er høy, ca. 1/5 lengre enn mankehøyden. Den ble tidligere benyttet under jakt på slanger og smågnagere, så kroppen bør passe til denne rollen. Pelsen trenger mye og jevnlig stell og vask for å beholde silkeaktigheten. Den skal være lang, men ikke så lang at den rekker ned til gulvet. Pelsen på snute og ører klippes vanligvis kortere. Både han- og hunhunder skal være mellom 22 og 26 cm høye og mellom 4 og 6 kg tunge.
Silky terrieren har et sterkt, trekantet hode. Øynene er små og mandelformede. I rasestandarden er lyse øyne angitt som en feil. Ørene er små, V-formede og stående. Hundens hale er rett og ikke for høyt båret, og den har små, nesten katteaktige, poter.
Middelalderens litteratur
Språk
Ettersom latin var språket til den romersk-katolske kirke, som dominerte vest- og Sentral-Europa, og ettersom kirken var bortimot den eneste kilden til utdannelse, ble latin fellesspråket for middelalderens skrifter, selv om noen deler av Europa aldri ble romanisert. I Øst-Europa var innflytelsen av Østromerriket, eller Det bysantinske riket, og den østlige ortodokse kirke så dominerende at gresk og gammelkirkelig slavisk ble de dominerende skriftspråkene.
Vanlige mennesker fortsatte å benytte deres respektive morsmål fremfor latin. Eksempler på litterære verker på morsmålet er det angelsaksiske eller Gammelengelske diktet Beowulf, det middelhøytyske heltekvadet Nibelungenlied (eller Vølsungesagnet), middelaldergreske Digenis Acritas, gammelfranske Chanson de Roland (Rolandskvadet), og den norrøne sagalitteraturen og norrøne kvad. Disse verkene er velkjente den dag i dag. Selv om de bevarte versjonene av disse episke verkene er vanligvis betraktet som verker av individuelle om enn anonyme forfattere er det ingen tvil om at de er basert på tidligere eldre muntlig tradisjoner. Keltiske tradisjoner har overlevd i bretonske laier ved Marie de France (1200-tallet), Mabinogion-fortellingene og de arthurianske syklus.
Anonymitet
En betydelig mengde av middelalderlitteraturen er anonym ved at vi ikke kjenner navnet på forfatteren. Det er ikke kun på grunn av mangelen av dokumenter fra perioden, men også grunnet en tolkning av forfatterens rolle som atskilte seg betydelig fra den romantiske tolkningen av begrepet som er i bruk i dag. Middelalderens forfattere var ofte skrekkinnjaget imponert over de klassiske forfatterne og kirkefedrene og de tenderte til å gjenfortelle og polere fortellinger de hadde hørt eller lest heller enn å finne opp nye fortellinger. Selv når de faktisk diktet nye fortellinger hevdet de den var blitt overlevert til dem fra en annen forfatter. En gjenfortalt historie hadde således høyere status enn en ny. Fra denne synsvinkelen var navnene til individuelle forfattere mindre viktig og derfor er mange betydelige verker aldri tilegnet en bestemt person.
Religiøs diktning
Teologiske verker var den dominerende formen for litteratur som vanligvis ble funnet i bibliotekene i løpet av middelalderen. Katolske sentre var også det intellektuelle midtpunkt i samfunnet i middelalderen, og det er deres litteratur som ble produsert i størst kvanta.
Tallrike hymner og salmer har overlevd fra denne tiden, både liturgiske og delvis liturgiske. Liturgien i seg selv var ikke i en endelig form, og tallrike konkurrerende messebøker ble skrevet. Religiøse lærde som Anselm av Canterbury, Thomas Aquinas, og Pierre Abélard skrev lange teologiske og filosofiske avhandlinger som forsøkte å forsone skriftene til greske og romerske hedenske forfattere med kirkens doktriner. Hagiografier, eller helgenenes liv og gjerninger, ble også hyppig skrevet, både som en oppmuntring til de frelste og som en advarsel til andre.
Legenda Aurea eller De gyldne legender, av Jacobus de Voragine nådde en slik popularitet i sin tid at det ble rapportert at verket ble mer lest enn Bibelen selv. Frans av Assisi var en profilert lyriker og hans fransiskanerdisipler skrev ofte poesi selv som et uttrykk for deres fromhet. Dies Irae og Stabat Mater er to av de mektigste latinske diktene med religiøse emner. Goliardiske vers (satiriske vers på fire strofer) var en kunstform som ble brukt av del geistlige for å uttrykke meningsforskjell eller forakt. Den eneste form utstrakt religiøse skrifter som ikke ble produsert av geistlige var folkelige mysteriespill. Disse vokste ut av enkle tableaux vivants, fransk for «levende bilder», ikke ulikt dagens juleforestillinger, og besto av teatralske gjenfortellinger av en enkeltstående scene fra Bibelen. Teksten i disse spillene var ofte kontrollert av lokale laug og mysteriespillene ble oppført jevnlig ved religiøse festivaler og fastedager, ofte kunne de vare hele dagen og utover natten. I Sør-Europa er tradisjonen fortsatt levende, men var aldri utbredt i Norden.
