cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Espen Andersen Bråthen
Vrangforestillinger
Barndomsvenner av Bråthen har uttalt at vedkommende hadde et sverd (katana) i 20-årene, og ifølge de tidligere vennene gikk han løs på vegger og inventar i leiligheten med sverdet.
Etter en mindre alvorlig straffesak i 2020 undergikk han en rettspsykiatrisk undersøkelse, Bråthen ble da vurdert til «å ha diagnosen paranoid schizofreni».
Det ble foretatt en ny rettspsykiatrisk undersøkelse av Bråthen de to første døgnene etter massedrapet på Kongsberg. Etter den prejudisielle observasjonen uttalte politiinspektør i Sør-Øst politidistrikt, Per Thomas Omholt, at Bråthen hadde tegn til vrangforestillinger og at en hovedteori bak angrepet er sykdom.
Religion
Polititet bekreftet etter massedrapet på Kongsberg at Bråthen hadde konvertert til islam, noe som Bråthen selv erklærte i 2013 og i 2017, men ifølge Senaid Kobilica, styreleder for Muslimsk Dialognettverk, er det ikke spor av at Bråthen hadde konvertert til islam, for eksempel i form av at Bråthen gjennomgikk en formell seremoni eller at han hadde kunnskap om islam. Islamsk Råd Norge uttalte at «hans levemåte og uvitenhet om grunnleggende islamsk teologi, underbygger at han aldri har vært muslim».
Rasisme og trusler
Bråthen kom ved flere anledninger med rasistiske kommentarer til en mørkhudet nabo i Kongsberg og han truet naboen flere ganger. En annen nabo har uttalt at Bråthen raskt ble verbalt utagerende på butikken og fremsto som skremmende. Det var i tillegg en nabo som reagerte på at Bråthen fektet med klubber, stokker og batong i hagen.
Innbrudd og narkotikahandel
Bråthen ble i 2012 dømt til 60 dagers betinget fengsel med en prøvetid på to år for tyveri og kjøp av mindre mengder hasj. Han brøt seg inn i Norsk Bergverksmuseum ved å knuse flere vindusruter. I dommen kom det frem at han også var tidligere dømt for lignende forhold, men at det var så lenge siden at det ikke fikk betydning for straffeutmålingen.
Bekymringsmeldinger
Politiets sikkerhetstjeneste fikk det første tipset om Bråthen i 2015, herunder at det har vært bekymring knyttet til islamistisk radikalisering. Tipset ble delt med Sør-Øst politidistrikt som registrerte det i politiets etterretningssystem i 2016. To år senere i 2018 varslet PST helsevesenet om at han kunne være i stand til å utføre angrep.
Drapstrusler
Bråthen ble i 2020 dømt av Kongsberg og Eiker tingrett til seks måneders besøksforbud mot sine egne foreldre, etter å ha kommet med drapstrusler mot faren.
Massedrapet på Kongsberg
Den 13. oktober 2021 drepte Bråthen fem personer på Kongsberg med stikkvåpen og pil og bue. Han erkjente da å ha begått handlingene, men erkjente ikke straffeskyld. Dette knyttet seg til spørsmål om Bråthens tilregnelighet. Han ble den 15. oktober 2021 varetektsfengslet med brev- og besøksforbud, samt full isolasjon og medieforbud frem til den 12. november 2021. Politiet fortalte pressen den 27. oktober 2021 at de mener massedrapet virker planlagt og at Bråthen har hatt tanker om dette i dager før det skjedde.
Buskerud tingrett opplyste den 17. januar 2022 at rettssaken etter massedrapet på Kongsberg starter den 11. mai 2022. Den ble senere utsatt til 18. mai 2022. Det ble satt av 28 dager til saken, og rettssaken foregikk i Hokksund tingrett. Rettssaken ble avsluttet 8. juni 2022.
Den 2. februar 2022 erkjente Bråthen straffskyld for handlingene, dette fremkom under et fengslingsmøte i Hokksund. Ifølge Bråthen begikk han drapene fordi han ønsket å gjenfødes.
Rettspsykiatriske vurderinger og diagnoser
I februar 2022 leverte rettspsykiaterne Harald Brauer, Helge Haugerud og Knut-Petter Langlo sin rapport om Bråthen. Rapporten konkluderte med at Bråthen har en psykisk lidelse og hevder at han har vært psykotisk på gjernings- og observasjonstidspunktet ved massedrapet på Kongsberg og dermed strafferettslig utilregnelig.
Tiltale
Tiltalebeslutningen kom 22. april 2022 og ifølge den er Bråthen tiltalt for fem drap, elleve drapsforsøk med pil og bue, hvorav ett av dem var på en politibetjent i tjeneste, ett tilfelle av forsøk på kroppsskade og 13 tilfeller av trusler. Påtalemyndigheten hevdet at han «på handlingstidspunktet var utilregnelig på grunn av sterkt avvikende sinnstilstand» og la ned påstand om tvungent psykisk helsevern. Han ble ikke tiltalt etter terrorlovgivningen.
Cianacei
Cianacei (ladinsk) eller Canazei (italiensk) er en fjellkommune i Fassadalen i provinsen Trento. Innbyggerne er hovedsakelig ladinsktalende (80 %).
Cianacei er en av de mest populære vintersportsstedene i Italia. Rundt landsbyen ligger de store fjellformasjonene Saslonch (italiensk Sassolungo), Sella og Marmoleda (italiensk Marmolada) som alle strekker seg godt over 3000 m. Veien mellom Cianacei og San Crestina går over Passo di Sella (2240 moh.), mens veien til Arabba går over Passo Pordoi (2239 moh.).
Marcialonga går gjennom Cianacei.
Jacques Clément
Jacques Clément (født ca. 1565–1567 i Serbonnes i Burgund i Frankrike, drept 1. august 1589 i Saint-Cloud) var en dominikanermunk som stakk i hjel kong Henrik III av Frankrike. Clément var en brennende tilhenger av den katolske liga som hjalp ham med planleggingen av kongemordet. Den 31. juli 1589 forlot han Paris og reiste med noen brev til kongen som oppholdt seg i sitt hovedkvarter Saint-Cloud. Mens kongen leste brevene som Clément hadde overrakt ham, stakk Clément kniven i ham. De tilstyrtene vaktene drepte Clément på stedet; kong Henrik døde av sine sår den påfølgende dag.
Cléments lik ble kvartert og brent.
Sanger om fravær og nærvær
Sanger om fravær og nærvær er et musikkalbum med Alf Cranner, utgitt i 1989 av plateselskapet Slagerfabrikken og ble produsert av Egil Kapstad.
