cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Guignol
Guignol-teatret var opprinnelig ment for et voksent publikum. Dagsaktuelle saker ble tatt opp og øvrighetspersoner latterliggjort i forestillingene, som i hovedsak ble improvisert frem i de første tiårene. Foruten Guignol selv danner Guignols kone Madelon og hans trofaste venn, den drikkfeldige skomakeren Gnafron, kjernen i persongalleriet. Innholdet i forestillingene har variert gjennom årene. Populariteten har ikke alltid vært på høyden, men fortsatt, i 2018, spilles det Guignol-teater både i Lyon, Paris og andre byer, og det finnes museer og en egen forening som har som mål å bevare tradisjonen og formidle kunnskapen om Guignol og Guignol-teatret.
Guignol er blitt et symbol for byen Lyon. Han er med på å bevare den lokale dialekten og dialektordene, og han er blitt brukt i propaganda, reklame og undervisning.
Bakgrunn
Laurent Mourguet var silkevever, og var selv sønn av en silkevever. Dette var et vanlig yrke i Lyon, som hadde en stor silkeindustri. Etter revolusjonen var det dårlig med bestilling av silkestoffer, og i løpet av 1800-tallet kom også langt billigere bomullsstoff på markedet. Mourguet ble arbeidsledig, som mange andre. Han var gift og hadde ti barn, og for å forsørge sin store familie prøvde han seg på ulike geskjefter. Han solgte varer, som kammer og pomade, på markedene, og han forsøkte seg som tanntrekker. For å tiltrekke seg potensielle pasienter, og for å sette dem i humør før behandlingen, begynte han å vise enkle dukketeaterforestillinger på gater og torv.
Den første tiden viste han forestillinger med Polichinelle som «hovedperson». Polichinelle var en kjent dukketeaterfigur i Frankrike, en fransk versjon av Pulcinella fra den italienske teaterformen Commedia dell'arte. I starten opptrådte Mourguet alene, med en enkel vandrescene, en titteskapscene som han bar med seg og satte opp rundt i parker og på markeder. «Teatret hans besto av fire stolper avstivet med tverrbjelker. Denne konstruksjonen var omgitt av et stoff med malte dekorasjoner. På en av sidene var det en liten sceneåpning, som på gavlfeltet hadde en malt dekorasjon som forestilte en lyre og to korslagte fløyter». Denne dukketeaterformen inngår i en tradisjon som har eksistert og utviklet seg i Frankrike siden 1400-tallet. Sceneåpningen er høyt oppe, så dukkeførerne kan stå oppreist og ha dukkene over hodet, mens dukkeførerne selv er skjult. En slik enkel bærbar scene, som er kjent allerede fra middelalderen og brukes over hele verden, kalles på fransk «castelet» (norsk: lite slott).
Fra 1799 samarbeidet Mourguet en tid med den kjente gatemusikanten og -underholderen Lambert Grégoire Ladré, kalt père Thomas, som blant annet fungerte som utroper. Han reklamerte høylydt i folkemengdene, samlet publikum, spilte fiolin og hadde en dialog med Polichinelle under stykkets gang – og gikk rundt med hatten etter at forestillingene var over.
Mourguet og père Thomas hadde stor suksess allerede den første sommeren de arbeidet sammen, men samarbeidet var ikke uproblematisk, for père Thomas var litt for glad i et glass Beaujoulais-vin – eller flere, så han og Mourguet og skilte lag, sannsynligvis rundt 1804, muligens noen år senere.
Polichinelle-forestillingene ga ikke nok inntekter, så Mourguet arbeidet i tillegg i flere år som altmuligmann i en av Lyons mange crèches, julekrybber. Navnet julekrybbe er misvisende i dette tilfellet. I realiteten var det et teater som viste historiske stykker, eventyrforestillinger og dramaer med stang- eller tråddukker, marionetter. Selve juleevangeliet ble bare spilt rundt juletider. Mourguet førte ofte dukken père Coquard, som sammen med kona, mère Coquard, representerte vanlige folk. Guignol-forskeren Paul Fournel mener at det Mourguet lærte i julekrybbe-teatret, blant annet av tradisjonelle, populære marionettehistorier, la grunnlaget for Guignol-teatret. Dialogen mellom far og mor Coquard kunne være litt dristig etter datidens forhold, og kranglene mellom Guignol og Madelon hadde samme tone, men var langt grovere. Antydningens kunst var ikke noe for Guignol.
Etterhvert ble Mourguets dukketeater så populært at han, fra 1804, kunne slutte som tanntrekker og arbeide som profesjonell dukkespiller.
Persongalleri
På tidlig 1800-tall var ikke Polichinelle og det italienske repertoaret lenger nok til å trekke folk, så Mourguet bestemte seg for å lage en figur som var mer relevant for innbyggerne i Lyon. Ifølge tradisjonen laget han først Gnafron, antagelig i 1804, for å ha en kompanjong som var mer pålitelig enn hans tidligere samarbeidspartner, père Thomas. Få år senere ble Guignol og Madelon «født». Disse tre har senere vært det faste persongalleriet i Guignol-teatret. De skulle være Lyon-beboere som publikum i byen kunne sympatisere med og le med – og av.
Guignol
Guignol-karakteren ble altså skapt tidlig på 1800-tallet. Årstallet er usikkert, men franskmennene regner 26. oktober 1808 som Guignols «fødselsdag», og har feiret både hans 100- og 200-årsjubileer med utstillinger, festligheter og forestillinger. 200-årsjubileet ble omtalt både i lokale og nasjonale aviser.
Karakter og utseende
Guignol er dukketeatrets hovedperson og den ubestridte, komiske helten. Han har en godtroende og rettskaffen karakter, men kan, som Polichinelle, bli hissig og slå løs med stokken sin, spesielt på borgerskapets og øvrighetens representanter. Stokken er Guignols faste tilbehør.
I 1833 ble han karakterisert av forleggeren og forfatteren Léon Boitel som en skikkelse med karakter som en mann av folket, med et godt hjerte. Han tar gjerne en rangel; har ikke for mange skrupler, men er alltid klar til å hjelpe sine venner; han er uvitende, men med sunn fornuft; blir ikke så lett forundret. Man kan lure ham uten for store anstrengelser, ved smiger og skryt; men han lykkes nesten alltid i å komme seg ut av vanskeligheter.
Knarr (kjølbåt)
Knarr er en lang, smal, kjøl- seilbåt konstruert av Erling L. Kristofersen. Betegnelsen knarr brukes også som betegnelse på en båttype fra vikingtiden. Kristofersen har også konstruert den noe mindre Kutter. Begge disse båtene er bygget på en «lest» eller jigg. Kutteren har flatt dekk mens knarren har en lav hytte med buet tak med en køye på hver side inne.
