cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Östermalms Saluhall
Arkitektene bak Östermalms Saluhall var Isak Gustaf Clason (1856–1930) og Kasper Salin (1856–1919), som også stod bak den kompliserte innre støpejernskonstruksjonen. Før arbeidet med Östermalms Saluhall hadde Clason og Salin fått inspirasjon under en stipendiereise 1883–86, da de studerte mange nye eksempler på teglstensarkitektur i Nordtyskland, Italia og Frankrike. Spesielt i Frankrike var det flere monumentale støpejernskonstruksjoner av denne avanserte typen som skulle bli stammen i Östermalmshallens teglkatedral, en konstruksjon som var ny i Sverige.
Östermalms Saluhall er ikke K-merket, men har i praksis samme beskyttelse som et beskyttet bygg. Den er en av Stockholms fineste bygg fra sent 1800-tall.
Östermalms Saluhall eies og forvaltes av Saluhallsförvaltningen, Stockholm by.
Bernardino de Sahagún
Bernardino de Sahagún (født ca. 1499 i Sahagún i León, Spania, død 5. februar 1590 i Mexico by) var en spansk fransiskanermunk. Han skrev en rekke tospråklige verk på nahuatl og spansk som i dag regnes blant de aller viktigste for rekonstruksjonen av aztekisk mytologi og Mexicos tidlige historie.
Han er mest kjent som forfatter/redaktør av Historia General de las Cosas de Nueva España i 1578 til 1580, kjent som Florentinerkodeksen etter sitt nåværende oppholdssted i et bibliotek i Firenze.
Sahagún kom til Mexico i 1529 og kombinerte misjonsvirksomhet med innsamling av historie og mytologi fra aztekerne. Han var opptatt av at misjonsvirksomheten burde foregå på det lokale språket nahuatl for at budskapet skulle nå fram.
Carl Quicklund
Carl Quicklund (født 28. januar 1992) er en svensk langrennsløper.
Karriere
Quicklund deltok ved Ski-VM 2015 i Falun, der han fikk syttende beste tid i prologen, men kom på 5.-plass i sin kvartfinale, og ble slått ut. Han endte dermed på 24.-plass på sprinten.
Teorem
Et teorem er en læresetning med en bevist gyldighet. Ordets betydning på gresk er bokstavelig oversatt til det som er sett.
Den pytagoreiske læresetningen er et kjent eksempel på et teorem, og denne setningen lærer man allerede på ungdomsskolen. Det finnes dusin på dusin med forskjellige beviser for denne setningen.
Johanne Pedersdatter
Johanne Pedersdatter (født ca. 1583, død sommeren 1622) ble brent som heks i Sandviken ved Bjergsted i Stavanger. Trolldomssaken mot henne er omtalt i Stavangers rettsprotokoller fra 1622. Johannes skarpe tunge og harde ord var gått utover både en tjenestepike, en prestekone, en medarving, en kremmer og andre. Uhell, sykdom og ulykker som rammet disse, til dels flere år senere, ble påstått å skyldes Johannes trolldomskunster. Dette fattet retten tiltro til.
Saken
Johanne ble anklaget for å ha forgjort flere med døden til følge. I retten møtte lensherre Henrik Bille og fogden, rådmennene Velom Jonsen og Svend Hansen, og en lagrett bestående av 16 av byens aktede menn. Hovedvitne var den påstått synske Karen Nilsdatter. Dødsdommen tyder på at Johanne etter flere runder med tortur har erkjent skyld. Da dommen ble avsagt, ble Henrik Bille spurt om ikke han ville la henne leve. Det ville han ikke, og det ville vært problematisk med Christian 4.s forordning av 12. oktober 1617 om trolldom. Karen Nilsdatter forklarte at da hun fikk vite at prestekonen var blitt syk, gikk hun til prestegården og tilbød å hjelpe. I forstuen mente hun å se en hvit skikkelse, men satte seg på sengekanten hos den syke. Utenfor hørtes det bråk fra katter eller ulver - eller var det noe verre? Først nå skjønte hun at kvinnen i forstuen hadde vært Johanne, enda hun senere hevdet hun ikke kjente henne - men dette vitnemål «ville hun leve og dø på», et uttrykk som går igjen i trolldomsprosesser. Karen fikk dele seng med en annen kvinne, og plutselig tok den fyr. Da mente hun Johanne stod over henne og spyttet på henne tre ganger. Johanne-skikkelsen forlot så rommet, men i døren snudde den seg og spyttet tre ganger til. Spytte kunne man for å verne seg mot det onde; men også for styrke en magisk handling.
Maren Skredders som arbeidet i prestegården, fortalte at etter prestekonens død kom Karen Nilsdatter dit for å kjøpe brød. Hun sa da at prestekonen hadde lovet henne et skjørt for hjelpen hun hadde gitt, men at «svøpen» - dvs. ondskapen - fremdeles var i prestegården, og at flere snart ville følge prestekonen. Det fikk hun rett i, presten herr Nils døde snart også. Johanne benektet at hun hadde skadet prestekonen, men hun hadde kranglet med presten herr Nils om et kjøp av en ku. Herr Nils var kjent som en udugelig prest, han hadde stilt beruset i kirken og hadde fra alteret forbannet Randaberg menighet fordi de ikke ville gi ham noe skussmål da han ønsket å søke et fast prestekall.
Det var ikke herr Nils med sitt dårlige rykte som tok ut anklage mot Johanne. Det gjorde byfogden Torn Søffrensson, som kort tid før hadde klaget over flere av herr Nils' liktaler. Men Søffrenson var en fanatisk heksejeger. Han var fra Skive i Jylland (og i Jylland ble det i årene 1617-25 ført ikke mindre enn 267 hekseprosesser), og far til svartebokspresten Søren Schive. Søffrensson ble byfogd i Stavanger i 1618 og avla rådmannseden året etter. I løpet av sine 16 år i embedet fikk han syv personer sendt på bålet - ikke bare Johanne, men også foreldrene til Karen Nilsdatter, Jon Smed, Karen Svensdatter i Buo og Aslaug Eriksdatter - sistnevnte fikk sjansen til å renvaske seg ved «vannprøven», men hun fløt og ble dermed funnet skyldig.
Rettergangen mot Johanne varte i tre måneder, og Simon Jakobsen støttet sin kone som best han kunne. I 1610 var det blitt reist trolldomsanklage mot borgeren Bernt Hermansens kone og mot biskop Jørgen Erikssøns tredje kone Barbra Trondsdatter. Den siktede Adtlou Eriksdatter hadde den gang anklaget Barbra for å ha bedt henne om å gå til lagmann Peder Rafn og gi ham råd som kunne gjøre ham veltalende i retten og hans kone råd mot sjøsyke. Kvinnenes familier henvendte seg da direkte til Christian 4. som deretter påla den daværende lensherren, Jørgen Kaas til Gjelskov, å ta seg av sakene, så det ikke overgikk kvinnene noen urett.