Per Beskow
Bakgrunn
Per Beskow var sønn av postmester Erik Janzon og hans hustru Elsa Nygren. Han tilhørte slekten Beskow gjennom sin farmor Anna Beskow. Han studerte teologi ved Uppsala universitet og fikk der en stor interesse for patristikken, den tidlige kirkens litteratur og teologi.
Luthersk prest
Han ble presteviet i Svenska kyrkan i 1952 for Strängnäs stift, og fortsatte deretter sine lisensiat- og doktorgradsstudier i praktisk teologi og kirkehistorie.
Katolikk, akademisk virke
I år 1961 ble han opptatt i den katolske kirke.
Beskow avla doktorgrad i teologi i 1963. Fra 1963 til 1966 var han dosent ved Uppsala universitet. Etter noen år ved lærerhøgskolen i Gävle, ble han i 1974 dosent i religionshistorie ved Lunds universitet, en stilling han hadde til 1985. Deretter var han universitetslektor i kirkehistorie i Lund til 1992.
Hans Strange Tales (1985) er en samling av essays og etterforskninger av moderne apocrypha, som Beskow foretrakk å kalle «mystifikasjoner». Her inngikk etterforskninger vedrørende Edmund Bordeaux Szekelys «Essenerbrevet» (1937) og andre bløffmakerier. I Strange Tales trakk Beskow i tvil ektheten av Klemensbrevet med sitater fra Det hemmelige Markusevangeliet som Morton Smith oppdaget. Smith svarte med å true med å saksøke forlaget. Strange Tales inneholdt også engelske oversettelser av hans tidligere Jesus i Kashmir: Historien om en legend (1981) som tok seg av påstandene om Jesus' reiser til India. Beskow oppdaterte sin forskning om disse «mysterier» i The Blackwell Companion to Jesus (2011).
Fra 1989 var han medarbeider i Nationalencyklopedin og skrev omkring 1 000 artikler i emnet religion og fortsatte med oppdateringer av NEs nettutgave. Beskow var medlem av Nathan Söderblom-sällskapet og Vetenskapssocieteten i Lund.
I 2011 mottok han Anders Nygrenpriset av det teologiske fakultet ved Lunds universitet. Artos & Norma bokforlag stiftet 2014 Per Beskows pris for yngre akademikere/skribenter som virker innen møtet mellom teologi, samfunn og kultur.
Beskow publiserte en rekke skrifter og artikler.
Verker
Oversettelse av og kommentarer til patristiske tekster:
Tuse kirke
Tårnet og det hvelvede tårnfaget ble oppført på 1500-tallet, våpenhuset er fra et senere tidspunkt.
En del av den sengotiske kirkegårdsmuren er bevart med en kjøreport i øst.
Den romanske korbuen er bevart. Kirken har hatt flatt treloft, men i første halvdel av 1400-tallet ble skipet forlenget mot vest og koret fikk innbygget gotiske hvelv, kort tid etter fikk skipet innbygget hvelv.
Inventar
Prekestolen er fra 1584. På nordveggen henger et sengotisk krusifiks. Kirkens romanske døpefont er utført i granitt.
Kalkmaleriene
Kalkmaleriene i skipets første og andre fag tillegges Isefjordsverkstedet og er datert til perioden 1460–80. Formodentlig har hvelvet i koret hatt kalkmalerier med skapelsen som motiv. De nåværende ranker og stjerner er nye.
Teknisk etterretning
TECHINT er teknisk etterretning som kommer fra innsamling og analyse av trusler fra fiendtlige våpen, utstyr eller assosierte ressurser.
Tuse kirke
Kalkmaleriene
Utsmykkingen i skipets hvelv er komplett, men var utsatt for hardhendt restaurering av Jacob Kornerup under den første restaureringen i 1890 etter at de ble avdekket i 1888. Veggene i skipet har hatt kalkmalerier med pasjonen som motiv, men disse var i så dårlig stand at man kalket over dem igjen. Kronologien i maleriene er ikke alltid riktig, prinsippet i utsmykkingen er at de viktigste historiene plasseres i østkappen og de nestviktigste i vestkappen. Korbuekrusifiks, lekmannsalter og malte vinduer inngikk i den samlede utsmykkingen og derfor mangler man i dag deler av historien.
Teknisk etterretning
Denne kunnskapen må utnyttes til fulle av de som skal vinne på slagmarken, og på teknisk og taktisk nivå er det avgjørende å forstå den teknologiske kapasiteten og trusselen fra fiendens våpensystem, kommando- og kontrollsystem samt effektiviteten av fiendens logistikk. Oslorapporten er et eksempel på TECHINT.
Tuse kirke
Kalkmaleriene
I skipets første fag i nordkappen er hovedmotivet Jesu fødsel, i flatene over buen sees bebudelsen og besøkelsen. I fødselsscenen er det stor aktivitet; Josef rører i barselgrøten, han er reisekledd og klar til å reise til Egypt.
Under Maria og barnet sees et fornemt gulv, gulvet stopper ved Josef; han er i et annet rom. Maria har stillet skoene og lagt kappen. Barnet ligger i strålekrans og i bakgrunnen ses krybben med okse og esel samt fornemt draperi. Dette er den hellige Birgittas fødselsvisjon som både er et hellig syn og en praktisk beskrivelse av en fødsel. Birgitta beskriver ikke bare hvordan barnet ligger i en hellig strålekrans, men også hvor mange bleier som er lagt frem, dessuten beskriver hun den lille detaljen at Maria stiller skoene. Birgittas blanding av guddommelig visjon og praktisk beskrivelse passer godt til Isefjordsverkstedet. Mot øst sees bebudelsen for hyrdene; en engel kommer flyvende og bebuder Jesu fødsel og på tekstbåndet står det: «Gloria in excelsis deo» (:Ære være Gud i det høyeste.).
Puncia novozealandica
Puncia novozealandica er den eneste arten av slekten Puncia, eneste slekt i familien Punciidae, en del av underorden Palaeocopida. Arten har i likhet med andre i sin hovedgruppe, mykt og lite forkalket skall (carapax) på overkroppen (thorax), og lang yttergren (eksopod) på andre antenne-par. Individene er noen millimeter lange.
Tuse kirke
Kalkmaleriene
Hyrdene spiller på sekkepipe og danser. Isefjordsverkstedet har mange sekkepipespillende hyrder. Det har ikke vært uvanlig at hyrder hadde instrumenter, men for det meste var det fløyter. Sekkepiper kjennes fra omreisende musikere og især fra bilder fra Italia. Italienske originaler har muligens ligget til grunn for Isefjordverkstedets bilder av sekkepipespillende hyrder.