Guignol
Karakter og utseende
Dette er karaktertrekk som passer på andre teaterroller Mourguet kjente. Én var père Coquard fra julekrybbeteatret, en annen var Jocrisse, kjent fra franske folkekomedier og farser på 1700- og 1800-tallet. Mourguet hadde selv opptrådt med Jocrisse-forestillinger en periode før han laget Guignol. Jocrisse var en godtroende tjener, klosset, komisk og lat, som Guignol. Guignol fremstilte også en tjener, eller lakei, i rundt 20 av de 41 stykkene som er nedtegnet fra de første tiårene. Guignol opptrer i ulike yrker, det mest kjente, men langt fra mest brukte, er «canut», silkearbeider, et yrke både hans opphavsmann og tidlige publikum kjente godt til. Dukkens standardantrekk skulle ligne det silkearbeiderne brukte, en slags rødbrun diplomatfrakk med gullknapper. Antrekket lignet også det père Coquard og Jocrisse hadde. De gangene Guignol er gjengitt med bein, på plakater og postkort, har han samme type bukser og strømper som Jocrisse – og père Coquard.
Knarr (kjølbåt)
Knarren ble tegnet under andre verdenskrig og satt i produksjon ca. 1947. De fleste ble bygget av Oregon pine på eikespant. Som trebåt ble Knarren bygget til 1965/1966 ved Grimsøykilens Båtbyggeri i tidligere Skjeberg kommune, mens den senere er bygget i glassfiber (Knarr Variant ( )) ved Børresen Baadebyggeri i Danmark. Fra 2005 har Schneidereit båtbyggeri i Tyskland bygget nye plastbåter.
Guignol
Karakter og utseende
Guignol har ulike antrekk etter yrket han fremstiller, men den karakteristiske hårpisken, som på Lyon-dialekt kalles en salsifis, er alltid synlig. Ifølge enkelte kilder hadde silkearbeidere håret samlet i nakken for ikke å få dem innimellom trådene i veven, andre kilder hevder at det var del av herremoten. På en illustrasjon i en bok fra 1878 er også Jocrisse vist med en lang, svinget hårpisk nedover ryggen.
Knarr (kjølbåt)
Knarren er en robust båt med enkel seilføring. Knarren ble bygget i to versjoner – vanlig kystseiler og som innsjøseiler under betegnelsen «San Francisco-knarr». Den siste med en annen rigg.
Guignol
Karakter og utseende
Guignols hodeplagg er en svart, tettsittende lue, vanligvis laget av lær. Den har vært sammenlignet med dem båtførerne på Rhône brukte. Hodeplagget er også gjengitt som en forenklet tosnutet admiralshatt.
Knarr (kjølbåt)
Siden 1954 har det vært arrangert offisielle Norgesmesterskap, og siden 1969 har det vært internasjonale mesterskap.
Guignol
Karakter og utseende
Mens Polichinelle ofte var fremstilt som ondskapsfull, med et plirende blikk og ekstreme ansiktstrekk, fikk Guignol et glatt og troskyldig utseende. Ansiktet hans skal ha fått trekk fra Mourguets eget.
Knarr (kjølbåt)
De fleste båtene finnes i Oslo, Bergen, Drammen, Danmark (Øresund) og i San Francisco.
Guignol
Karakter og utseende
De ulike Guignol-dukkene som er laget gjennom mer enn 200 år, har lignet den aller første, bortsett fra at han er blitt mer smilende, spesielt etter at han utviklet seg til å bli mindre av en opprører, mer av en figur i barneforestillinger. Laurent Mourguet utstyrte sine første dukker med skjev munn, så de hadde én smilende og én alvorlig profil.
Knarr (kjølbåt)
Se også
Kutter.
Guignol
Etymologi
Bakgrunnen for, og betydningen av, navnet Guignol er ukjent, men flere teorier er fremsatt og gjentatt i de fleste publikasjoner om dukketeatret. De fire som oftest er nevnt, er disse:
Gnafron
Gnafrons navn er sannsynligvis knyttet til det yrket han har i de fleste stykkene han er med i. Der er han skomaker, og «gnafre» er et dialektord for lappeskomaker. Som Guignol, har han også flere yrker, og han kan være gammel enkemann i ett stykke, og ungkar i et annet. Han er uansett Guignols drikkfeldige venn; som alltid setter pris på en god Beaujoulais-vin. Gnafrons oppsyn skal være en karikert versjon av père Thomas' utseende. Gnafron og Guignol er blitt omtalt som uadskillelige, som Helan og Halvan, men Gnafron opptrer bare i 18 av de 41 dokumenterte forestillingene fra de første tiårene; det såkalt klassiske repertoaret. I de stykkene han er med i, er de to perlevenner, bortsett fra i L'Enrôlement (norsk: Innrulleringen), der de er fiender.
Madelon og andre figurer
Madelon er den eneste kvinnelige figuren som går igjen i flere av forestillingene. Hennes navn er en variant av det franske jentenavnet Madeleine. Madelons karakter er ikke så tydelig og konsistent som Guignols og Gnafrons. Hun er ofte Guignols strenge kone, som ikke kan fordra Gnafron, men hun kan også være Gnafrons datter. I de tidlige stykkene var hun fremstilt som et hespetre, men hun mykner mot slutten av 1800-tallet. Hun fremstår gjerne som arbeidsom, økonomisk og bekymret. Hun er alltid utstyrt med forkle og en stor, hvit kyse.
Herme
En svært vanlig form for hermer eller ramser er knyttet til klokkeklang. Teksten er da gjerne utformet i indre dialog med hva klokkene var ment å skulle signalisere.
Guignol
Madelon og andre figurer
I tillegg til de tre hovedkarakterene deltar andre figurer når situasjonen krever det, men disse er nærmest statister rundt Guignol og Gnafron. Det kan være en øvrighetsperson, som dommeren M. Bailli; en politimann, som kalles Flageolet eller Pandore – eller Guignols sjef, direktøren. I enkelte forestillinger har Gnafron en kone, Toinon, som er inkarnasjonen av måtehold og fornuft, i motsetning til sin mann.
Herme
Vellingklokkeramser
och sur sill och sur sill,
dårlig mat, dårlig mat. dagen är lång, magen är svång,
kom in alla på en gång.
Et annet eksempel er den instrumentale tonerekken i NRK radios pausesignal, som av lytterne fikk tillagt følgende tekst: «Lefseklining, med smør og sukker på.»