Simon Jakobsen ønsket at konen fikk sitte i forvaring hjemme, og tilbød sitt eget liv og gods i pant som garanti for at hun ikke rømte. Dette godtok ikke retten, før to andre aktede menn også satte sine liv og gods i pant (kjøpmann Herman Lønnemand og skredder Hans Lauritsen, som senere giftet seg med Jakobsens datter av første ekteskap, Margrete. I de siste fortvilte ukene før domfellelse prøvde Jakobsen å frikjøpe Johanne. Først tok han opp dette med byfogd Søffrensson, som avslo. Så gikk han til borgmester Niels Høgh, som avviste tilbudet om penger med at han uten godtgjørelse skulle sørge for at loven ble fulgt. Jakobsens fremstøt tjente ikke Johannes sak. Hans kone ble dømt og brent på bål, og hennes del av fellesboet tilkjent kongen.
Blant lagmennene som dømte Johanne, var den aktede bakeren Kristen Gundersen og Peiter Reimers, også kaldt Peiter Contrafeier, kjent spesielt for altertavlene han malte og portrettet av Peder Claussøn Friis. Blant vitnene mot henne var kvinnene som hadde sittet ved Karens sykeseng: Biskop Laurits Clausen Scabos kone Mette Ditlevsdatter Fox, kremmer Bernt Berntsens kone Idkenn og magister Jens Jørgensens kone Kirsten Trane.
Johanne Pedersdatter avviste Karen Nilsdatters påstander med at hun ikke hadde noe med prestekonens sykdom å gjøre, og heller ikke kunne utrette noe ondt. Hennes mann sa i retten at ikke vektla noe som helst fra Karens løgnaktige munn. Han betraktet henne som en tyv og en hore og dermed «uærlig». Han førte også vitner på dette. Men motparten førte vitner som støttet Karen. Ingeborg Davidsdatter sa at prestekonen mistenkte Johanne for å ha forbannet både datteren og henne selv. Ingeborg hevdet å ha vært hos prestekonen i to uker, og at denne jevnlig klaget over Johanne som gjorde det så vondt for henne. Til biskopens kone Mette Fox hadde hun sagt, at det var én i byen «som er ond i hugen». Å tenke ondt var den gang å skape ondt. Kirsten Trane sa at prestekonen hadde sagt om Johanne: «Gud gi at hun ville komme til meg! Vil hun ikke tilgi meg, så vil jeg tilgi henne før jeg dør.»
Jon Davidsen var blant Johannes argeste motstandere. Hun og hans sønn Christen hadde begge solgt øl på Hjelmeland da Johanne skjelte ut Christen for å stjele kunder fra henne. Etterpå gikk Christen nærmest fra vettet, dro klærne av seg og prøvde å gå gjennom loft og vegger hjemme. Moren hans gikk til Johanne og sa at hvis ikke hun gjorde gutten frisk igjen, skulle hun få henne på bålet, om hun så skulle «tigge seg gjennom tre kongeriker». Søren Smed forklarte at en kveld satt tjenestejenten hans i ildhuset da en svart gås kom inn. Hun skrek og jaget gåsen. Svarte fugler ble forbundet med ulykke og død. Samme natt fikk Søren voldsomme sting i siden som varte i syv uker. Men han presiserte at han ikke visste om Johanne hadde noe med dette å gjøre. Flere naboer hadde heller ikke noe galt å si om Johanne. En nabokone bevitnet at hun «alldeles indtedt haffde at klagge paa Simens Quinde».
Fem år etter at Karen Nilsdatter hadde gjort sitt for å få Johanne dømt, ble Karens egne foreldre, Nils Pedersen Skabo og Maren Povlsdatter, også anklaget for trolldom, dømt og begge brent.
I Stavanger domkapitels forhandlingsprotokoll for 1. oktober 1622 står et notat om at presten Otto Ravn ureglementert var til stede ved «det pinlige forhøret» (dvs. torturen). Videre hadde han også fulgt Johanne til bålet sammen med presten, herr Gabriel. Biskop Scabo i Stavanger - for øvrig herr Gabriels svigerfar - ble svært fortørnet over disse overtramp. Ingen vet sikkert hva som siden skjedde med Ravn, men mange år senere holdt en forarmet prest ved navn Otto Ravn til i Jostedalen. Om det er samme person, har han vært svært ung da han fulgte Johanne til bålet. Herr Nils som ble enkemann etter Karen, ble igjen innberettet til domkapitelet for å gjentatte ganger å ha møtt frem drukken til gudstjenester og offentlig i gatene. Likevel fikk han fortsette som prest til sin død i 1625.
Etterkommere
Den svenske botanikeren Carl von Linné var Jørgen Simonsens oldebarn og Johanne Pedersdatters tippoldebarn. Den norske slekten Wesseltoft nedstammer også fra Jørgen Simonsen. Hans sønn Simon Jørgensen Wesseltoft (død 1739) slo seg ned som kjøpmann i Skien, der han har en meget stor etterslekt i dag, bl.a. gjennom sønnedatteren Amborg Jørgensdatter (død 1815) gift med sagbrukseier m.m. Nicolai Benjamin Aall (død 1798) i Porsgrunn.
Edvard Drabløs
Edvard Drabløs (født 1. april 1883 i Sykkylven, død 29. april 1976 i Oslo) var en norsk skuespiller, instruktør og teatersjef.
Biografi
Drabløs vokste opp i Velledalen i Sykkylven kommune på Sunnmøre.
Han var en sentral aktør i opprettingen av Det Norske Teatret og fra 1912 stod Drabløs med korte avbrytelser som en av Det Norske Teatrets hovedkrefter. Han arbeidet også ved denne scenen som instruktør, og 1915–16 og 1950–51 som teatersjef.
En periode ledet han imidlertid sitt eget teaterensemble, som etter hvert fikk navnet Drabløs Teater. I 1917 turnerte dette ensemblet med stykkene Jakob og Kristoffer av Peter Egge, og George Dandin av Molière. Drabløs spilte selv den ene av tittelrollene i Egges folkekomedie, samt tittelrollen i Molière-oppsetningen.
Drabløs' kloke humor og usvikelig ekte følelse gjorde ham til en ypperlig Holbergtolker (Jeppe, Herman von Bremen, Rosiflengius, Corfitz). Med skarp virkelighetssans og glitrende Sunnmørs-lune skapte han et rikt typegalleri. Drabløs' kunst spente også over fine Tsjekhov skikkelser: regimentslegen i Tre systrer og den gamle tjener i Kirsebærhagen. Han hadde også biroller i flere filmer, fra sorenskriveren i Fante-Anne (1920) til læreren i Ni liv (1957). Hans siste oppgave var Kristen i Bleikeplassen av Vesaas på Det Norske Teatret og i Fjernsynsteatret.
