cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Stjørdal
Dialekt
I stjørdalsdialekten uttales ikke kommunenavnet bokstavrett, men nærmere bestemt som «Sjørdarn», og utelater dermed t-en. En innbygger kalles en «stjørdaling», og uttales også uten t på dialekt. Dette innbyggernavnet er også det vanligste for Stjørdalshalsen, hvor den opprinnelige formen er «halsbygg». De ulike bygdene i kommunen har egne innbyggernavn med endelsen -bygg eller -ing : «skatvalsbygg», «lånkbygg», «hegrasbygg», «skjelstadmarking» og flere. Formen «skatvaling» er også i bruk, men den normerte formen er «skatvalsbygg».
Vennskapsbyer
Stjørdal har hatt ulike former for vennskapssamarbeid med følgende byer og kommuner:
Trondheim katolske stift
Trondheim stift (ofte kalt ved sitt gamle navn, Midt-Norge) er et katolsk prelatur med sete i Trondheim. Det ledes av en biskop, men har ikke status som bispedømme. Fordi begrepet prelatur er fremmed i Norge, valgte man å kalle det et stift. I praksis regnes det gjerne som et bispedømme. Stiftet dekker nesten det hele av fylkene Møre og Romsdal og Trøndelag (på to mindre områder nær i de fylkene) og hadde 13,269 (31. desember 2013) registrerte katolikker og menigheter i byene Trondheim, Kristiansund, Levanger, Molde og Ålesund.
Den første organiserte katolske aktivitet i Trondheim etter reformasjonen kom i 1844, da fem katolikker i byen ba om å få besøk av en prest fra Oslo. I 1872 ble den første menigheten opprettet.
I 1931 ble Norge delt i tre katolske jurisdiksjoner, slik at Midt-Norge ble et eget distrikt. Det var et misjonsdistrikt frem til 1935, da det ble et apostolisk prefektur. I 1953 ble det oppgradert til et apostolisk vikariat, og i 1979 til et prelatur.
Kvinnelige
Frem til 2018 fantes det også et annet nonnekloster i Molde:
Sergej Seljanov
Sergej Mikhajlovitsj Seljanov (russisk: Серге́й Миха́йлович Селья́нов) er en sovjetisk regissør og manusforfatter.
The Complete ’68 Comeback Special
The Complete '68 Comeback Special er en samleboks med Elvis Presley, utgitt i 2008.
Den koptisk-ortodokse kirke
Utbredelse
Det finnes ingen sikre offisielle tall for hvor mange ortodokse koptere som lever i Egypt i dag, men anslagene ligger normalt mellom 7 og 11 millioner – rundt 10 % av Egypts befolkning. Tallmessig er de det største kristne kirkesamfunn i Midtøsten i dag.
Foruten Egypt finnes det også mindre koptiske diasporasamfunn i Sudan, Etiopia, Israel, Algerie, Libya og USA.
Begrepsavklaringer
Merk at betegnelsen koptiske kristne også kan brukes om tilhengere av Den koptiske katolske kirke, som er i kommunion med Den katolske kirke og underlagt paven i Rom. De koptiske kristne i begge kirker utgjør altså omkring 10 % av befolkningen i Egypt, og omkring 190 000 av disse tilhører Den koptiske katolske kirke.
Historie og egenart
Den koptisk-ortodokse kirke ble skilt fra storkirken etter at den sammen med flere andre østlige kirker ikke godtok beslutningen om Kristi to naturer i 451. Den koptiske kirkes nåværende overhode, pave Tawadros II av Alexandria, regnes som den 118. kirkeleder etter evangelisten Markus, som ifølge tradisjonen kristnet Egypt.
Kirken har et sterkt klostervesen og en rik kontemplativ tradisjon som går helt tilbake til de såkalte ørkenfedrene. Den koptisk-ortodokse kirken har også en sterk tradisjon for ikonmaleri, med et eget institutt i Kairo hvor dette håndverket vedlikeholdes. Ett av det helt sentrale motiver i denne kirkens ikonkunst er Den hellige familie på flukt: Maria, Josef og Jesusbarnet flyktet ifølge Det nye testamente til Egypt like etter Jesu fødsel. Også musikalsk og liturgisk er Den koptisk-ortodokse kirke svært tradisjonsbevisst. I gudstjenestesammenheng har de samme sanger og bønner vært brukt gjennom århundrer. Den allerede i utgangspunktet sterke tradisjonsbevisstheten er trolig blitt ytterligere forsterket av at kopterne har vært en (i varierende grad undertrykket) minoritet siden den islamske ekspansjonen i Nord-Afrika på 700-tallet.
Den koptisk-ortodokse biskop Thomas, med bispedømme i El-Qussia i Øvre Egypt, mottok i november 2005 den norske Stefanusprisen for sin innsats for trosfrihet og menneskerettigheter.
Bispedømmer
Kirken er organisert i 83 bispedømmer eller sammenlignbare jurisdiksjoner. Av disse ligger 59 i Egypt, ti i Europa, seks i Amerika, fire i Afrika sør for Egypt, tre i Australia og ett i Midtøsten. Overhodene for samtlige jurisdiksjoner utgjør kirkens synode, der ytterligere tre hjelpebiskoper, tolv assistenbiskoper, fem eksarker, tre generalbiskoper, én korbiskop og to patriarkale vikarer er representert (som ikke leder egne bispedømmer).
Uhørt (album)
Uhørt er et musikkalbum med Frank Aleksandersen, utgitt i 2005.
Junior-VM i håndball for menn 1995
Junior-VM i håndball for menn 1995 ble arrangert i Argentina i 1995.