Guignol
Madelon og andre figurer
Anatole France, som så Guignol i Paris, opplyser at Guignol har en sønn som heter Gringalet. Også andre kilder oppgir at Guignols sønn heter Gringalet. Denne figuren er spinkel og spe, men svært oppfinnsom. Selve ordet «gringalet» betyr «spirrevipp» på norsk. France beskriver en Guignol-oppsetning der Gringalet er den dukken som svinger stokken: Etter å ha stanget sin far i magen helt i starten av stykket, svinger Gringalet senere i stykket stokken mot politimannen Pandore. Sønnen, som også kalles Guillaume, forekommer nesten bare i Paris-forestillingene.
Trøgstad kirke
Trøgstad kirke – ofte feilaktig kalt Skjønhaug kirke – er en romansk steinkirke fra middelalderen i Indre Østfold kommune i Viken fylke. Den er en del av Den norske kirke og hører til Østre Borgesyssel prosti i Borg bispedømme.
Guignol
Språk
Det er hovedkarakterene, Guignol, Gnafron og Madelon – og enkelte av de andre figurene – som snakker slik. Borgerskap og øvrighet snakker et mest mulig korrekt fransk, gjerne med bruk av fremmedord og andre ord som Guignol misforstår, til publikums begeistring. Guignol som silkearbeider bruker en del gamle faguttrykk fra silkearbeidernes virksomhet, men hoveddelen av språket hans er moderne fransk, språket har tross alt to viktige formål: å få publikum til å le – og å bli forstått.
Trøgstad kirke
Kirken er antakelig bygd ca. 1250, men er nevnt i skriftlige kilder første gang i 1343. Ca. 1620 ble den forsynt med takrytter med klokketårn. Dette måtte rives og erstattes med nytt tårn i 1700. På 1700-tallet var kirken eid av slektene Michelet og Hals, som overdro den til Trøgstad herred i 1849. I 1904 ble kirken utvidet og ombygd, vestmuren og våpenhuset ble revet og koret forlenget. I tillegg ble det oppført sakristi som tilbygg på nordsiden. Etter ombyggingen har kirken ca. 350 sitteplasser.
Guignol
Språk
Lyon-dialekten har utgangspunkt i det romanske språket frankoprovençalsk. Som et av tiltakene for å formidle kunnskap om Guignol, holder foreningen L'Association des Amis de Lyon et de Guignol egne kurs i Lyon-dialekten, dels med utgangspunkt i Guignols måte å snakke den på.
Guignol i Lyon
I 1820 etablerte Laurent Mourguet sin første faste trupp. Han ansatte sønnen Etienne og datteren Rose-Pierette, og litt senere hennes mann Louis Josserand, som dukkespillere.
Mourguets forestillinger var ment for voksne. Guignol fremstilte ofte en lakei, tjener eller arbeider. Han ble et talerør for den lille mann. De første tiårene av Guignol-teatrets tid fantes nesten ikke aviser i Lyon, store deler av publikum var dessuten analfabeter, så Guignol fungerte som nyhetsformidler, med sitt skjeve blikk på øvrighet og overklasse.
De første Guignol-teatrene
De første årene spilte Laurent Mourguet i parker i sommersesongen og i sin egen kjeller om vinteren. Etterhvert spilte han også i andre lokaler, men det første permanente Guignol-teatret i Lyon ble etablert i en kafé, Café du Caveau. Her oppsto, ifølge Paul Fournel, konseptet og begrepet café-théâtre. Teatret i Café du Caveau er første gang omtalt i 1838, med Laurents sønn Etienne som innehaver. Han drev det til 1848. Tre andre teatre som er omtalt som de viktigste av de tidlige Guignol-teatrene i Lyon, er: Théâtre Guignol rue Port du Temple (1852– 1873); Théâtre Guignol du Passage de l'Argue (1862–1927) og Théâtre Guignol du Gymnase (1907–1966).
Mourguet var trolig analfabet, så de første tiårene ble ikke stykkene nedskrevet. Han hadde gjerne en idé og ut fra denne improviserte han frem forestillingen, kommuniserte med publikum og kommenterte dagsaktuelle hendelser. Det er derfor ikke kjent nøyaktig hvordan stykkene ble fremført, men på grunn av sensur og kontroll, ble deler av repertoaret reddet for ettertiden.
Sensur
Mourguet skal ha vært en improvisasjonens mester, og Guignols satiriske kommentarer var populære blant publikum, man ikke hos myndighetene. I 1852 innførte Napoleon III sensur på forestillingene, Guignol-teatret var spesielt nevnt i forordningen. Ingen av stykkene måtte oppføres uten først å ha blitt forelagt myndighetene og ha fått deres godkjennelse. Teksten i forordningen sluttet med at det var forbudt å forandre noe som helst i teksten etter godkjennelsen. Victor Napoléon Vuillerme-Dunand (1810–1876), en guignolist som arbeidet sammen med Laurent Mourguets svigersønn Louis Josserand, skrev da ned teksten til 12 av stykkene, men endret intrigen og pyntet på språket, så det skulle passere sensuren. Det måtte ikke hentydes til aktuelle hendelser, og slibrigheter måtte ikke forekomme. For å kontrollere at dette ble fulgt, ble det utplassert politi blant publikum. Vuillerme-Dunands tekster var korte, og det er tydelig at stykkene ikke kan ha vært fremført i denne formen, så forbudet ble nok jevnlig brutt. Dette viser også en politirapport i forbindelse med en søknad om å få åpne en kafé med Guignol-teater som underholdning.
Under første verdenskrig ble Guignol utsatt for en helt annen form for sensur. Et postkort som ble publisert med tekst utformet som et brev fra Gnafron til hans kjære «Chignol», ble ansett som for kritisk mot de politiske myndighetene, og ble erstattet av et annet. Det opprinnelige kortet ble ikke frigitt før etter krigen.
Guignol ble igjen utsatt for kritikk, og delvis sensur, fra myndighetene da Jean-Guy Mourguet i 1970-årene ga ham tilbake rollen som kritisk nyhetskommentator. Han kommenterte og kritiserte ulike byutviklingsprosjekter i Lyon; planlegging av en tunnelbane, en flyplass og et kjernekraftverk. Dette førte til at de lokale myndighetene truet med nedleggelse av teaterkompaniet. I 1981 hadde Mourguets Théâtre du Petit Bouif også problemer med rådhuset i Paris, og ble delvis sensurert, for å ha laget en sosialist-versjon av nasjonalsymbolet Marianne i stykket La Marianne à ponpons (norsk: Marianne med pompongene), der hun kranglet med Chiracula, en karikatur av politikeren Jacques Chirac, fremstilt som vampyr.