Hyrdene er i profil, den dansende hyrden viser baken sin, kanskje en forutsigelse om bespottelsen. Normalt er sekkepipen djevelens instrument og figurer skildret i profil er onde, noe som neppe kan være tilfelle her, men kanskje skal hyrdene oppfattes som bondske i forhold til kongene på østkappen.
Puncia novozealandica
Gruppen arten tilhører, underordenen Palaeocopida, er plassert direkte (incertae sedis) inn i klassen Ostracoda («muslingkreps»), en gruppe av små krepsdyr. Alternativt har det vært foreslått å legge familien og ordenen inn i den store underklassen Myodocopa som helt dominerer muslingkreps-gruppen antallmessig, men dette er ikke endelig avklart.
Tuse kirke
Kalkmaleriene
Over buen i vest sees bebudelsen; Gabriel sier i sitt tekstbånd: «Ave gratia plena dominus tecum» (:Vær hilset, du benådede, Herren er med deg.) Og Maria svarer: «Ecce ancilla domini fiat michi secundum verbum tuum» (:Se, jeg er Herrens tjenerinne, det skal gå meg etter ditt ord.). I østflaten sees besøkelsen, normalt ser man bare Maria og Elisabeth, men her ser man også Josef med kvisten som skjøt skudd og dermed viste at Josef var Guds utkårne som Marias ektemann. I østkappen er hovedmotivet kongenes tilbedelse, over buen sees omskjæringen og fremstillingen i tempelet. Hele østkappen refererer til alteret, som man kan se gjennom korbuen.
I tilbedelsen sees tepper på veggene og flislagte gulv, dette er ikke en fattig stall, men et fornemt rom. Maria sitter på to puter og barnet er nakent. Kongene bærer fornemme kåper foret med hermelin. Melchior har satt kronen sin på gulvet og kneler for barnet som velsigner med den ene hånden og strekker ut etter gaven med den andre. Kasper peker opp mot stjernen over Betlehem. Baltazar holder en gave og er mer lapset kledd enn de to andre kongene. Isefjordsverkstedet gjør historien festlig; verkstedet har energi.
I fremstillingen i tempelet holder Maria Jesusbarnet og igjen er det ikke en jødisk prest, men en biskop som tar i mot barnet i tempelet. Prestens hender er dekket til; Jesusbarnet er hellig og må ikke berøres med hendene. Bak Maria er en ung kvinne uten glorie og med lys, muligens en hentydning til at fremstillingen i tempelet faller sammen med Marias renselsesfest (kyndelsmesse). En kvinne som hadde født ble ansett som uren og hun fikk først sette sine ben i kirken igjen etter en viss periode og skulle så gå gjennom en renselse. Marias renselse faller sammen med kyndelsmesse, som er en lysfest. Ilden er rensende, derfor kvinnen med lys.
På triumfveggen mot syd sees Olav den hellige med øks stående på et udyr. Da kalkmaleriet ble avdekket var det i så dårlig forfatning at Kornerup måtte gi opp å restaurere bildet. I stedet kopierte han et tilsvarende motiv fra Århus domkirke.
Olav med sin attributt øksen tråkker på en basilisk. Det kronede uhyret symboliserer hedenskapen som Olav nedkjempet da han kristnet Norge. Under bildet har det sannsynligvis stått et alter viet til den hellige Olav. Seieren over det onde sees ofte på triumfveggens sydlige vegg symbolisert ved Mikael som beseirer en drage. I sydkappen sees barnedrapet. Mot øst står Herodes med septer og sverd, han beordrer soldatene å drepe de nyfødte i Bethlehem.
Isefjordsverkstedet er Danmarks mest blodige verksted. Dette er grove løyer; man elsket å sjokkere og folk var vant til sterke ting. Her er detaljerte våpenbeskrivelser. Mot vest ser man en kvinne som bøyer seg ned for å beskytte barnet sitt, hun følger krummingen i hvelvet. Kvinnene gjør motstand, én av dem slår med en ten. På vuggen går meiene hver sin vei. En mor og en soldat holder i hver sin arm på et barn som har blitt trukket voldsomt ut. Soldatene har spiddet barna på spydene. Krumsablene kan muligens være en overlevning fra originalen hvor man har forsøkt å skape en østerlandsk koloritt. I flatene sees underet med såkornet. Mot øst bak prekestolens lydhimmel sendes ryttere ut etter Josef og Maria som har flyktet til Egypt med Jesusbarnet. Mot vest høster bøndene som sådde da Den hellige familie dro forbi. Dagen etter var kornet modent og de kunne høste. Soldatene spør bøndene om noen har passert og bøndene kan si sannheten, at en familie passerte da de sådde, dermed gir soldatene opp og drar hjem. Noen soldater rir den ene veien og noen den andre, det er tydelig at er forvirret. Folk på marken, redskaper og kornhøst er en realistisk beskrivelse fra dagliglivet som menigheten kunne identifisere seg med. Isefjordsverkstedet viser dagliglivets påkledning i midten av 1400-tallet. I vestkappen sees et Memento Mori (husk du skal dø). Tre konger i forskjellig alder rir på jakt med hunder og falker, de er et motstykket til De hellige tre konger på østkappen. Foran kongene ligger tre kongeskjeletter. Den forreste hesten blir redd og senker hodet, rytteren holder på å falle bakover, jaktfalken flyr opp og hunden ser forskrekket opp på sin herre. Man har forsøkt å dramatisere historien, ormer og marker velter ut av skjelettenes øyenhuler.
I tekstbåndet står det øverst «Heu quantus est noster dolor» (:Akk, hvor stor er dog vår smerte). De tre tekstbåndene langs skjelettene sier fra venstre: «Vos qui transitis nostri memores rogo sitis» (:Jeg ber dere, dere som drar forbi, husk oss.) «Quos sumus hoc eritis» (:Slik som vi er, skal dere bli.) «Fumius aliquando quod estis» (:Vi har engang vært, hva dere er.). Motivet skal minne om at selv konger er dødelige og at alle er like i døden. Samtidens brede befolkning har sannsynligvis likt historier om personer fra det høyere lag som det gikk dårlig med.
I sydflaten fremstilles Laurentius` martyrium. Laurentius ligger på risten, nederst sees en bøddel som puster til ilden med en blåsebelg, flammene står opp og får risten til å gløde. To bødler står klar med kjøttgafler for å prikke i Laurentius. På det nederste tekstbåndet står det: «Assatus sum, commedite» (:Jeg er mør, værså god.) På øverste tekstbånd står: «Gratias tibi ago domine Jesu Christe quod portas celi ingredi merui» (:Jeg takker deg Herre Jesus Kristus, at jeg har fortjent å gå inn i himmelens porter.)