Jens Smærup Sørensen
Jens Smærup Sørensen (født den 30. mai 1946 i Staun ved Nibe) er en dansk forfatter og cand.philol. i dansk.
Han mottok Det Danske Akademis Store Pris i 1990. Sørensen er medlem av Det Danske Akademi fra 1995 og akademiets sekretær 2007–2011. I 2020 forlot han, sammen med Suzanne Brøgger, Astrid Saalbach og Ida Jessen, akademiet i protest mot akademimedlem Marianne Stidsens holdninger i Me too-debatten.
Liste over degenererte varemerker
De degenererte (appellativiserte) varemerkene som har gått over til å bli fellesnavn, kan dokumenteres med pålitelige referanser. Ordene i lista kan for eksempel være oppført i enten Tanums store rettskrivningsordbok fra 2015 uten anmerkning om at det er et varemerke, og/eller Oxford English Dictionary på nett med opplysning om at de ikke er proprietære, det vil si at ordene har blitt generiske (generelle). Mange av oppføringene er hentet fra Det Norske Akademis ordbok. I merknadsfeltet står om ordet eventuelt er notert som generisk noen steder, og oppført med varemerkerettighet andre steder.
Hvitpelikan
Hvitpelikan (vitenskapelig navn Pelecanus onocrotalus) er en fugl. Den hekker i de sørlige delene av Øst-Europa, østover i Asia så langt øst som til Vietnam og i grunne sjøer i Afrika.
Morten Stokstad
Morten Stokstad (født 21. desember 1975) er en norsk tidligere sportsjournalist. Fra november 2017 er han kommunikasjonssjef i Lillestrøm Sportsklubb.
Morten Stokstad er fra Rælingen og er bror av TV-journalistene Marte Stokstad og Anne Rimmen. Han har blant annet arbeidet i Romerikes Blad, VG, NRK og TV 2.
Han dekket fotball, og privat er han tilhenger av Lillestrøm Sportsklubb. Han havnet i en liten kontrovers da han ledet allsangen for Kanarifansen før cupfinalen 2007 mellom Haugesund og Lillestrøm. Det ble stilt spørsmål om hvordan en fotballreporter bør oppføre seg for å bevare sin integritet, uavhengighet og troverdighet. Stokstad uttalte at hendelsen var ment som et morsomt stunt, og beklaget i ettertid.
I 2017 sluttet han som journalist og startet som kommunikasjon- og samfunnsansvarlig i LSK.
Giotto Bizzarrini
Giotto Bizzarrini (født 6. juni 1926 i Quercianella ved Livorno, død 13. mai 2023) var en italiensk ingeniør som sto bak motorene til tidlige Ferrari-modeller. Han var spesielt aktiv fra 1950-tallet til 1970-tallet, og står bak motoren til blant annet Ferrari 250 GTO, da han arbeidet som sjefingeniør der. I 1961 forlot han Ferrari og stiftet sitt eget selskap, Bizzarrini, i 1963. Bizzarrini har også arbeidet for andre bilprodusenter, som Iso Rivolta, Lamborghini og Alfa Romeo.
Khosrau I av Persia
Khosrau I, «den velsignede» (Anushirvan), (persisk: Ḵosrow I Anuširwān), var konge av Perserriket og regjerte (531–579). Han var favorittsønnen og etterfølgeren til Kavadh I og den mest kjente av sasanide-kongene.
Ifølge en beretning var Khosrau Kavadhs sønn med en bondejente, og ble opprinnelig regnet som uverdig til å arve hans fars trone. Hans brødre utfordret hans krav, men Khosrau fikk dem drept. I begynnelsen av sitt styre inngikk han en «evig» fredsavtale med keiser Justinian som ønsket å få ryggen fri for erobringen av Afrika og Sicilia, men hans suksesser mot vandalene og goterne fikk Khosrau til å starte en krig i 540.
Han invaderte Syria og førte innbyggerne i Antiokia til hans residens, hvor han bygget en ny by for dem nær Ctesiphon under navnet Khosrau-Antiokia eller Chosro-Antiokia. I løpet av de neste årene kjempet han med suksess i Lazica eller Lazistan (den antikke Colchis), ved Svartehavet, og i Mesopotamia.
Romerne i Konstantinopel, selv om de ble ledet av general Belisarius, kunne lite gjøre med ham. I 545 ble en våpenhvile inngått, men i Lazica fortsatte krigen til 556. Tilslutt, i 562, ble en fred inngått for 50 år, hvor perserne etterlot Lazistan til romerne og lovet ikke å forfølge de kristne, dersom de ikke forsøkte å omvende zoroastrene. Romerne måtte igjen betale subsidier til Persia.
I mellomtiden hadde heftalittene blitt angrepet av tyrkerne (Göktürkerne) i øst. Khosrau gikk sammen med dem og erobret Baktria, mens han forlot landet nord for Amu-Darja til tyrkerne. Mange andre opprørske stammer ble kuet. Rundt 570 ba dynastene i Jemen, som var blitt kuet av etiopiere fra Aksum, om hjelp fra khosrau. Han sendte en flåte med en liten armé under Vahriz som kastet etiopierne ut. Fra den tiden til erobringene til Mahomet var Jemen avhengig av Persia, og en persisk guvernør holdt til der. I 571 brøt en ny krig med Roma ut om Armenia hvor Khosrau erobret festningen Dara ved Eufrates, invaderte Syria og Kappadokia og returnerte med et stort bytte. Under forhandlingene med keiser Tiberius døde Khosrau i 579, og ble etterfulgt av sin sønn Hormizd IV.
Khosrau hadde i de siste årene av hans fars styre støtt den kjetterske og kommunistiske persiske sekten til mazdakittene ut i kulden (se Kavadh I). Han var en oppriktig tilhenger av zoroastristisk ortodoksi og til og med beordret at religionens hellige tekst, avestaen, skulle bli landets lov, men han var ingen fanatiker eller forfølger. Han tolererte alle kristne bekjennelser. Da en av hans sønner gjorde opprør rundt 550 og ble tatt til fange, henrettet han ham ikke. Han straffet heller ikke de kristne som hadde støttet ham.
Han introduserte et rasjonelt system for skattlegging, basert på en undersøkelse av eiendeler av land, som hans far hadde påbegynt og forsøkte på alle måter å øke velferden og inntektene til hans rike. I Babylonia bygget eller restaurerte han kanalene. Hans armé var betydelig overlegne romerne i disiplin, og tydeligvis godt betalte. Han var også interessert i litteratur og filosofiske diskusjoner. Under hans styre ble sjakk introdusert fra India og den berømte boken til Kalilah og Dimnah ble oversatt. På den måten ble han kjent som en vis prins.