Det klassiske repertoaret
Det finnes fire kjente samlinger av nedskrevne forestillinger fra de første generasjonene Mourguet. Disse stykkene kalles det klassiske repertoaret.
Vuillerme-Dunands tekster fra 1852 er korte og summariske, men de er verdifulle som den aller første samlingen av nedskrevne Guignol-stykker fra familien Mourguets forestillinger.
Den andre samlingen tekster ble skrevet ned av magistraten Jean-Baptiste Onofrio (1814–1892). I 1865 publiserte han ti av Guignol-stykkene anonymt. Onofrio hadde besøkt forestillingene inkognito, og nøye notert det han så og hørte. Han verken utbroderte eller moraliserte, men han sensurerte, i anstendighetens navn, alle spor av slibrigheter og pornografi. Han forklarte i forordet til samlingen at i hans miljø var dette en selvfølge. Onofrio fikk gjennom sin samling beskrevet Guignols lure knep og hans sans for rettferdighet; hans forhold til Madelon og Gnafrons sans for vin og vennskap, men forestillingens saftige språk og grovheter ble utelatt. I 1869 utga han ti stykker til. Senere publiserte han flere samlinger under fullt navn.
I 1934 publiserte Gaston Baty (1885–1952) en samling av de klassiske tekstene, dels med Onofrios tekster som utgangspunkt. Spesialister mener dette er en uvurderlig kilde til det tradisjonelle Guignol-teatret. Handling og dialog er skrevet ned uten bekymring for skikk og bruk, og gir rom for karakterenes opprinnelige frekkhet og til dels vulgære oppførsel.
Et nytt publikum
Etter at improvisasjon ble forbudt i forestillingene, dalte interessen blant Guignols opprinnelige publikum mer og mer. Til gjengjeld ble han mer populær blant borgerskapet. Han opptrådte i deres deler av byen og fulgte dem til deres feriesteder. Guignolistene spilte også barneforestillinger og ble til og med invitert til å spille for hoffets barn. Guignol-teatret spredte seg over hele Frankrike og erobret de nye kurstedene.
Pierre Rousset, også en tidligere vever som var blitt guignolist, tilpasset seg det nye publikummet. Han debuterte i truppen i Passage de l'Argue i 1868, kjøpte Café Condamin i 1878, og begynte å spille for et mer borgerlig publikum. I 1887 flyttet han inn i Théâtre du Gymnase du Quai Saint-Antoine, og dette var hovedteatret for Guignol-forestillinger, inntil det måtte stenge på grunn av at bygget skulle rives. Han spilte tradisjonelle Guignol-stykker, men først renset han dem for slibrigheter og canut-sjargong. Guignol fikk et harmløst repertoar – og han passet munnen sin.
Rousset innførte også parodier på kjente operaer og teaterstykker, og skrev blant annet parodiene Guignol og Julie, Guignol Tell og Guignol og Dalila. Guignol deklamerte tekstene på vers. Paul Fournel skriver at Guignol, som tidligere hadde vært en ertekråke, var blitt en papegøye. Parodier har senere vært et vanlig innslag i Guignol-teatrenes repertoar.
Tradisjonelt repertoar eller samtidsstykker
Mellom 1870 og 1914 utviklet det seg to fløyer blant guignolistene; de som ønsket å være tro mot det klassiske repertoaret, og de som mente Guignol-teatret måtte være oppdatert og moderne for å være relevant.
I 1908, ved Guignols 100-årsjubileum, bestemte brødrene Neichthauser seg for å gi Guignol tilbake hans ærlige og opprørske karakter. Pierre Neichthauser var gift med Eléonore Josserand, Laurent Mourguets oldebarn. Hun kjøpte Pierre Roussets teater, og brødrene Neichthauser spilte der med stor suksess. Guignol ble igjen populær, med intellektuelle, kunstnere og politikere som trofaste publikummere frem til 1950-tallet. Rundt 1970 døde Neichthauser-brødrene. Guignols popularitet sank igjen, blant annet på grunn av konkurransen fra film og TV, men noen år senere fikk Guignol-teatret nok en gang en renessanse i Lyon, takket være Théâtre du Petit Bouif og Jean-Guy Mourguet, femte generasjons etterkommer etter Laurent Mourguet. Han skrev nye stykker og ga Guignol tilbake rollen som kritisk, lokal nyhetsformidler.(se ovenfor, i seksjonen Sensur).
Guignol i fedrelandets tjeneste
Guignol ble også brukt på andre måter under første verdenskrig, for eksempel når lokale myndigheter trengte penger til krigsformål. Da oppfordret han folk, på store plakater, til å gi det de kunne.
Høsten 1914 utkom første nummer av en humoristisk, ukentlig avis med tittelen Guignol : journal hebdomadaire humoristique. Avisen ble utgitt regelmessig helt frem til desember 1972.
I oktober 1916 arrangerte de lokale myndighetene i Lyon «Journée de Guignol» (norsk: Guignoldagen) for å samle inn penger til veldedige formål.
Guignol-forestillingene som var blitt ganske pyntelige i løpet av 1800-tallet, hadde fått tilbake noe av røffheten fra de første årene, og han henvendte seg igjen primært til et voksent publikum. Forestillingene ble spilt som adspredelse for soldatene ved fronten, for sårede soldater på sykehus og for sivile og soldater på permisjon. Stykkene var både historier fra det klassiske repertoaret og nye historier som kommenterte krigens hverdag og hendelser.
Seriene med postkort viser at også Gnafron og Madelon hadde sine oppgaver utenfor teatret under første verdenskrig. Hun arbeidet på en fabrikk som produserte granater, han korresponderte med sin modige venn og sparte sin fineste Beaujoulais til krigen var over og Guignol kunne komme tilbake.
Mourguet-familien og Guignol
Laurent Mourguet trakk seg tilbake til Vienne da han var 71 år, i 1840, og spilte også der, men lite er kjent om hans virke i de siste årene før han døde i 1844.
Fra rundt 1840 til 1900 var det neste generasjon Mourguet som førte familietradisjonen videre i Lyon og på turneer i regionen omkring. Det var stor konkurranse, antall dukkespillere og dukketeatre som spilte Guignol-forestillinger økte voldsomt i disse årene, og flere teatre ble etablert.
I 1838 etablerte Laurents sønn Etienne det første faste Guignol-teatret i Lyon, og spilte der sammen med sin svoger Louis Josserand (enkemann etter Rose-Pierette) og Victor Napoléon Vuillerme-Dunand.