Den jødiske befolkningen i Europa produserte et antall fremragende forfattere i løpet av middelalderen. Maimonides (eller Moshe ben Maimon), født i Córdoba, Spania, og Rashi (eller rabbi Shlomo Yitzhaqi), født i Troyes, Frankrike, er to av de mest kjente og innflytelsesrike av de jødiske forfatterne.
I Norden kom skriften med kristendommen. Det var morsmålet som hovedsakelig som ble benyttet, også av forfattere knyttet til kirken, men det første store skriftet var på latin, et lite skrift om Olav den hellige som ble fremstilt alt i 1050, men i 1170 skrev erkebiskop Øystein Erlendsson en større legendesamling: Passio et miracula beati Olavi (Hellige Olavs lidelser og undergjerninger), som ble kjent over hele det katolske Europa.
Rundt 1200 ble Gammelnorsk homiliebok, antagelig det eldste norske håndskriftet som er bevart, brukt på presteskolene i Norge. Deler var oversettelser, tilpasset til norske forhold, spesielt den merkelige Stavkirkeprekenen.
Verdslig diktning
I tillegg til episk diktning i den germanske eller tyske tradisjonen, eksempelvis Beowulf og Nibelungenlied, var det episke dikt i tradisjonen chanson de geste («sang om heltebedrifter»), eksempelvis Rolandskvadet og Digenis Acritas. I innledningen til heltediktet Les Saisnes (Sakserne) forklarer den gammelfranske forfatteren Jean Bodel på slutten av 1200-tallet at det er tre emner som det kan diktes om: Bretagne-fortellinger (romans bretons) som er oppdiktet og underholdende (arthurianske legender); Roma-fortellinger som er preget av visdom (antikke romaner, litterære gjenfortellinger fra gresk og romersk mytologi) og til sist Frankrike-fortellinger som er sanne. Hans eget heltedikt, Sakserne, hevder han er i den siste gruppen, men har gitt det en fornyet form som ble populært ved å la det høviske dominere. Roman courtois («den høviske roman») skiller seg fra chanson de geste ikke bare ved dets innhold, men også ved å legge vekten på det høviske og ridderlige fremfor krig og kamp.
Spesielt 1100-tallet var en rik periode med flere varianter av kunsteposet innenfor det franskspråklige området: Roman d'antiquté («den antikke roman»); roman d'Alexandre («aleksanderroman») om Aleksander den stores liv og bedrifter, og som også ga navn til den verseform den ble skrevet i, aleksandrineren. Trojaromanen gjenforteller det omfattende trojanske sagnet og thebenroman bygget på den romerske forfatteren Statius' Thebaise som fortalte om striden mellan brødrene Eteokles og Polyneikes.
Kvinnelitteratur
Ofte ble derimot det religiøse perspektivet til kvinner fremstilt som ukonvensjonelt av de med makt, og de mystiske visjoner av slik forfattere som Julian av Norwich og Hildegard von Bingen ga innsikt i en del av den middelalderske erfaring som var mindre behagelig for institusjoner som styrte Europa på denne tiden.
Kvinner skrev også innflytelsesrike tekster i den verdslige verden. Marie de France og Christine de Pisan skrev om sine refleksjoner om høvisk kjærlighet og samfunn som fortsatt blir studert for deres innsyn i middelalderens samfunn. Den meget produktive Christine de Pisan kan blir regnet som den første feministiske forfatterinnen og er kanskje også den første kvinnen i Europa som levde av inntektene fra sitt forfatterskap.
Norrøn litteratur
Et storslått bidrag til verdenslitteraturen er den norrøne sagalitteraturen som først og fremst ble forfattet og skrevet ned på Island. De beste av disse har en fremskutt plass i verdens fortellerkunst. Om sagaene ikke strakte seg ut til resten av Europa i samtiden var derimot de isolerte forfatterne på Island og til dels i Norge velkjente med samtidens europeiske litteratur. Med sin strenge episke objektivitet og sin knappe og tette stil skiller sagaene seg fordelaktig fra den ordrike og utsmykkede kontinentale stilen.
Den viktigste forfatteren er islendingen Snorre Sturlason, og hans sagaer om de norske kongene er fortsatt populære og har i dag nær status som et norsk nasjonalverk. En av de sagaer som gjør størst inntrykk er Egils saga som handlet om en reell poet, den store og komplekse skaldedikteren Egil Skallagrimson.
Østlige epos
De slaviske og finsk-ugriske språkene i østlige Europa hadde sin middelalderdiktning. Igor-kvadet (eller Fortellingen om Igors hærtokt) er et anonymt mesterverk i gammelrussisk litteratur skrevet i gammelt østslavisk språk og går antagelig tilbake til begynnelsen av 1200-tallet. Diktverket er en rytmisk lovtale i form av et episk heltedikt som forteller om fyrst Igor av Novogorod-Seversk (ved Desna i dagens Ukraina) som i 1185 la ut på et overmodig felttog mot hedningene, det vil si en tyrkisk nomadestamme i øst. Denne sorgtunge fortellingen ble gjenoppdaget i 1791 og fikk stor betydning som russisk nasjonalepos, spesielt med det politiske formålet å hindre splitting og dets oppfordring til nasjonal reisning.
Lorenzo Antonetti
Lorenzo Antonetti (født 31. juli 1922 i Romagnano Sesia i Italia, død 10. april 2013 i Novara) var en av Den katolske kirkes kardinaler, og en tidligere pavelig diplomat.