Leonid Kravtsjuk
Bakgrunn
Leonid Makarovytsj Kravtsjuks fødested Żytyń Wielki (ukrainsk: Velykyj Zjytyn) var del av Polen da han ble født; områdets flertallsbefolkning og likeså hans egen slekt var etniske ukrainere. Området ble del av den ukrainske sovjetrepublikk etter at Sovjetunionen invaderte Polen fra øst ved den andre verdenskrigs utbrudd i 1939. Leonids far tjenestegjorde i den polske armé i 1930-årene, og senere arbeidet han og hans hustru for lokale osadniker (polske kolonister). Under verdenskrigen døde faren ved fronten.
Kravtajuk giftet seg i 1957 med matematikklærerinnen Antonina Mykhailivna Misjura. USAs førstedame fra 1989 til 1993, Barbara Bush (kona til president George H. W. Bush), beskrev Antonina i sine memoarer: «She was the nicest young woman, a math teacher with absolutely no interest in politics».
Kravtsjuk var utdannet økonom fra Universitetet i Kyiv og foreleste en kort periode i marxistisk økonomisk teori.
Politiker
Kravtsjuk ble medlem av det ukrainske kommunistiske parti i 1958 og steg i gradene i partiet og i dets agitpropdepartement. Under Sovjetunionen var han en apparatsjik som gikk gradene fra propagandasjef (1980) til sjefsideolog (1988). I 1970 ble han valgt inn i sentralkomiteen i Ukrainas kommunistiske parti.
Han ble medlem av dets partibyrå i 1989, og den 23.juli 1990 ble han formann for Den ukrainske SSRs øverste sovjet, og ble med dette republikkens nominelle statsoverhode. Den 24. oktober 1990 ble det ukrainske kommunistparts monopolstilling avskaffet, og med dette ble Kravtsjuk ikke bare republikkens nominelle, men dens reelle, overhode.
Det selvstendige Ukrainas første statsoverhode
Som president i det uavhengige Ukraina satset han på tilnærming til Vest-Europa. I 1990 stemte Ukrainias øverste sovjet med 354 mot 4 stemmer for nasjonal suverenitet. Kravtsjuk var da formann i det øverste sovjet og den ledende politikeren i landet. Under kuppforsøket i Sovjetunionen i 1991 ba Jeltsin om bistand i å hindre kuppmakerne å nå frem til Mikhail Gorbatsjov som befant seg på feriestedet sitt i Foros på Krim. Kravtsjuk fulgte ikke oppfordringen fra Jeltsin.
Blant Kravtsjuks beslutninger kan nevnes undertegnelsen av Lisboaprotokollen den 23. mai 1992, der Ukraina oppgav alle sine kjernevåpen som var blitt igjen etter Sovjetunionens sammenbrudd. I Ukraina (og i Hviterussland) var det noe motstand mot å oppgi atomvåpnene, med den 5. desember 1994 hadde alle de land som hadde undertegnet Lisboaprotokollen utvekslet ratifikasjonsinstrumentene, og overenskomsten ble rettskraftig.
Ikke gjenvalgt
Ved presidentvalget i 1994 fikk Kutsjma 52 % av stemmene og Kravtsjuk 47 %. Kutsjma hadde særlig oppslutning øst i landet og på Krimhalvøya (områder med russisktalende), mens Kravtsjuk særlig hadde oppslutning i vestlige deler og i Kyiv (områder med overveiende ukrainsk talende). Kutsjma ble regnet som mer russiskvennlig.
Fra 1994 til 2006 var han folkevalgt til Det ukrainske parlament. Han falt ut fordi hans parti i løpet av årene opplevde flere avspaltninger og hadde tapt velgeroppslutning i den grad at det ikke klarte å komme seg over treprosents-sperregrensen. I 2009 trådte han ut av partiet da det bestemte seg for å ta del sammen med kommunistpartiet i venstrealliansen Blokken av venstre- og sentervenstre-krefter og for å støtte den kommunistiske partiformann Petro Symonenko som presidentkandidat.
Kravtsjuk sa i desember 2013 under Euromajdan-urolighetene: «Russerhe har i 350 år betraktet oss som deres godsbesittelse». Under Krimkrisen i 2014 sa han at Russland ville møte på motstand dersom landet valgte aggresjonens vei: ''«Jeg er åtti år gammel, men jeg akter å forsvare mitt land».
Den 22. juni 2014 oppfordret de tre tidligere ukrainske presidenter Leonid Kutsjma, Viktor Jusjtsjenko og Leonid Kravtsjuk i fellesskap den russiske president Vladimir Putin til å innstille aggresjonen mot Ukraina, og talte om forventede deeskalerende skritt. De oppfordret «Russlands leiesoldater» til å vende tilbake til sine hjem.
Leonid Kravtsjuk døde i en alder av 88 år etter lengre tids sykdom.
Hviterussernes første postsovjetiske statsoverhode Stanislav Sjusjkevitsj døde seks dager før Kravtsjuk i mai 2022 mens krigen i Ukraina pågikk.
Fernand Feyaerts
Fernand Feyearts (født 1880, død 1927) var en belgisk sportsutøver som deltok i de olympiske leker 1900 i Paris og 1908 i London.
Feyearts vant sin andre olympiske sølvmedalje i vannpolo under Sommer-OL 1908 i London. Belgia vant over Nederland med 8-1 i kvartfinalen og de beseiret Sverige med 8-4 i semifinalen, men tapte finalen til Storbritannia med 2-9.
Filmfront
Filmfront er et norsk nettsted med fokus på film og TV-serier.
Filmfront er en norsk filmdatabase som også dekker filmnyheter fra både inn- og utland, og anmeldelser av filmer som går på kino og ellers omtaler av eldre DVD- og Blu-Rayfilmer. Man kan også sjekke terningkast på nye og eldre filmer slik at en bedre kan danne seg et bilde av anmeldernes inntrykk av en film.
Nettstedet er bygget opp rundt et brukersystem hvor brukerne kan gi andre adgang til en oversikt over blant annet hvilke filmer som man har sett, og hva man synes om dem. Medlemskap er gratis.
Historie og eierskap
Filmfront AS er eid av Pål Frostad, og selskapet ble stiftet 10. juni 2007. Nettsidene til filmfront ble lansert 11. september 2007.