Eléonore Josserand, datter av Laurent og dermed fjerde generasjon, giftet seg med Pierre Neichthauser. Han og hans bror Ernest fikk stor betydning for den videre utviklingen av Guignol. Ernest skar selv ut trehodene til dukkene, og ga Guignol hans store smil og smilehull, som han har hatt i de fleste versjonene senere. Brødrene hadde et eget teater, Théâtre du Gymnase. Etter at Guignols 100-årsdag ble feiret i 1908, ble de berømte både nasjonalt og internasjonalt, men etter andre verdenskrig avtok publikumsinteressen igjen. Konkurransen fra andre medier var for stor. Pierre døde i 1953. Da teatret måtte flytte på grunn av byutvikling, var det ikke lenger levedyktig. Ernest døde i 1969.
Frédéric Josserand, sønn av Laurent, var også guignolist.
I sjette generasjon var det Jean-Guy Mourguet (1929–2012) som ble guignolist, per 2018 den siste i slekten. Jean-Guy var sønn av Marie-Louise Josserand og Henri Brunel. Marie-Louise var datter av Frédéric Josserand. Jean-Guy skiftet etternavn fra Brunel til Mourguet da han etablerte seg som dukkespiller. I 1960 etablerte han teatertruppen le Théâtre du Petit Bouif, og Guignol ble igjen den opprørske kommentator og samfunnskritiker han hadde vært de første årene.
Alvina Gjulumjan
Alvina Gjulumjan (armensk: Ալվինա Գյուլումյան; født 20. januar 1956) er en armensk jurist og dommer.
Guignol
Mourguet-familien og Guignol
Da Jean-Guy Mourguet ikke lenger kunne spille på grunn av sykdom, overlot han sin Guignol-samling, som blant annet besto av 200 dukker og 2000 kostymer, til byen Brindas, der han bodde, med ønske om at det skulle opprettes et Guignolmuseum der. Dette åpnet i 2008.
Alvina Gjulumjan
Fra 2003 til 2014 var hun Armenias dommer ved den europeiske menneskerettsdomstolen.
Guignol
Teatre, museer og foreninger
Det finnes fortsatt (per 2018) teatergrupper som har spesialisert seg på Guignol-teater; egne museer og museumsavdelinger viet Guignol og Guignol-teatrets historie – og en egen forening som har som mål å informere om Guignol og gjøre hans historie og repertoar kjent.
Alvina Gjulumjan
Gjulumjan var fra 1985 til 1996 dommer i Armenias høyesterett, og fra 1996 til 2003 og igjen fra 2014 (kun avbrutt av tiden ved menneskerettsdomstolen) dommer i Armenias forfatningsdomstol.
Guignol
Teatre, museer og foreninger
Den internasjonale figurteaterfestivalen Moisson d'avril arrangeres i Lyon hvert annet år, og i 2008 deltok rundt 15 figurteatergrupper fra hele verden. Biennalen viet en hel dag til visning av Guignol-forestillinger, i anledning Guignols 200-årsjubileum.
Guignol-teatre i Lyon (utvalg)
Museer
La Societé des Amis de Lyon et de Guignol
Da monumentet over Laurent Mourguet var oppført i 1912, hadde komiteen et lite overskudd, og det ble enighet om å bruke dette til å etablere en forening som skulle vedlikeholde Lyon-tradisjoner og fremme og formidle informasjon om Guignol-teatret. Foreningen Societé des Amis de Guignol (norsk: Foreningen Guignols venner) ble etablert i 1913. Foreningens første tiltak var å utlyse en konkurranse om nye Guignol-teaterstykker. Konkurransen ble en suksess, deltagelsen var stor, og vinneren fikk se sitt stykke fremført på Théâtre Guignol du Gymnase. Denne konkurransen ble avholdt årlig i 30 år. I 1947 skiftet foreningen navn til La Societé des Amis de Lyon et de Guignol. Foreningen holder også, som nevnt ovenfor, kurs i Lyon-dialekten.
Guignol utenfor Lyon
Dukketeatertruppene dro allerede fra starten på turnéer, og nye faste Guignol-teatre ble opprettet andre steder enn i Lyon. Guignol tilpasset seg de ulike miljøene og fikk antrekk og dialekt etter hver ny region. I Bordeaux har han for eksempel aksent fra sørvest-Frankrike. Der spilte Etienne-Paul-Jean Guerin dukketeater med Polichinelle som hovedfigur fra 1840, og i 1853 etablerte han et dukketeater som han kalte Guignol Guerin. Hans etterkommere driver dette teateret i en av byens parker, og feiret i 2018 Guignol Guerin-teaterets 165-årsjubileum.
Det finnes Guignol-teatre også i utlandet. I Sveits turnerer syvende generasjon sirkusartist, Bruno Prin, med sitt Guignol-teater, og i Montréal, Canada etablerte Mathieu St-Gelais «Le castelet de Guignol» i 2007.
Paris
På midten av 1800-tallet ble Guignol kjent også i Paris, men i og med at dukkene her var fjernet fra sitt hjemlige miljø og sin sosiale kontekst, måtte stykkene endres en hel del, og forestillingene hadde ikke samme aktualitet og slagkraft som i Lyon. Paul Fournel skriver at en konsekvens av dette var at i Paris, og andre store byer, var det ikke vanlige folk som kom for å se på Guignols forestillinger for voksne, men nysgjerrige og intellektuelle. Senere er barneforestillinger vanligst på teatrenes repertoar.
I Paris utviklet guignolistene en typisk parisisk Guignol. Han snakker Paris-sjargong, er respektløs, frekk og slu, og ifølge World Encyclopedia of Puppetry Arts kalles han her ofte Guillaume, eller Guignolet når han spiller Guillaumes far.
Flere av Paris-teatrene som fortsatt (per 2018) spiller Guignol-stykker ble grunnlagt på 1800-tallet.
Guignol-teatre i Paris (utvalg)
Guignol i det 21. århundre
Guignol er, sammen med Gargantua og Tartuffe, blant de få fiktive personene som er blitt del av den franske kulturarven. Mer enn 200 år etter at den første Guignol-dukken ble laget, er han fortsatt populær over hele Frankrike og er blitt et symbol for Lyon.
Han har ikke lenger den funksjonen han hadde som kritisk nyhetsformidler på tidlig 1800-tall, men han kan fortsatt kritisere makthavere i voksenforestillinger, og han er alltid klar for rampestreker i barneforestillinger. Guignol-historiker Paul Fournel vil ikke velge mellom disse to, den opprørske spottefuglen og den veloppdragne barneunderholderen. Han mener at Guignol har måttet gi slipp på noe av sin særegenhet for å motstå tidens tann, og at det er prisen for å beholde populariteten; vi vil ikke ha ham som en stivnet karakter.