Mellom Erasmus og Laurentius martyrium sees vekster som er typiske for Isefjordsverkstedet. De voldsomme scenene med martyrier uttrykker middelalderens tankegang, at jo større pinsler man kan holde ut uten å oppgi sin tro, jo mer hellig er man. Helgener kom direkte til Paradis og trengte ikke vente på Dommedag, gjennom dem kunne man be til Gud, de fungerte ved å gå i forbønn. Og jo mer hellig en forbeder var, desto større var muligheten for at Gud lyttet. Derfor var især Laurentius en yndet helgen å be til. I vestkappen sees Dommedag. Kristus troner i regnbuemandorla med føttene på jordskiven. Han viser sine sår og fra munnen vokser nådens lilje og straffens sverd. Han flankeres av Maria og Johannes Døperen. I tekstbåndene står det over liljen: «Venite benedicti in regnum patris mei» (:Kom, I velsignede, til min faders rike), over sverdet står «Ite maledicti in ignem eternam» (:Gå, I forbannede til den evige ild.) I nord og syd vekker basunengler de døde som står opp av gravene. Her sees kronede personer. I tekstbåndet står «Surgite mortui venite ad …» (:Stå opp, I døde, kom til …), i nord sees en biskop og geistlige med tonsur. Også her sier tekstbåndet «Surgite mortui venite ad …» (:Stå opp, I døde, kom til …). I nordkappen fremstilles helvete. De fortapte fanges med rep og trekkes inn i det ildsprutende helvetesgapet. Vil de fortapte ikke komme av seg selv, bringes de på trillebår eller flys til helvetesgapet av stygge djevler. Blant de falne sjelene er både konger, biskoper, en munk og alminnelige mennesker. Bak helvetesgapet sees et falloslignende tårn. I flatene ses Den øltappende kjerring og Den smørkjærnende kjerring, disse motivene sees ofte i senmiddelalderske utsmykkinger, især hos Isefjordsverkstedet. Når en person i landsbyen var særlig god til noe, f.eks. å brygge øl eller kjerne smør, mente man at Fanden hadde hatt en finger med i spillet og hjulpet dem med arbeidet. Man skulle ikke være for god til noe, man skulle ikke skille seg ut fra andre i samfunnet. Moral er ofte skildret sammen med helvete, man ble straffet hvis man skilte seg ut. I sydkappen sees Himmelborgen. Sankt Peter med nøkkelen tar imot de frelste med åpne armer. Han vil lukke dem inn i Himmelborgen, som ses i bakgrunnen. Blant de frelste sees en kronet person, en biskop og en geistlig med tonsur. Ikke alle geistlige kom til helvete. I østflaten sees Sankt Martin med bispehue sittende på en hest med store bjeller, han holder et sverd med fornemt hæfte, med sverdet deler han kappen sin og lar den lett påkledde tiggeren få halvdelen. Tiggeren er Kristus som vil prøve Martin. Bak tiggeren sees en krøpling som har mistet den ene foten, han har krykke og støtteben. I vestflaten står Mikael med korsstav og holder vekten, i den høyre vektskålen strekker sjelen sine foldede hender opp i bøn og takksigelse, de gode gjerninger tynger vektskålen ned selv om to djevlene forsøker å snyte.
Over syddøren sees Livshjulet. Av Livshjulet er det bevart kongen som sier han skal regjere, på toppen sitter kongen som regjerer, så mangler kongen som regjerte og endelig nederst kongen som ligger død under Livshjulet og hadde regjert. Til venstre sees den rettferdige dommer Salomon, på tekstbåndet ses ordene «Salomon Deum timete …» (Salomon Frykt Gud …). Livshjulet er en påminnelse om at alle er dødelige og døden kan komme før man aner, man skal alltid være beredt til å møte sin dommer på den ytterste dag ved å bekjenne sine synder og motta nattverden. At dommen vil være rettferdig garanteres av den rettferdige dommeren Salomon.
Når man kommer inn i kirken viser de to østlige hvelvkappene de viktigste motivene. I andre fag ser menigheten først Sankt Georgs kamp mot dragen samt Erasmus og Laurentius martyrium. Sankt Georg er symbolet på Kristus` seier over det onde og martyrene er forbilder og går i forbønn for det kristne mennesket. I første fag sees mot øst kongenes tilbedelse, som minner menigheten om at de skal vende seg mot alteret og tilbe Kristus, bekjenne sine synder og motta nattverden. Når menigheten vender seg for å gå ut av kirken sees først de tre levende og de tre døde kongene som skal minne om at alle er dødelige og døden kommer når man minst venter den, derfor skal sjelen alltid være beredt. I skipets andre fag mot vest sees Dommedagskristus på vestkappen umiddelbart før utgangen mot syd. Over utgangsdøren minnes man enda en gang om det flyktige jordiske livet ved synet av livshjulet.
Nationalmuseet sier i sin beskrivelse av kalkmaleriene i Tuse kirke: «Samlet kulturhistorisk vurdering: meget bevaringsværdig. Meget stor og indholdsrig dekoration fra Isefjordsværkstet med særdeles betydningsfulde scener både fra Jesu Barndomshistorie, Dommedag og flere helgenlegender.»
Susanne Gunnarsson
Linnea Susanne Gunnarsson (født Wiberg 8. september 1963 i Katrineholm) er en svensk kvinnelig kajakkpadler som har vunnet olympisk- og VM-gull i kajakkpadling.
I 1996 ble hun sammen med Agneta Andersson tildelt Svenska Dagbladets gullmedalje.
Nylende (Skien)
Nylende er en bydel i Skien, på nordsiden av Skien sentrum. På Nylende ligger blant annet Skien stasjon og klubbhuset til Skiens Ballklubb.
Forfatteren Tor Åge Bringsværd er oppvokst på Nylende.
Charlotte Bühler
Charlotte Bühler (født Malachowski den 20. desember 1893 i Berlin, død 3. februar 1974 i Stuttgart) var en tysk utviklingspsykolog. Hun er mest kjent for sine banebrytende arbeider innen barne- og ungdomspsykologi og som en av grunnleggerne av den humanistiske psykologien. Hun dokumenterte bl.a. at mennesker allerede som spedbarn er intensjonelle, nysgjerrige og sosiale.
Biografi
Charlotte Bühler ble født i Berlin av jødiske foreldre. Hun studerte filosofi og medisin ved Universitetet i Berlin og Freiburg og tok i 1918 doktorgrad i psykologi ved Universitetet i München. Sammen med ektemannen Karl Bühler (de hadde giftet seg i 1916) flyttet hun deretter til Dresden og 1922 til Wien, der hun i 1929 ble utnevnt til professor i barnepsykologi ved universitetet. Forskningen hennes ble lagt merke til internasjonalt, og hun hadde forskningsopphold og opprettet klinikker i bl.a. USA og Storbritannia.