Filmdatabasen
Filmdatabasen som filmfront bruker ble påbegynt i år 2000 og har økt en del i omfang og størrelse siden den gangen. I dag har filmfront informasjon om godt over ca 40 000 spillefilmer, 10 000 TV-serier, 5 000 kortfilmer, i overkant av 180 000 ratinger fra diverse mediaanmeldelser av film og over 7 000 filmanmeldelser. Filmfront har også registret godt over 270 000 forskjellige aktører og skuespillere innen film og TV.
Tyne Daly
Ellen Tyne Daly (født 1946) er en amerikansk skuespiller kjent fra tv-serier som Cagney & Lacey og Judging Amy.
Hun har medvirket i over 100 film- og tv-produksjoner i løpet av karrieren og har også betydelig bidrag på scene.
Daly tv-debuterte i en gjesterolle i sykehusserien General Hospital (1968). Hun har siden hatt gjesteopptredener i tv-serier som blant annet The Virginian, Advokat Judd tar saken, Ironside, Mission: Impossible, The Mod Squad, The Streets of San Francisco, The Rookies, Medical Center, Quincy, Magnum, Wings, Columbo, Grey's Anatomy og Madam Secretary. I 1980-årene spilte hun rollen som politikvinnen Lacey i politiserien Cagney & Lacey og fra 1999 til 2005 hadde hun rollen som Amys mor i Judging Amy. Hun hadde også en fast rolle i serien Christy (1994–1995) og Murphy Brown (2018) som gjenoppstod i 2018. Hun har også spilt i flere tv-filmer, deriblant Larry (1974), Intimate Strangers (1977) (Emmy-nominert), Better Late Than Never (1979), Scattered Dreams (1993), Bye Bye Birdie (1995), The Perfect Mother (1997), Absence of the Good (1999) og fire tv-filmer om Cagney & Lacey (1994–1996).
Daly filmdebuterte i den romantiske John and Mary (1969), hvor hun hadde en mindre birolle. Hun har siden hatt større roller i filmer som blant annet Angel Unchained (1970), Dirty Harry tar hevn (1976), Speedtrap - svidd gummi og fri eksos (1977), Telefon (1977), Movers & Shakers (1985), Hello, My Name Is Doris (2015) og Spider-Man: Homecoming (2017).
Hun har også medvirket i flere sceneoppsetninger både på og off Broadway. Hun har gjort seg særlig bemerket i forestillinger som Gypsy (1989–1990), Måken (1992), Rabbit Hole (2006), Master Class (2011) og Mothers and Sons (2014).
Daly har vunnet seks Emmy-priser; Fire ganger for Cagney & Lacey (1983, 1984, 1985 og 1988), en for Christy (1996) og en for Judging Amy (2003). I 1990 fikk hun en Tony Award for sin rolle i sceneforestillingen Gypsy som gikk på Broadway i 1989–1990. I 1995 fikk hun en stjerne på Hollywood Walk of Fame.
Bobolink
Bobolink (Dolichonyx oryzivorus) er en sangfugl i trupialfamilien, som er spurvefugler. Arten er den eneste sanne trekkfuglen blant trupialene, og den migrerer årlig tusenvis av kilometer mellom hekkeplassene i det nordlige Nord-Amerika og overvintringsplassene i det sentrale Sør-Amerika. Et fåtall fugler overvintrer også i Florida, USA.
Arten finnes i Antigua og Barbuda, Argentina, Aruba, Bahamas, Barbados, Belize, Bermuda, Bolivia, Brasil, Canada, Caymanøyene, Chile, Colombia, Costa Rica, Cuba, Dominica, Den dominikanske republikk, Ecuador, Fransk Guyana, Guatemala, Guyana, Haiti, Honduras, Jamaica, De amerikanske Jomfruøyer, De britiske Jomfruøyer, Martinique, Mexico, Montserrat, Nicaragua, Panama, Paraguay, Peru, Puerto Rico, Saint-Barthélemy, Saint Kitts og Nevis, Saint Lucia, Saint-Pierre og Miquelon, Saint Vincent og Grenadinene, Surinam, Trinidad og Tobago, Turks- og Caicosøyene, USA og Venezuela.
Willi August Kesting
Willie August Kesting (født 28. januar 1908 i Dortmund i Tyskland, død 8. august 1946 i Bergen) var tysk statsborger og utdannet som møbelsnekker. Han var med i SS fra mai 1932 og gikk ved Hitlers maktovertagelse inn i det tyske hemmelige politi. Han ble stasjonert i Norge fra 1941. Her bedrev han tortur og drap av norske fanger.
Kesting ble etter krigen dømt til døden for krigsforbrytelser.
Kesting kom til Norge i november 1941 som overassistent ved Sicherheitsdienst (SD) avdeling IV A i Bergen og ble kriminalsekretær og leder for avdeling IV E fra 6. oktober 1944. Han ledet avdelingen til den tyske kapitulasjon. Under tiden i Norge var han med på tortur av minst 18 norske tilfangetatte motstandsmenn. Han drev mye med å henge sine offer opp i timesvis med sammenbunne armer. Han torturerte også noen kvinner.
Etter krigen ble han dømt til døden for krigsforbrytelser (mishandling og drap) i Gulating lagmannsrett 18. mars 1946. Dommen ble senere stadfestet Høyesterett og han henrettet på Sverresborg i Bergen 8. august 1946.
Ålands geografi
Åland ligger strategisk plassert ved innseilingen til Stockholm og Bottenvika i nærheten av Finskebukta. Øygruppen består av rundt 300 beboelige øyer, hvorav rundt 60 er bebodd. I tillegg er det cirka 6 000 skjær og øde steinøyer. Overflaten på øyene består stort sett av stein, der det er jord er det kun et tynt lag. Det tøffe klimaet gjør det dessuten vanskelig å drive jordbruk på øyene.
Den totale landmassen til Åland er på 1 512 km², og 90 % av befolkningen bor på Fasta Åland, som er den største av øyene. Denne er på 1 010 km², mer enn 70 % av Ålands totale landareal, og strekker seg 50 km fra nord til sør og 45 km fra øst til vest.
Ålands kommuner
Åland består av 16 kommuner, tilsvarende de gamle kirkesognene. Åland har således unngått den kommunesammenslåingsprosessen som har gått gjennom hele Norden de siste 40-50 årene. Den minste kommunen, Sottunga har 127 innbyggere, mens hovedstaden Mariehamn er den største med 10 780 innbyggere.
Mariehamn er også Ålands eneste by. Befolkningsmessig er den Ålands største kommune, men arealmessig er det den minste. Omkring 41 % av landets innbyggere bor i Mariehamn. Byen er hovedinnfartsåren til Åland med fergeanløp fra Sverige og Finland, og skipsfarten har vært en forutsetning for turismens sterke vekst. Byen er også sentrum for politikk og næringsliv. Byens busser er gratis og de går til alle kommuner på fast-Åland
Mariehamn ble grunnlagt 21. februar 1861, den gang Åland og resten av Finland var en del av Russland. Byen er oppkalt etter hustruen til tsar Aleksander II av Russland, Maria Aleksandrovna.