Bruk av Guignol og Guignol-navnet
Guignol pryder flere husfasader i Lyon, og gater og plasser bærer hans og de andre hovedkarakterenes navn.
Språk, teater og TV
En dukkespiller som medvirker i Guignol-forestillinger, blir kalt en «guignoliste», mens en dukkefører i andre dukketeaterforestillinger blir kalt en «marionnettiste».
Hanskedukken Guignols navn har etter hvert fått en generell betydning på fransk. En «guignol» er en bajas, en latterlig person, og uttrykket «faire le guignol» betyr å tulle og tøyse.
I perioden 1897–1962 eksisterte teatret Grand Guignol i Paris. Dette hadde ikke noe direkte med hanskedukken Guignol å gjøre. Det er ikke kjent hvorfor teatret fikk dette navnet, men det ble berømt for sine makabre og blodige skrekkforestillinger, og enkelte kilder nevner denne brutaliteten, som dels kan gjenfinnes i dukketeatret når Guignol slår løs på sine motstandere, som en årsak.
Bermuda under Panamerikanske leker 2011
Bermuda under Panamerikanske leker 2011. Bermuda deltok i de 16. Panamerikanske leker som ble arrangert i Guadalajara i perioden 14. og 30. oktober 2011. Fjorten utøvere var kvalifisert til å delta i seks sporter, bowling, friidrett, sprangridning, seiling og triatlon, de vant ikke noen medaljer.
Guignol
Bruk av Guignol og Guignol-navnet
I 1988 lanserte den franske private TV-kanalen Canal+ Les Guignols, en serie basert på den satiriske engelske dukkeserien Spitting Image, der politikere og kjendiser, i form av karikerte lateks-dukker, ble harsellert med ukentlig. Serien het opprinnelig Les Arènes de l'info, deretter Les Guignols de l'info, og i 2015 fikk den tittelen Les Guignols. Serien ble avsluttet i juni 2018.
Tidsskrifter og andre publikasjoner Fra midten av 1800-tallet til 1970-årene ble det publisert mer enn 25 ulike humoristiske tidsskrifter med Guignol som tittel, eller som del av tittelen. Mange var satiriske og enkelte var politiske. De fleste hadde en kort levetid. Noen ble stoppet av myndighetene, andre fikk økonomiske problemer. Det mest kjente av disse tidsskriftene var ukebladet Guignol : journal hebdomadaire humoristique, som ble grunnlagt under første verdenskrig. Det utkom regelmessig, hver uke, fra oktober 1914 til desember 1972.
Noen få magasiner hadde også Gnafron eller Madelon i tittelen.
Det er publisert både tegneserier og bøker, særlig barnebøker, med Guignol som hovedperson.
Samleobjekter
Guignols popularitet ble tidlig utnyttet i salgsøyemed og reklame. Allerede i 1870-årene produserte en fajansefabrikk en serie på 12 tallerkener med motiver fra flere av de mest kjente Guignol-stykkene. Senere er Guignol brukt som motiv på souvenirer, pynte- og bruksgjenstander, som er blitt populære samleobjekter.
ISO 3166-2:NF
ISO 3166-2:NF er Norfolkøyas del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Organization for Standardization, som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Det er for tiden ikke definert noen ISO 3166-2-koder for Norfolkøya. Territoriet har ingen definerte underinndelinger.
Norfolkøyas ISO 3166-1 alfa-2-kode er NF.
Wales i Eurovision Choir of the Year
Wales debuterte i den aller første utgaven av Eurovision Choir of the Year, som ble arrangert i Riga, Latvia i 2017. Koret som representerer Wales i konkurransen, blir valgt gjennom den nasjonale finalen, arrangert av den walisiske kringkasteren S4C.
Bulanık
Bulanık er en by med 82 205 innbyggere (2015) i den tyrkiske provinsen Muş. Den ligger nord for Ahlat, sør for Hınıs og Karaçoban, øst for Varto og Muş, og vest for Malazgirt.
Béroul
Béroul var en fransk eller normannisk poet på 1200-tallet. Han skrev Tristan, en versjon på normannisk av legenden om Tristan og Isolde. Av dette diktet er det kun bevart fragmenter, et ufullført dikt bestående av 4485 linjer. Det er begynnelsen som mangler.
Liv
Som med mange av forfatterne fra denne tiden er det bortimot ingenting vi vet om forfatterens liv. Ut fra den teksten som er bevart er det mulig å trekke en del slutninger. Béroul levde på andre halvdel av 1200-tallet ettersom diktet nevner Roman de Renart, skrevet av en anonym forfatter i tiden rundt 1180. Det er også en referanse til beleiringen av Akko under det tredje korstoget (1190–1191). Béroul var antagelig av normannisk opprinnelse som skrev på fransk og viser en del kjennskap til Bretagne. Han synes å ha vært utdannet i klosterskole. Det finnes hentydning på at Tristian var komponert muntlig, eksempelvis i gjentagelser, indre uoverensstemmelser, og hull i fortellingen, noe som kan tyde på at han vært jougleur, en omreisende trubadur og skald. Hans reiser synes å ha inkludert England og særlig Cornwall da diktet er fylt med beskrivelser fra disse stedene.
Tristan
Dette diktet er det tidligste representasjonen av den såkalte «vulgærversjonen» (i betydning ikke-høvisk) av legenden. Den hviske versjonen er representert av Thomas d'Angleterre, en anglo-normanner som skrev omtrentlig i samme periode. Bérouls utgave betraktes som en dyktig gjenfortelling av fortellingen, de nederlagsdømte elskerne Tristan og dronning Iseut (Iseult) plassert i middelalderens Cornwall.
Eilhart von Oberge skrev en avhandling denne versjonen på tysk og mange Bérouls episoder som ikke opptrer i Thomas d'Angleterres dikt dukker opp på nytt i Prosa-Tristan. Berouls dikt er blitt bevart i et enkelt manuskript som i dag er oppbevart i Bibliothèque Nationale i Paris. Dette manuskriptet er dårlig skrevet og der er en antydning at deler av diktet var nedskrevet av en annen skriver enn resten. Det egentlig innhold av diktet adskiller seg også fra den moderne oppfatningen av hva et fortellende dikt skal være: handlingen er ikke sammenhengende og mangler en strøm av årsak og virkning, og figurene er dårlig definert. Det er uansett, slik Alan S. Fedrick har foreslått i forordet til den engelske oversettelsen av diktet, vanlig på den tid da diktet ble komponert.