Under ett av sine utenlandsopphold fikk hun høre om Østerrikes Anschluss og ektemannens arrestasjon. Hun oppnådde ved hjelp av norske diplomater at mannen ble sluppet ut av fengsel og kunne reise til Oslo. Mens han reiste videre til USA, fikk Charlotte Bühler i 1939 et professorat ved Norges lærerhøgskole i Trondheim og året etter ved Universitetet i Oslo. Hun fulgte etter til USA i mars 1940, bare en drøy uke før nazistenes okkupasjon av Norge.
I USA ble Bühler professor ved Saint Catherine College i Saint Paul og fra 1942 ledende psykolog ved sentralsykehuset i Minneapolis. 1945 ble hun US-amerikansk statsborger og flyttet til Los Angeles. Der jobbet hun også som ledende psykolog ved sykehuset, samtidig som hun var professor ved University of Southern California. Etter sin emeritering i 1958 drev hun en privatklinikk i Beverly Hills. 1971 flyttet hun tilbake til Tyskland (Stuttgart), hvor barna hennes levde, og hvor hun døde tre år senere, 80 år gammel.
Anton Korobov
Anton Korobov (Антон Коробов; født 25. juni 1985 i Mezjduretsjensk i Russland) er en ukrainsk stormester og europamester i lynsjakk.
Korobov spilte verdenscupen i sjakk 2013, hvor han kom til kvartfinale og bleder slått ut av Vladimir Kramnik.
Under Sjakkolympiaden 2016 i Baku var Korobov på det ukrainske laget som tok sølvmedaljen bak USA.
Wilhelm von Schadow
Friedrich Wilhelm von Schadow (født 6. september 1788 i Berlin, død 19. mars 1862 i Düsseldorf) var en tysk maler, sønn av Johann Gottfried Schadow.
Schadow studerte fra 1808 til 1811 ved Berliner Kunstakademie, derettet sluttet han seg i 1811 i Roma til kretsen av nazarener, og malte mest religiøse monumentalbilleder i akademisk-klassisistisk stil. Etter å ha vært professor ved Berliner Kunstakademie fra 1819 til 1826 var han direktør for Kunstakademie Düsseldorf frem til 1859.
Innkjøpspassasjen i Düsseldorf, Schadow-Arkaden, er oppkalt etter ham.
Gunnar Skaug
Gunnar Skaug (født 25. mai 1940 i Sarpsborg, død 24. juni 2006) var en norsk politiker (Ap). Han ble innvalgt på Stortinget fra Østfold i 1969. Han var president i Odelstinget fra 1993 til 2001. Han var vararepresentant i perioden 1973–1977.
Biografi
Skaug tok eksamen artium i 1959 og var deretter journalist i Østfold-Posten Askim et par år. Fra 1962 til 1963 var han soldat ved FN-styrkene i Gaza før han begynte på Nordisk Folkhøyskole i Genève i 1963. Deretter var han journalist i Moss Dagblad før han i 1965 ble redaktør av Fritt Slag og samtidig journalist i Finnmark Dagblad. Han avviklet disse jobbene da han i 1967 kom tilbake til Moss Dagblad og jobbet som journalist et par år før han ble valgt inn på Stortinget i 1969. I tiden i Moss var han også med i kommunestyre og formannskap.
Rasjoneringskort
Første verdenskrig
I Norge ble rasjoneringskort innført i 1917-1918, da den første verdenskrig medførte forsyningsproblemer, spekulasjon, hamstring og matmangel. Rasjoneringskort for brød og enkelte andre matvarer ble tatt i bruk i januar 1918, og var i bruk fram til sommeren etterkrigsåret 1919.
Mot slutten av krigen rammet dyrtida mange hardt i Norge. Familier slet for å opprettholde tilværelsen. Mens leveomkostningene var steget med 137 prosent i Norge var de tilsvarende tallene for Sverige og Danmark 94 og 66 prosent. Og i Russland hadde det vært revolusjon.
I Norge utviklet det seg misnøye, protester og uro. Det ble gjennomført store dyrtidsdemonstrasjoner. Noe av forbitrelsen var også rettet mot rasjoneringsordningen og de svært knappe rasjonene.
Andre verdenskrig
Under den andre verdenskrigen var det okkupasjonsmyndighetene som tok i bruk rasjoneringskort i Norge. Denne rasjoneringen vedvarte også i de første etterkrigsårene – ganske lenge for enkelte typer importerte matvarer. Forsyningsdepartementets etat, Direktoratet for proviantering og rasjonering, sto da ansvarlig for utstedelse og distribuering av kortene over hele landet.
Det var straffbart å overdra eller selge kortet til andre. På baksiden var det nøyaktig anført hvilke varer som kunne kjøpes, og det var klart spesifisert at kortet ikke kunne overdras eller brukes av andre enn innehaveren.
Kortene var laget i grovt papir med fortrykk, noe som skulle gjøre forfalskning vanskelig. På den ene kanten var der trykket utklippskuponger som anga gyldig uke eller kvantum (ev. vekt) av den varen det gjaldt. Antallet kuponger gjaldt for en tidsperiode og kunne i noen tilfeller brukes når det passet – eller når varen fantes i butikken. Enkelte kort måtte brukes i en bestemt periode og kunne ikke spares for senere kjøp.
Typer rasjoneringskort
På hvert ukesmerke kunne innehaveren kjøpe:
På ukesmerke trykt med rød tekst ville innehaveren kunne kjøpe:
Hvert merke var gyldig i den anførte uken, i de to ukene forut eller i 3 uker etterpå. Man kunne altså handle inn et større kvantum på inntil 6 ukers rasjon av gangen dersom man samlet opp kuponger.
Gullsteinen
Gullsteinen er 352 meter høyt, såteformet, karakteristisk og skogkledd fjelltopp sør for Løvstakken i Bergen. Det går turstier opp på fjellet fra Fjøsanger, Bønes og Fyllingsdalen.
Gullstølen
På sørsiden av fjellet ligger Gullstølen, som er en stor eiendom mellom Løvstakken og Nordåsvannet. Denne eiendommen ble kjøpt av Christian Michelsen i 1920. Der ble det satt opp en hytte som hadde utsikt over den sørvestlige leden til Bergen. I 1923 ble eiendommen overført speiderkretsene i Bergen. Skogen i dette området ble også plantet av speiderne i 1930-årene. Under krigen ble hytten rasert av tyskerne. Så ble den gjenreist etter krigen, men ble revet i 1967 da vedlikehold ble umulig på grunn av gjentatte tilfeller av hærverk.