Forvaltning
Åland har et vidtrekkende indre selvstyre og ledet av et folkevalgt landsting med 30 representanter og en landsskapsregering med syv medlemmer.
Tuberkulintest
Tuberkulintest er en test for å avgjøre hvorvidt en person er smittet med tuberkulosebakterien Mycobacterium tuberculosis.
I 2004 gikk man også i Norge over til å bruke Mantoux-metoden, der testen utføres ved en intrakutan injeksjon renset turberkulin (PPD – Purified Protein Derivative), på samme måte som ved BCG-vaksinering. Huden danner et forherdet område rundt injeksjonsstedet, og prøven avleses etter 48-72 timer ved å måle diameteren på det forherdete området i mm. Hva som regnes som positivt avhenger av flere medisinske faktorer.
Nysgjerrighet
Nysgjerrighet er en følelse av interesse som gir seg uttrykk i et begjær etter eller ønske om viten, gjerne gjennom erfaring.
Nysgjerrighet oppfattes som drivkraften bak vitenskap og all annen forskning, men også bak eksperimentering med narkotika og seksualitet. I kognitive læringsteorier styrkes elevenes motivasjon ved å støtte opp om deres nysgjerrighet.
Renato Raffaele Martino
Renato Raffaele Martino (født 23. november 1932 i Salerno i Italia) er italiensk kardinal, med mange års virke som pavelig diplomat blant annet ved FN i New York, og tilknyttet kurien i Vatikanet.
Erkebiskop
I 1980 ble han utnevnt til titularerkebiskop og til stasjonssjef ved en pavelig utenriksstasjon som dekket Thailand, Laos, Malaysia og Singapore. I 1986 ble han pavens permanente observatør ved FN i New York, en stilling han hadde i 16 år. I 2002 ble han kalt til Vatikanet der han ble president for Det pavelige råd for rettferdighet og fred (Iustitia et Pax).
Kardinal
I mars 2006 ble kardinal Martino prefekt for Det pavelige råd for den pastorale omsorg for migranter og reisende.
Kardinal Martino uttaler seg tidvis om verdenspolitiske hendelser. Etter at dødsdommen mot Saddam Hussein ble forkynt, bad Martino om nåde for denne. Han gjentok også sitt standpunkt at den amerikanskledede invasjonen av Irak i 2003 var et feilgrep.
Den 14. juli 2007 oppfordret Martino katolikker til å ikke støtte Amnesty International etter at organisasjonen i april mente at adgang til abort var en menneskerettighet.
I en tale vedrørende Gazakristen i 2008–2009 sa kardinalen at
Vatikanet distanserte seg for konsentrasjonsleir-analogien.
Han sa videre:
..''«I say that the conditions people are living in there should be looked at: surrounded by a wall that is difficult to cross, in conditions contrary to human dignity. What is happening during these days is horrible. But when I speak, may people take into account the whole of what I say.»
Han sa at begge parter er «skydige» og at det er «necessary to separate them, like two fighting siblings» og tvinge dem til å forhandle.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Trollåsveien (Oslo)
Trollåsveien (3–61, 2–10) er en vei i grenseområdet mellom Hellerud og Trasop i bydel Østensjø i Oslo. Den går som blindvei østover fra Trasoppterrassen og bukter seg oppover åsen til den ender i en snuplass i skogkanten. Navnet hadde vært i bruk en stund da det ble offisielt vedtatt i 1944.
Cairnpapple Hill
Cairnpapple Hill er en åskam med en dominerende posisjon i sentrale lavlandet i Skottland med utsikt fra kyst til kyst. Dets topp er det høyeste stedet i West Lothian. Det ble brukt og gjenbrukt som et betydelig sted for ritualer i mer enn 4000 år og i sin tid har det blitt sammenlignet med mer kjente steder som De stående steiner ved Stenness. Dets topp ligger 312 meter over havnivået og ligger omtrent 3 km nord for Bathgate. På 1800-tallet ble stedet fullstendig dekket av trær, men i 1947–1948 ble det under en arkeologisk undersøkelse ledet av Stuart Piggott funnet en rekke rituelle monumenter fra suksessive forhistoriske epokene. I 1998 gjentolket Gordon Barclay stedet for Historic Scotland.
Yngre steinalder
Neolittiske ritualer begynte en gang i 3500 f.Kr. med tegn av små hjerter og verdifulle objekter etterlatt på åsen, antagelig ofringer, inkludert fine keramikkboller og øksehoder av stein, importert fra Cumbria og Wales.
Bronsealder
En stund senere la et ritual fra bronsealderen til en mindre stein og en heldekkende cairn (gravrøys) av leire akkurat utenfor sentrum av dette monumentet med 2 meter høye stående steiner til øst og et opplegg med mindre steiner. Også innregulert til denne gravrøysen var det holdere for tre stående steiner i sentrum for en akse av syv mindre uthulninger, seks av disse inneholdt kremerte bein og to som inneholdt spidd av bein. Under gravrøysen ble det funnet spor av minst et gravsted med objekter av tre, kanskje en maske og en klubbe, keramikk fra traktbegerkulturen som indikerer en dato på rundt 2000 f.Kr.
Denne gravrøysen ble senere dekket over en andre og mye større gravrøys på omtrent 15 meter i diameter og flere meter høy. Den hadde en kant rundt av massive steinplater som inneholdt bronsealdergraver, en som inneholdt en matskål. Tilsvarende ble flere steiner brakt til stedet og som økte røysen til omtrent 30 meter i diameter, og innkapslet to kremerte graver med urner og nå dekket opprinnelige grøften og vollen, noe som gjorde hele stedet til et gravmonument. Sluttligen, på innsiden av grøften mot øst var det fire jernaldergraver som nå er antatt å være tidlige kristne graver da de ligger gruppert i øst-vest, og er datert grovt sett til mellom år 500 og 1000.
Dagens sted
Stedet er åpent for besøkende mellom april og september (sjekk åpningstidene) og har et lite besøkssenter. Utgravningene fra 1940-årene er delvis blitt dekket til av betongkuppel som etterligner den andre røysen (skjønt kuppelen er mye høyere enn røysen og gir et feilaktig inntrykk av hvordan stedet opprinnelig så ut) slik at besøkende kan gå inn på innsiden av hva som en gang var en solid steinrøys (cairn) og se rekonstruerte graver, og på utsiden av dette er det omgitt av stolpehuller og gravene er markert ved farget singel som en arkeologisk plan hvor rød singel eller grus som indikerer stående groper, og hvit grus som henviser til antatte kristne graver.