Diktet gjenforteller legenden om Tristan, nevø av kong Marc av Cornwall, og kongens irske hustru Yseut. Tristan og Yseut forelsker seg lidenskapelig i hverandre etter at de ved en feiltagelse har drukket en forhekset drikk. Deres forbudt kjærlighet forblir en hemmelighet i mange, men blir mistenkt av kongens menn, og når trylledrikkens virkning avtar går det fatalt med paret. Bérouls verk uthever de impulsive og ofte brutale handlingen til figurene, er det vennlig i sin beskrivelse av to mennesker som kjemper mot sin skjebne.
Ettermæle
Diktet var populært i sin tid ettersom det har overlevd, men populariteten for fortellinger om kong Arthur og dets riddere dalte i løpet av siste halvdel av 1200-tallet. Béroul gikk fullstendig glemselen deretter. Forfatteren Walter Scott var den som gjenoppvekket det engelske publikums interesse for middelalderen og for legendene om Tristan og Isolde. Siden da har moderne litteraturforskere gransket hva som er etterlatt av denne middelalderdiktningen.
Liste over patroner etter kaliber
De følgende artiklene lister opp patroner til skytevåpen sortert etter kulekaliber:
Neves Paulista
Neves Paulista er en kommune i delstaten São Paulo i sørøstregionen av Brasil.
Islendinga saga
Islendinga saga er en islandsk samtidssaga, trolig skrevet av den islandske høvdingen, skalden og historikeren Sturla Tordsson, nevø av den velkjente Snorre Sturlason, forfatter av sagaverket Heimskringla. Sturla skrev trolig ned sagaen en gang mellom 1260 og 1280.
Bakgrunn
Islendinga saga utgjør kjernen i Sturlunga saga, en sagasamling som handler om Sturlungatiden på Island, en periode med borgerkrigslignende tilstander på 11- og 1200-tallet. I vid forstand kan man si denne blodige perioden strakk seg helt fra 1116 til 1264, da Island ble innlemmet i Norgesveldet.
Innhold
Fortellingen i Islendinga saga dreier seg blant annet om Sturlas egen far, Tord Sturlasson, som var en av Islands mektigste høvdinger. Da Tord ble syk og lå for døden i 1237, ble det sendt bud etter sønnene hans, presten Hauk Audunsson og Tords nærmeste venn Åmund Bergsson. På dødsleiet delte Tord ut godset sitt til barna sine, og etterpå ble han salvet av presten Hauk. Denne scenen er et godt eksempel på idéen om den allmektige Gud, som begynte å gjøre seg gjeldende i det norrøne samfunnet på denne tiden. Når man steg ut av denne verden, måtte man forlate sine jordiske besittelser, og bli salvet, altså renset for sine synder.
ISO 3166-2:NU
ISO 3166-2:NU er Niues del av ISO 3166-2, som er del av ISO 3166-standarden utgitt av International Organization for Standardization, som definerer koder for navna til hovedinndelingene (f.eks. delstater eller fylker) av alle land med kode i ISO 3166-1.
Det er for tiden ikke definert noen ISO 3166-2-koder for Niue.
Niues ISO 3166-1 alfa-2-kode er NU.
Mel kraftverk
Mel kraftverk er et vannkraftverk i Sogndal kommune, Vestland. Vetlefjordvassdraget.
Kraftverket utnytter fallet fra de høyestliggende feltene under Jostefonni. Det regulerte nedbørsfeltet i de fire reguleringsmagasinene er til sammen på vel 30 km², og av dette er omkring 30 % breareal. Reguleringsvolumet på 58 mill. m³ tilsvarer en produksjonsmengde på 112 GWh elektrisk energi.
Fra inntaket i Nedre Svartevassvatn (884-815 moh.) blir vannet ledet gjennom en driftstunnel på 5 km, og videre i en 1100 meter lang trykksjakt ned til kraftstasjonen, som ligger i fjellet ved Vetlefjordselvi, ca. 5 km fra fjorden.
Fallhøyden er 810 meter, som nyttiggjøres i én peltonturbin som utvikler en maksimal ytelse på 52 MW på generatoren.
Kraftverket ble satt i drift i 1989 og eies av Sogn og Fjordane Energi.
Der Mann im Keller
Der Mann im Keller er en tysk stumfilm fra 1914, regissert av Joe May.
Handling
En dag blir etterforsker Stuart Webbs ansatt av en enke fra London, for å undersøke de merkelige lydene hjemme hos henne. Snart hører Stuart også den merkelige lyden: det er en hund som bråker. Tilsynelatende kommer hylingen fra den angivelig tomme nabo-bygningen. Når Sstuart forsøker å undersøke, oppdager han snart at bråket blir forsterket på grunn av en gass-ledning i veggene. Kort tid senere senere oppdager han hundeeieren som ligger bevisstløs i kjelleren. Mannen er Lord Rawson, en britisk offiser som tidligere var utstasjonert i Egypt.
Men Rawson ble nylig lokket hjem på grunn av et falskt telegram. I mellomtiden har lederen for en kriminell gjeng lagt en plan som innebærer at han later som han er den virkelige Lord Rawson, og blant annet å få tak i medgiften fra Rawsons velstående brud. Gjengen forsøker også å stjele de hemmelige planene for en ny type pistol. Historien ender med at den virkelige Lord Rawson og den falske Lorden står ansikt til ansikt, og ikke engang Rawsons kommende brud kan si med sikkerhet hvem som er hvem.
Sportsmanden
Sportsmanden var en norsk idrettsavis. Den ble grunnlagt i 1913 av Magnus Brænden, som var redaktør fra starten og til 1925. Formålet med Sportsmanden var å popularisere idrett og få flest mulig interessert. I 1932 ble bladet Idrætsliv opptatt i Sportsmanden, som deretter kom ut med to–tre utgaver i uken. Avisen ble nedlagt i 1965.
Fylkesvei 4626
Fylkesvei 4626 går mellom Hesby og Kingestad på Finnøy i Stavanger kommune.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 602.
Porte de Clichy (Paris Metro)
Porte de Clichy er en stasjon på metroen i Paris.
Stasjonen betjener linje 13.
Cheon Seul-ki
Cheon Seul-ki (født 28. januar 1989) er en sørkoreansk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun endte på åttendeplass med det sørkoreanske landslaget.
Lars B. Engesæter
Lars Birger (Lasse) Engesæter er født 13. april 1948 i Skånland kommune i Troms og oppvokst i Årdal i Sogn og i Odda i Hordaland.