I 2020 ga Bergen kommune tillatelse til at Hordaland Krins av Norges speiderforbund skal få bygge en ny hytte med et 14,5 meter høyt utkikkstårn på Gullstølen.
Hertug av Gascogne
Etter muslimenes invasjoner og karolingerne gjenreiste det frankiske kongedømmet ble hertugdømmet delt fra Aquitaine, opplevde oppstykking, særlig i sør hvor kongedømmet Navarra (Pamplona) og hertugdømmet Vasconia steg opp som adskilte stater på 800-tallet da hertugdømmet ble kjent som Gascogne da språket gaskonsk (en dialekt av oksitansk) allerede hadde erstattet baskisk i det meste av regionen.
Terminologi
Navnene på hertugene av Gascogne er nedtegnet under et forvirrende antall av varianter, noe som gjør identifiseringen vanskelig. Disse hertugene og grevene var ledere av baskiske stammer som dominerte Gascogne. Deres opprinnelige navn var derfor baskiske, men etterhvert som gaskonsk gradvis erstattet baskisk ble deres navn omskrevet og nedtegnet i gaskonske former. Til slutt begynte antagelig også hertugene selv å benytte gaskonsk, noe som er reflektert i den minskende bruken av autentiske baskiske navn på de siste hertugene.
I skrevne dokumenter ble navnene normalt nedtegnet på latin. I dag er deres navn vanligvis skrevet på fransk, og stundom omformet i spanske varianter. Et eksempel er det baskiske navnet Otsoa (som betyr «ulv») som bokstavelig ble oversatt til Lop på gaskonsk, Lupus på latin, Loup på fransk og Lobo på spansk. Således kan hertug Otsoa II av Gascogne omtales med alle disse navnene. Selv innenfor et sett av språk fantes det mange andre ulike varianter, eksempelvis det baskiske navnet Santxo (fra latin sanctus, i betydningen «hellig»), noe som kan gjenfinnes i baskiske dokumenter skrevet som Antso, Sanzio, Santio, Sanxo, Sancio, og videre.
I listen nedenfor er hertugene og grevene av Gascogne listet i henhold til deres gaskonske navn (basert på dagens stavemåte av gaskonsk, ikke middelalderens som var vekslende).
Selv om alle ulike navn som hertugene er kjent som (det samme navnet i ulike språk) er det en hertug som er kjent ved to navn som er helt forskjellig og ikke kun to versjoner av samme navn: hertug Seguin I. «Semen» er hans baskiske navn (stundom skrevet Semeno, Xemen, Ximen, eller Jimeno). Ingen vet sikkert om Semen er en baskisk versjon av det bibelske Simon eller et innfødt baskisk navn basert på det baskiske seme («sønn»). På den annen side, «Seguin» (moderne gaskonsk «Siguin») er et navn av germansk opprinnelse: sig- betyr «seier» (moderne tysk sieg), og –win betyr «venn».
Det har blitt foreslått at en del tilsynelatende «baskiske» navn er heller en forvansking av senere germanske navn. Eksempelvis Garsinde førte til Garsean, Gendolf eller Centulf til Centule, Aginald eller Hunnald til Enneko (i Flandern og Friesland fortsatt en kortform for de første to), Aginard til Aznar, Belasgytta eller Wallagotha til Velasquita, Belasgutho til Velasco, Arnoald til Arnau, Theuda til Toda, Theudahilda til Dadildis eller Dedadils. Kanskje inngifte mellom spanske og gotiske herskerfamilier med den lokale baskiske befolkningen førte til en omforming av gotiske navn til baskiske varianter?
Uavhengige hertuger av Gascogne
Foreningen av Gascogne hadde forsvunnet allerede på 900-tallet, og de som ønsker å lære mer om Gascognes historie burde se på historien til Béarn, Armagnac, Bigorre, Comminges, Nébouzan, Labourd og videre.
Eksterne lenker
Ducat de Gascunya Ducato di Guascogna
Europalekene
Europalekene er en internasjonal multisportkonkurranse som ble lansert av Comités Olympiques Européens under deres 41. generalforsamling i Roma 8. desember 2012. Den første utgaven avholdes i Aserbajdsjans hovedstad Baku i 2015, og lekene er planlagt arrangert hvert fjerde år.
Det er land fra Europa som deltar i mesterskapet. Dermed arrangeres det nå leker i alle kontinentene, etter Asialekene, Panafrikanske leker, Panamerikanske leker og Stillehavslekene.
Agnes Carlsson
Agnes Emilia Carlsson (født 6. mars 1988 i Vänersborg, i daværende Älvsborgs län, Sverige), bedre kjent som Agnes, er en svensk pop-vokalist, og svensk Idol-vinner i 2005.
Carlssons musikalske gjennombrudd kom med sangen «Right Here, Right Now (My Heart Belongs To You)» i 2005, som solgte 30,000 som singel og kvalifiserte til platinaplate. Debutalbumet Agnes solgte til dobbel platinaplate, med et salg på over 100,000 eksemplarer. I 2009 ga hun ut singelen «Release Me», som har solgt over 900,000 eksemplarer i hele verden.
Gunnel Vallquist
Gunnel Vallquist (født 19. juni 1918 i Stockholm, død 11. januar 2016 ) var en svensk forfatter og kritiker. Hun var medlem av Svenska Akademien fra 1982. Som katolikk skrev Vallquist framfor alt essays om religiøse og kirkelige emner. Hennes største arbeide var en svensk oversettelse av Marcel Prousts På sporet av den tapte tid (À la recherche du temps perdu), som utkom 1965–1982.
Bakgrunn
Vallquist var datter av oberstløytnant Gunnar Vallquist og oversetteren Lily Vallquist, født Söderberg. Hun giftet seg atten år gammel i 1936 med yrkesoffiseren Folke Diurlin; de ble skilt i 1939, og Vallquist inngikk aldri noe nytt ekteskap.
Etter studier i romanske språk, litteraturhistorie og nordiske språk ved Uppsala universitet ble hun fil.mag. i 1946.
Forfatterskap
Etter studiena flyttet hun til Frankrike og kom der i kontakt med den svenske forfatteren Sven Stolpe. Vallquist hadde ved denne tid konvertert til katolisismen, og fra årene som student hadde hun skrevet for katolske tidsskrifter. Fra Frankrike fortsatte hun sitt arbeide som kulturskribent og essayist ved blant annet Bonniers Litterära Magasin, Dagens Nyheter og Svenska Dagbladet fra 1952.