Flintholmen
Flintholmen er en liten øy i James I Land på Spitsbergen, Svalbard. Coraholmen Flintholmen i Ekmanfjorden, som er en sidefjord til Isfjorden.
I 1896 gjorde Sefströmbreen et større fremstøt, et surge, hvor hele brefronten rykket frem og tok med seg deler av fjordbunnen i Ekmanfjorden. Bunnmaterialet ble skjøvet fremover og deponert på Flintholmen.
Flintholmen er en del av Nordre Isfjorden nasjonalpark.
Youssef Chahine
Youssef Chahine (1926–2008) var en egyptisk filmregissør som ble regnet som en av de fremste i den arabiske verden. For vestlige kinogjengere er han kanskje mest kjent for å ha oppdaget Omar Sharif.
Biografi
Chahine ble født i Alexandria av kristne foreldre og studerte ved Victoria College i samme by. Han flyttet deretter til USA hvor han studerte skuespill ved Pasadena Playhouse i to år. Han flyttet deretter tilbake til Egypt der han begynte å arbeide med filmproduksjon. Han filmdebuterte i 1950 med Baba Amin og lagde året etter Nile Boy. Sistnevnte fikk såpass stor oppmerksomhet av han ble invitert til Filmfestivalen i Cannes. I 1973 lagde han den prisbelønte og politiske filmen Al Asfour (på engelsk kjent som The Sparrow), som omhandlet seksdagerskrigen. Filmen ble også kontroversiell da han tilgrunnegav de egyptiske myndigheters korrupsjon som årsak til at Egypt tapte krigen. I 1978 lagde han den prisbelønte dramafilmen Alexandria... Why?, som året etter innbrakte ham Sølvbjørnen ved Filmfestivalen i Berlin. Denne filmen ble en av i alt fire selvbiografiske filmer som ble etterfulgt av An Egyptian Story (1982), Alexandria Again and Forever (1990) og Alexandria... New York (2004).
I 2002 lagde han en av segmentene i dramafilmen 11. september. Denne filmantologien var produsert med terrorangrepet 11. september 2001 som bakteppe og bestod av 11 regissørers sine betraktninger om denne datoen, blant dem Chahine og Sean Penn. De 11 regissørene ble tildelt UNESCO-prisen ved Filmfestivalen i Venezia.
I 1980 var Chahine medlem av juryen i Filmfestivalen i Venezia og i 1983 var han medlem av juryen ved Filmfestivalen i Cannes.
Han var også politisk engasjert og gikk ikke av veien for å kritisere både USA, Egypt og den arabiske verden generelt. Hans politiske synspunkter kom særlig tilsyne i filmen The Sparrow fra 1973.
Chahine fikk hjerneblødning i juni 2008 under et opphold i Paris og falt i koma. Ti dager senere ble han overført til et sykehus i Kairo hvor han etter noen dagers sykeleie døde, 82 år gammel.
Priser
Cannes-festivalen
I 1997 ble han hedret med Cannes-festivalens 50-årsjubileums hederspris for sine bragder. Han ble ved samme anledning nominert til Gullpalmen for sitt arbeid med filmen Al Massir. I 1970 og 1985 ble han nominert til Gullpalmen for filmene The Earth (Al-Ard) og Adieu Bonaparte. Han ble på 1950-tallet to ganger nominert til «Grand Prize of the Festival» for filmene Ibn el Nil og Siraa Fil-Wadi.
Filmfestivalen i Berlin
I 1979 vant han Sølvbjørnen og en «C.I.D.A.L.C. Diploma» ved Filmfestivalen i Berlin for filmen Iskanderija... lih?. Han ble for samme film nominert til Gullbjørnen. I 1958 ble han nominert til Gullbjørnen for Cairo Station (Bab el hadid).
Andre priser og nominasjoner
I 2002 vant han "UNESCO Award" (sammen med 10 andre regissører) ved Filmfestivalen i Venezia for sitt arbeid med antologifilmen 11. september. Han ble for samme film nominert til en César Award ved franske César du cinéma. Han ble i 2007 nominert til Gulløven ved Filmfestivalen i Venezia for Heya fawda.
I 1970 vant han en pris (Tanit d'or) ved den tunisiske Carthage Film Festival for filmen Al-Ikhtiyar.
I 1997 vant han en OCIC Award ved franske Amiens International Film Festival for Al Massir.
Filmografi
{| cellpadding="2" cellspacing="2" border="0" style="width: 100%;"
Bastard (film)
Bastard (svensk tittel: ) er en norsk-svensk film fra 1940. Helge Lunde var regissør for alle jakt- og villmarksscenene, mens Gösta Stevens regisserte spillescenene (som i overveiende grad var stadioinnspillinger). Lunde skrev også manuset, etter tyskeren F.W. Remmlers novelle Bastard. Lunde stod personlig for dressuren av blant annet ulvhunden Volk, som spiller en nøkkelrolle i filmen.
I hovedrollene ses Georg Løkkeberg, Signe Hasso, Alfred Maurstad, Gabriel Alw, Hilda Borgström og Georg Blickingberg.
Den ble spilt inn Norsk Film studio på Jar. Utendørsscenene ble spilt inn i Kajanii (Finland), Salla (Finland), Suomussalmi (Finland) og Valdres (Norge).
Filmen hadde premiere i Sverige 5. februar 1940, og i Norge 8. februar 1940.
Lunde vant prisen anbefalt film i filmfestivalen i Venezia for Bastard.
Handling
Under en jakt blir Amgan dødelig såret av bonden Ivan. Burtai og moren hans oppdager ham, og tar ham med seg til en hytte. Men den gamle jegeren vet han snart kommer til å dø, og han forteller sønnen at moren hans ikke kommer fra samme stamme som dem. Faren forteller også at Burtai ble født som et uekte barn. Faren ber Burtai bli en stor jeger som voksen, og ikke la bonden i ham ta overhånd. Etter farens død ønsker Burtai å besøke Ivan uten å vite at det var Ivan som drepte faren hans. Burtai spør om moren kan flytte inn sammen med Ivan, men Ivan avslår forslaget hånlig. Under dette besøket treffer Burtai for første gang Aitanga. Hennes far har stor gjeld til Ivan, og faren har begynt å få alvorlige alkohol-problemer.
Ivans sønn Wasilj er forelsket i Aitanga, men hun bryr seg ikke om han. Ivan ønsker likevel at de to skal gifte seg, og er villig til å ettergi hele gjelden hvis dette skjer. Wasilj gir Aitanga en hundevalp som gave. Hunden er en bastard, en krysning mellom hund og ulv, og får snart navnet Wolk. To år senere møter Aitanga igjen Burtai, og de betror hverandre at de har tenkt mye på hverandre i løpet av de to siste årene. Men Wolk dreper ett par reinsdyr, og Aitanga får besøk av noen som ønsker å drepe ulvehunden. Men Wolk rømmer ut i villmarken, og Aitanga sørger over tapet av kjæledyret sitt.