Engesæter er cand.med. fra Universitetet i Oslo (1972) hvor han også avla doktorgrad med avhandlingen «Biomechanical and biochemical effects of antibiotics on bone and skin: an experimental study in rats» (1979).
Engesæter var ansatt ved Martina Hansens Ortopediske Hospital 1975-76, ved Institutt for kirurgisk forskning, Rikshospitalet 1977-79, Sophies Minde Ortopediske hospital 1979-80, University of Illinois, Chicago, 1980-81 og Nuffield Orthopaedic Centre, Oxford, 1987-88. Han ble spesialist i generell kirurgi i 1984 og i ortopedisk kirurgi i 1986. Ved Haukeland Universitetssjukehus var Engesæter ansatt i perioden 1981-2017. Ved ortopedisk avdeling som overlege fra 1985, i kortere perioder som avdelingsoverlege, og som seksjonsoverlege i barneortopedi fra 1992. Den kliniske stillingen ble kombinert med professorat ved Universitetet i Bergen fra 1994. Engesæter er hovedforfatter eller medforfatter på rundt 150 vitenskapelige artikler og bøker om ortopediske emner.
Engesæter var en av initiativtagerne for oppstart av Hofteregisteret i 1987. Hofteregisteret var en forløper til Nasjonalt register for leddproteser (NRL), Nasjonalt Hoftebruddregister og senere Nasjonal Kompetansetjeneste for leddproteser og hoftebrudd. Engesæter var leder for NRL i til sammen 4 år og for Nasjonalt Hoftebruddregister i 13 år.
Han fikk Søren Falch og Sigurd Falchs seniorpris 2012 «for fremragende lederskap innen medisinsk vitenskap» og ble æresmedlem i Norsk ortopedisk forening i 2013.
For innsatsen innen ortopedi ble Engesæter i september 2018 utnevnt til Ridder av 1. klasse av den Kongelige Norske St. Olavs Orden.
Kjell Marcussen
Utdannelse
Marcussen er er utdannet som gitarpedagog ved Agder musikkonservatorium i Kristiansand, hvor han avla sin eksamen i 1976. Videre studier tok han ved Royal Academy of Music under prof. Hector Quine gitarspill og Edvin Roxburgh komposisjon. Senere fulgte to år ved Guildhall School of Music and Drama, hvor hans lærere var henholdsvis Gerhald Lee (gitar) og Robert Saxton (komposisjon).
Karriere
Marcussens Festivalouverture for symphonic band fikk en av fem ærespriser ved 15. Concorso Internazionale di Composizione Originale per Banda i Corciano 1994. Han har senere skrevet flere verker for mennesker med spesielle behov.
Marcussen har komponert kantater, orkesterverk, en mengde kammermusikk og solostykker. Sentralt står den dramatiske kantaten Tordenskiold som har vært fremført hjemme og i utlandet. Hans viktigste verk er ellers: Concerto for Guitar and Chamber Ensemble, Tre gitarsonater, Variete suite for fire gitarer, Mysterium Sanctitatis for fløyte og gitar, Sonate for fløyte og gitar, Serenata for mandolin og gitar, 12 Preludier for solo gitar, Songs for Baritonsinger and Piano, Concerto for Saxophone and Orchestra og Concertino for Guitar and Strings.
Hans musikk er fremført av ensembler som Oslo Filharmoniske Orkester, Trondheim Symfoniorkester, Oslo Sinfonietta, samt en rekke internasjonale orkestre og ensembler. Hans dobbeltkonsert for viola og vello er fremført i en rekke land og hans duetter for viola og cello blir hyppig brukt verden over. og har ellers vært presentert ved en rekke internasjonale festivaler og har vært brukt både i TV og radio, samt på CD-innspillinger.
Marcussen skriver musikk innen de fleste genre og ofte med et pedagogisk tilsnitt. Han er kjent for sitt kompositoriske håndverk og sin instrumentkunnskap.
Porte de Choisy (Paris Metro)
Porte de Choisy er en metrostasjon i Paris' 13. arrondissement. Stasjonen befinner seg på metrolinje 7s sydøstlige sidelinje til Mairie d'Ivry, og den ble åpnet 7. mars 1930. Da den ble åpnet var den endestasjon på linje 10, og et år senere ble den integrert i metrolinje 7. Over metrostasjonen ligger holdeplassen for trikk T3 som ble åpnet 16. desember 2006.
Stasjonen befinner seg under boulevard Masséna, vest for trafikk-knutepunktet Porte de Choisy på den indre Boulevard périphérique. Det er to tilganger til metrostasjonen: en utgang til Avenue de la Porte de Choisy direkte til trikken fra perrongen som betjener tog mot Mairie d'Ivry, og Boulevard Masséna ved 124, boulevard Masséna. Trikkeholdeplassen med inngangen til metroen består ikke av to, men av én perrong som trikken bruker i begge retninger, samt en perrong for busslinje 183.
Nær stasjonen ligger en av inngangene til Paris' asiatiske kvarter.
Kjell Furnes
Kjell Furnes (født 21. juni 1936 i Giske) er en norsk politiker (KrF). Han var innvalgt på Stortinget fra Møre og Romsdal 1985–1989, etter å ha møtt fast siden regjeringen Willoch ble utvidet i juni 1983. Han var varaordfører i Giske 1970–1971 og ordfører 1972–1975, så fylkesordfører i Møre og Romsdal 1976–1983, den første etter at fylkestinget ble direktevalgt i 1975.
Furnes er utdannet bygningsingeniør fra Trondheim tekniske skole.
Han har hatt en rekke oppgaver i kristne organisasjoner, blant annet formann i Det Vestlandske Indremisjonsforbund, landsstyremedlem i Santalmisjonen, kretsformann i Sunnmøre Indremisjon og Sunnmøre Krets av Santalmisjonen, styreformann i avisa Norge IDAG og styreformann i bevegelsen Ordet og Israel.
Furnes har markert seg som kristenkonservativ. Han mente i 1993 at Oslo-avtalen var i strid med Bibelen; og begrunnet det med at Israel, ifølge Bibelen, skal bli større og at dette innbefattet deler av Libanon, Jordan og Syria - og at en palestinsk stat derfor er umulig. På slutten av 1990-tallet var han en sentral skikkelse i den gruppen som kjempet for å gi tidligere Dagen-redaktør, Finn Jarle Sæle, en ny avis.
Arild Kvenseth
Arild Kvenseth (født 27. mars 1964) er en norsk musiker og steelgitarist fra Sykkylven.