Sitt magnum opus, oversettelsen av Marcel Prousts 'À la recherche du temps perdu (i hennes svensk: På spaning efter den tid som flytt), begynte hun på i år 1950. Som kulturskribent kom Vallquist til å introdusere en del fransk litteratur til Sverige. Hun hadde en særskily personlig kjærlighet til fransk spiritualitet og litteratur, og gjorde det katolska Frankrike mer kjent i Sverige.
Vallquists første bok, Något att leva för (1956), var en essaysamling. Selv hennes øvrige utgitte bøker har bestått av sakprosa, men med tiden med tiltagende skjønnlitterære anstrøk.
I sin Dagbok från Rom (fire band, 1964–1966) rapporterte hun fra Det annet Vatikankonsil, den katolske kirkes skjellsettende kirkemøte. Sentrale kirkopolitiske og aktuelle teologiske spørsmål har vært hjembvendende emner for Vallquists forfatterskap.
I 1976 ble Vallquist æresdoktor i teologi ved Universitetet i Lund. I 1981 gav den svenske regjeringen henne ærestittel som professor. Vallquist ble innvalgt i Svenska Akademien 1. april 1982 og hadde sin tiltredelse 20. desember samme år. Hun etterfulgte forfatteren Anders Österling på stol nr 13.
Hengelo (andre betydninger)
Hengelo kan vise til:
Vikersund–Bergsjø biotopvernområde
Biotopvernområdet skal bevare et område som har særskilt betydning som økologisk funksjonsområde i form av viktig nærings- og overvintringsområde for sangsvane, knoppsvane, kvinand, sothøne, stokkand, toppand, fossekall, laksand og storskarv, samt gyte- og oppvekstområde for en stamme av storørret. Det er en målsetting å beholde verneverdiene i best mulig tilstand, og eventuelt videreutvikle dem.
Verneområdet omhandler starten av Drammenselva og starter der Søndre Tyrifjorden naturreservat slutter, og det fortsetter til det møter Vassbunn naturreservat sør i Bergsjøen. Ved Skartumholmen (i Vikersund) er det ferdselsforbud i hekketiden (15. april–31. juli). Verneområdet omhandler dessuten Kråkeholmen og de tre øyene sør i Bergsjøen.
Tom Thoresen
Tom Thoresen (født 16. mai 1947 i Glemmen, Østfold) er en norsk politiker (Ap) og stortingsrepresentant for Østfold 1977-2001.
Han tok examen artium i Fredrikstad og ble cand. philol. ved Universitetet i Oslo (UiO) i 1974. Han var medlem av Fredikstad bystyre 1971-1987 og ble valgt inn på Stortinget i 1977. Han var nestleder i Arbeiderpartiets stortingsgruppe 1990-2001 og parlamentarisk leder 1996-1997.
Han var direktør for Statens medieforvaltning og senere Medietilsynet 2002-2017. Han har også vært medlem av Kringkastingsrådet, Norges Banks representantskap og den norske UNESCO-kommisjonen.
Nikias Arndt
Nikias Arndt (født 18. november 1991) er en profesjonell tysk bane- og landeveissyklist.
Homotomidae
Homotomidae er en familie med plantelus som regnes til undergruppen sugere (Psylloidea). De er insekter med sugende munndeler og hører til i den store gruppen nebbmunner.
Utseende
Disse sugerne har glassklare, avrundede vinger, og de to framspringene i ansiktet er sylindriske. Hodet er delt av en midtfure. Antennene er 10-leddete og tett hårete.
Levevis
Alle artene lever, såvidt man kjenner til, på busker og trær i morbærfamilien (Moraceae), de aller fleste på fiken-arter (Ficus spp.). Nymfene lever vanligvis fritt og enkeltvis, men noen er selskapelige og noen ganske få lever i galler.
Skadedyr
Den vidt utbredte arten Homotoma ficus lever på ekte fiken (Ficus carica) og kan gjøre noe skade på disse.
Utbredelse
Bortsett fra Homotoma ficus som er utbredt i Europa og Midtøsten er alle artene tropiske.
Systematisk inndeling
Noen klassifikasjoner plasserer Homotomidae som en undergruppe av Carsidaridae.
Anthony Washington
Hans personlige rekorder er 71,14 i diskos og 59,58 i slegge.
Ferjesambandet Ranavik–Skjersholmane
Ranavik–Skjersholmane er et fergesamband på fylkesvei 500 mellom Kvinnherad og Stord kommuner. Strekningen betjenes av Fjord1 med opptil 23 daglige avganger i hver retning. Overfarten fra Ranavik til Skjersholmane tar 40 minutter. En tur i døgnet går til Jektevik på Stord og Hodnanes på Tysnes istedenfor til Skjersholmane.
Historie
Sambandet ble etablert i 1957 og ble trafikert av MF «Folgefonn». Frem til 2003 gikk dette sambandet mellom Leirvik på Stord, Ranavik på Halsnøy og Sunde i Kvinnherad. Stoppet på Halsnøy var de første årene på Sæbøvik, og ble flyttet til den nye fergekaien på Ranavik i 1970. Sommeren 1983 ble anløpet på Stord flyttet fra Leirvik til Skjersholmane. I mai 2008 åpnet Halsnøytunnelen og Sunde ble sløyfet. Overfarten mellom Sunde og Ranavik tok 15 minutter.
Wilhelm von Bode
Wilhelm von Bode (født 10. desember 1845 i Calvörde, død 1. mars 1929 i Berlin; født Arnold Wilhelm Bode, adlet 1914) var en betydelig tysk kunsthistoriker og museumsmann. Han regnes som en av grunnleggerne av det moderne museumsvesen.
Bakgrunn
Wilhelm Bodes foreldre var dommeren Wilhelm Bode og hans hustru Emilie f. Rimpau (1820–1894), en søster av landbrukspolitikeren Wilhelm Rimpau.
I sitt første ekteskap var Bode fra 1882 gift med Marie Rimpau, en datter av sistnevnte Wilhelm Rimpau og dennes hustru Sophie Bode. Hun var dermed Wilhelm von Bodes kusine både på fars- og morssiden. I sitt annet ekteskap var han fra 1894 gift med Anna von Gmelin, en datter av den württembergske senatspresident Wilhelm von Gmelin og hans hustru Agathe Bruns. I alt hadde Bode tre døtre, blant dem Marie Bode, som giftet seg med Viktor Bruns i 1915.
Kunsthistoriker
Han tok eksamen i 1867 viste etterhvert stor interesse for kunsthistorie. Under sin tid som rettsreferendar i Braunschweig ordnet han systematisk opp i hertugens kunstsamlinger. På denne tid begynte han å reise til nederlandske og belgiske privatsamlinger, og likeså til Italia.