Burtais mor blir også drept av en gjeng ulver, og på dødsleiet forteller hun Burtai at faren hans faktisk var sønn av den store jeger-høvdingen Kassar. Hun forteller Burtai at han har to sjeler i seg, som alltid kommer til å slåss mot hverandre. Moren ber ham forlate skogen, og heller oppsøke hennes eget folk. Burtai møter Aitanga som ber ham hjelpe til med å betale gjelden til faren hennes, slik at de endelig kan gifte seg. Wasilj overtaler Burtai til å bli med på en lengre reise, og Wasilj forsøker å drepe Burtai - men han blir selv myrdet. Ryktet sprer seg om at Burtai har drept Wasilj, og han blir arrestert. Men Aitanga hjelper ham å flykte. Han deltar på enda flere jakter, og møter tilfeldigvis Wolk igjen - som nå er leder for sin egen ulveflokk.
Vi har så korte armar
Vi har så korte armar  – med undertittel Tilstandsrapportar – er en roman av Olaug Nilssen fra 2002.
Innhold
Liv og Ølgjer er to ungdommer på omtrent samme alder fra bygda Skoddeheimen i Sogn og Fjordane. Begge studerer i Bergen. I tilbakeblikk får vi glimt av oppveksten i ei bygd der skodda ligger tjukk i dagevis og sola bare unntaksvis er framme og får folk til å gå ut, møtes og le sammen.
En får inntrykk av at både Liv og Ølgjer har vært utsatt for en viss grad av mobbing – eller at de iallfall ikke har vært med i gjengen. Det har derimot de to fandenivoldske jentene – «vi» – som åpner og avslutter romanen, og som rett som det er kikker inn gjennom vinduene eller lytter ved dørene til hyblene deres. Disse kan like gjerne representere følelsen hovepersonene har av å bli fulgt med våkent blikk av omgivelsene, dvs. hjembygda. For både Liv og Ølgjer prøver å bryte opp fra de verdiene de er oppvokst med og finne sitt eget liv.
Ølgjer er den som best ser ut til å lykkes med det, mens Liv lammes av tanken på hvordan hun tar seg ut i andres øyne – enten det er studiekamerater eller Ølgjer, som hun gjerne vil elske og bli elska av. Mye av romanen skildrer Livs fantasier i form av indre monolog eller dagboksblad. Naturligheten og erotikken befinner seg på fantasiplanet. Hun viser dessuten tendenser til manisk renslighet, og plages av de andres noe lemfeldige renhold i hybelhuset.
Form
Nilssen skriver en typisk postmodernistisk prosa, med sitater, allusjoner og tekstbiter fra andre verk – særlig salmer. Det veksler mellom nåtid og fortid, og det er umerkelige overganger mellom ytre og indre plan, mellom fantasi og virkelighet. Dialogene kan begynne som reelle dialoger, for så å bevege seg over til å bli Livs indre samtaler med andre. Lange partier kan minne om bevissthetsstrøm der teksten styres av assosiasjoner og tankesprang.
Tittelen antyder et pessimistisk syn på mulighetene for mennesker til å nå hverandre i meningsfull kommunikasjon.
Bibliografi
Olaug Nilssen: Vi har så korte armar - tilstandsrapporter. Samlaget. Oslo 2002. ISBN 8252158242.
Mobbing
Faglig definisjon
Den svenske psykologen Dan Olweus, som er en sentral forsker på fenomenet mobbing, utdyper begrepet på følgende vis:
Det er vanlig å skille mellom direkte og indirekte mobbing:
Digital mobbing, det vil si mobbing via elektroniske medier, regnes nå som en tredje kategori.
Aktører
Det er vanlig å dele de som er involvert i mobbing inn i tre grupper:
Motivasjon og årsak
Motivet for å utøve mobbeadferd mot andre, kan være å få makt over mobbeofferet, og/eller å føle tilhørighet med personer eller grupper man utøver mobbingen sammen med. Slik utadrettet aggresjon for å oppnå sosiale gevinster, kalles proaktiv aggresjon.
Saltillo (lingvistikk)
I meksikansk lingvistikk er saltillo den glottale plosiven. Den fikk navnet sitt av tidlige grammatikere for klassisk nahuatl. I flere av de moderne variantene av nahuatl uttales saltillo nå som [h], og begrepet «saltillo» viser til begge disse uttalene.
Mobbing
Motivasjon og årsak
Årsaken til at noen blir henholdsvis mobbere og mobbeofre, kan være sammensatt. Forskning viser at gruppedynamikk kan spille en særlig stor rolle. Sosial utrygghet, svakt samhold, hierarkier og klikkdannelser i grupper kan føre til mobbing. Dette gir seg særlig utslag blant barn på mellomtrinnet og ungdomsskolen, da disse er i en livsfase der identitetsmarkering og posisjon i de sosiale hierarkiene kan være av stor betydning.
Saltillo (lingvistikk)
I forskjellige ortografier for nahuatl skrives saltillo på forskjellige måter. Den skrives enten som en apostrof, <h>, <j>, en grav aksent over foregående vokal eller den skrives ikke i det hele tatt.
Mobbing
Digital mobbing
Det er vanskeligere å avgjøre avsenderens intensjon på digitale flater, da kroppsspråk og tonefall i mange tilfeller er fraværende. Dette gjør digital mobbing vanskeligere å identifisere enn mer tradisjonell mobbing. Avsenderes anonymitet og potensialet for stor digital spredning av mobbeaktiviteten, kan også medføre en økt følelse av avmakt og usikkerhet for ofre for digital mobbing sammenlignet med fysisk mobbing.
Det kan se ut til at digital mobbing forårsaker større grad av angst for offeret, mens tradisjonell mobbing gir økt risiko for depresjon.
Mobbing blant barn og unge i Norge
Ifølge Folkehelseinstituttet var det per februar 2016 rundt 63,000 barn og unge som ble mobbet regelmessig i Norge. Tallet fremkommer fra undersøkelser blant elever i femte til tiende klasse, samt alle tre klassetrinn på videregående skole. Samme undersøkelse viser at rundt 80,000 (13,3 prosent) av elevene i grunnskolen er involvert i mobbing, om man inkluderer både mobbere og mobbeofre. Av disse er 50,000 (8,3 prosent) mobbeofre, mens 17,000 (2,8 prosent) er mobbere. 13,000 (2,2 prosent) er begge deler (mobbeoffer-mobber).