Etter sin (uavsluttede) auditor-(assessor)-tid studerte han kunsthistorie og arkeologi i Berlin og Wien. Som auditor var han nå fristilt og fikk beholde til sin død offisiell tittel som herzoglicher Auditor im Beurlaubtenstand. I 1870 promoverte han i Leipzig til temaet Frans Hals und seine Schule.
I 1872 begynte han som assistent for skulpturavdelingen ved de kongelige museer i Berlin, og ble direktør for avdelingen i 1883. Fra 1890 ledet han også malerigalleriet.
I 1890-årene var Berlin langt bak München og Dresden hva gjeldt konstsamlinger, men med keiser Wilhelm IIs entusiastiske støtte ble Bode i stand til å skifte den tyske kunsts tyngdepunkt til hovedstaden. Han var også ansvarlig for gjenoppbyggingen av museene i Strassburg, hvis samlinger var blitt ødelagt under det prøyssiske bombardement i 1870 under den fransk-prøyssiske krig.
I 1904 grunnla han Kaiser-Friedrich-Museum (idag Bodemuseum) på Museumsinsel i Berlin, og var der generaldirektør (fra 1905) for de statlige kunstsamlingene, og forfattet grunnleggende arbeider om utviklingen av tysk, nederlandsk og italiensk billedkunst og skulpturkunst (plastisk kunst). Hans kunsthistoriske kompetanse og utmerkede forbindelser til kunstnere og samlere, og til den tyske keiserfamilien, muliggjorde helt fra begynnelsen av spektakulære innkjøp ( Rembrandt, Rubens og Dürer og meget annet) - til tross for de til å begynne med beskjedne midler han hadde til disposisjon.
Von Bode var også aktivt medvirkende til oppbygningen eller utvidelsen av manga andre fagavdelinger ved museene, dom kobberstikkabinettet og myntsamlingen, avdelingene for islamsk kunst og for østasiatisk kunst, de arkeologiske samlinger og de egyptiske samlinger. Han var også rådgiver for privatsamlerer og regionalmuseer ved deres anskaffelser, og foranlediget nybyggene til Pergamonmuseet og Dahlem-museet.
På grunn av sin banebrytende betydning for utviklingen av Berlins kunstsamlinger ble han også kalt «kunstens Bismarck» og «museumscondottieren».
Oscar for beste internasjonale film
Oscar for beste fremmedspråklige film (engelsk: Academy Award for Best Foreign Language Film), utenfor USA ofte omtalt som Oscar for beste ikke-engelskspråklige film, gis til en ikke-engelskspråklig film produsert utenfor USA. Filmen skal ha hatt premiere i hjemlandet i perioden oktober til september året før Oscarutdelingen. Filmen behøver ikke ha vært vist på amerikansk kino for å bli nominert. Hvert land kan sende inn én film av spillefilmslengde til nominering. Academy of Motion Picture Arts and Sciences velger på bakgrunn av disse, fem filmer til en oscarnominasjon, og den beste filmen kåres med en oscarstatuett, som filmens regissør mottar på vegne av filmmannskapet.
Oscar er den eneste internasjonale prisen. Prisen har sine europeiske motpoler i Gullpalmen (Cannes), Gullbjørnen (Berlin) og Gulløven (Venezia).
Norske nominerte
Norge har vært nominert til prisen fem ganger uten å vinne. Første gang i 1958 for Ni liv, deretter for Veiviseren i 1988, Søndagsengler i 1997, Elling i 2002 og Kon-Tiki i 2013.
Landene med flest Oscar-statuetter
Listen viser land som har vært representert med minst to vinnerfilmer i kategorien. (per 2018)
Bussmagasinet
Bussmagasinet er et fagtidsskrift for norsk bussbransje som utgis ca. annenhver måned av Terjesen Forlag.
Bladet ble etablert i 2002 av bussentusiast Tom Terjesen fra Arendal. Bladet har på det meste hatt en ny utgave hver måned og omhandler nyheter, historier, tester etc. Magasinet har busselskaper, -sjåfører og -entusiaster som målgruppe. Det er i hovedsakelig utgiver selv som står for produksjonen, men har med seg en dyktig annonseselger og en frilanser på laget. Bladet har rundt 50 sider og har glanset (uv-lakkert) omslag.
Bladet har abonnenter over hele landet og er i dag trolig Norges største busstidsskrift og eneste av sitt slag som er i løssalg. Fra og med november 2009 kom bladet ut som løssalgsblad hos Narvesen.
Bussmagasinet representerer Norge i den internasjonale «Bus & Coach of the Year»-juryen.
Oravivaara
Oravivaara er en grend med fire små gårdsbruk cira to mil fra det finske tettstedet Taivalkoski. Grenda hører til Taivalkoski kommune i Uleåborgs län (Oulun lääni).
Oravivaara betyr ekornåsen på finsk, og grenda ligger oppå en kolle omlgitt av skog og utmark.
Grenda er fraflyttet, men brukes som jakt-, fiske- og feriested av de fire familiene med familienavnene Räisänen og Lohilahti som var tidligere fastboende. Siste fastboende familie flyttet fra grenda på 1990-tallet.
Historie
Området ble antakeligvis bebodd fra slutten av 1800-tallet. Levebrødet var skogsbruk. Gårdsdrift, blærplukking, jakt og fiske ble drevet for eget hushold, og forsynte gårdene fullt ut med det driften og naturen ga. På en av gårdene er det samlet en rekke gjenstander og maskiner fra den tidligere gårdsdriften. På gårdene ble det produsert poter og andre grønnsaker, korn, høy til hester som ble brukt i gårds-, og skogsdrift samt transport. Husdyrholdet bestod av kyr, sau, hester, reinsdyr og høns. Utenom maten fra gården livnærte grendeboerne seg på det som naturen ga: hare, elg, storfugl, ørret, abbor, gjedde, ål og bær. I dag finnes nærmeste butikk i Tailvalkoski, men så lenge det fantes fastboende kom det to konkurrende kolonialbusser i uka som man kunne handle fra. Barna gikk mot slutten av perioden det bodde folk i området på skole i Taivalkoski. På 1950 og 60-tallet bodde barna på internat på barneskolen i Jokijärvi. Ungdomsskolen var i samme periode i Taivalkoski. Barna ble fraktet dit daglig i taxi.
Grenda fikk først strøm på slutten av 1970-tallet, men hadde hatt telefonsentral på en av gårdene siden begynnelsen av 1960-tallet. Vanntilførsel kommer fra en liten kilde med god kavalitet på vannet.