Krav maga
Krav maga (hebraisk:, «kontaktkamp») er et selvforsvars- og nærkampsystem opprinnelig utviklet for det israelske forsvaret.
Krav maga består av en bred kombinasjon av teknikker hentet fra boksing, savate, muay thai, wing chun, judo, jujutsu, aikido, bryting og grappling, sammen med realistisk nærkamp.
Krav maga benyttes av det israelske forsvaret, både ordinære avdelinger og spesialstyrker, og etterretningsorganisasjoner som Mossad og Shin Bet. Internasjonalt benyttes varianter av krav maga av en lang rekke militære avdelinger, særlig spesialstyrker, sikkerhetsorganisasjoner og politistyrker. Også enheter i det norske forsvaret og politiet benytter varianter av Krav maga.
Systemet har blitt videreutviklet til sivilt bruk, og det er flere organisasjoner som underviser varianter av Krav maga internasjonalt.
Historie
Imi Sde-Or (tidligere Emrich "Imre" Lichtenfeld), er grunnlegger av krav maga. Imi ble født i 1910 i Budapest, Ungarn, i en jødisk familie, og vokste opp i Bratislava, Slovakia. Faren hans, Samuel Lichtenfeld, var sjefsinspektør i politiet i Bratislava, og hadde en fortid som sirkusakrobat. Dette var en tid der idrett, jus og sentraleuropeisk utdanning ble respektert og fremmet.
På midten av 1930-tallet truet antisemittiske og fascistiske opptøyer den jødiske befolkningen i Bratislava. Imi organiserte en gruppe jødiske boksere og brytere, og sammen beskyttet de jødiske bydeler mot fascistiske og antisemittiske bander, som det krydde av i Bratislava. I gatekampene fikk han dyrekjøpt erfaring med og grunnleggende forståelse for forskjellen mellom kampsporter som boksing og bryting, og voldelige gatekamper. Han begynte derfor å utvikle et system av teknikker for praktisk selvforsvar i livstruende situasjoner.
Etter å ha blitt en torn i siden for de ulike antisemittiske lokale myndighetene, og på grunn av den økende nazismen i Slovakia, forlot Imi hjem, familie og venner i 1940, og flyktet til Palestina på flyktningeskipet Pencho. Skipet forliste i Egeerhavet. Imi kom til Palestina i 1942 etter å ha tjenestegjort og utmerket seg i den britiskstyrte Frie tsjekkoslovakiske legion i kamphandlinger i Nord-Afrika.
Da Imi kom til Palestina ble han raskt tatt opp i Israels militære organisasjon Haganah. Ledelsen i oppdaget snart Imis kampferdigheter. I 1944 begynte han å trene soldater i fysisk fostring, svømming, bryting, bruk av kniv og forsvar mot knivangrep. I denne perioden trente han også flere eliteenheter i Haganah og Palmach (forløperen til spesialstyrkene i IDF).
I 1948 brøt det ut krig mellom den nyopprettede staten Israel og de arabiske nabolandene. Det israelske forsvaret (IDF) ble opprettet samme år, og bestod for det meste av frivillige som nylig hadde blitt rekruttert. Det som skulle læres bort til soldatene måtte kunne læres raskt, være enkelt å beherske og effektivt i strid. Med erfaring fra og ferdigheter i nærkamp og selvforsvar ble Imi den første sjefsinstruktøren for fysisk fostring og krav maga i IDF. Han lærte bort de praktiske ferdighetene innen nærkamp som han hadde internalisert og til slutt systematisert. Han tjenestegjorde i IDF i 20 år. I løpet av denne tiden videreutviklet og forbedret han sitt unike selvforsvars- og kampsystem.
Frem til sine siste dager, i en alder av 87 år, fortsatte Imi å utvikle krav maga-teknikker, konsepter og undervisningsvideoer med trofast støtte fra sin nærmeste student, Eyal Yanilov.
I ettertid har krav maga blitt en del av nærkampopplæringen til sivile og militære avdelinger i flere land, inkludert norske spesialstyrker. Den sivile delen av krav maga får stadig større utbredelse internasjonalt.
Beskrivelse
Krav maga består i all hovedsak av en gruppe enkle og intuitive teknikker mot sårbare deler av kroppen som skritt, strupe og øyne, som kan benyttes i truende situasjoner der angrepet består av for eksempel:
Teknikkene kan benyttes av begge kjønn, og det kreves ikke fysisk styrke. Prinsippet er å påføre maksimal skade på enkleste måte og minimal tid. Samtidig handler en vesentlig del av krav maga om å unngå truende og farlige situasjoner, samt de-eskalering. Det legges stor vekt på å unngå å bruke vold hvis det ikke er strengt nødvendig.
Krav maga regnes ikke som en kampsport, fordi det ikke konkurreres i krav maga, og det er ingen tradisjonelle sportselementer i systemet.
I motsetning til de fleste tradisjonelle kampsporter, foregår det en kontinuerlig utvikling av krav maga. Når nye typer trusler oppstår, blir det utviklet teknikker for å møte truslene. De senere årene har antallet som trener MMA økt kraftig. Det har ført til at Krav maga har utviklet teknikker spesielt til å forsvare seg mot og nedkjempe MMA-utøvere.
I dag er det vanlig å dele krav maga inn i en sivildel, en politidel, en militærdel, og en tredjepersons beskyttelsesdel. Forskjellen på disse er grovt sett avslutningen på teknikkene, som strekker seg fra å forlate en beseiret motstander via pågripelse og nedkjempelse, til å beskytte en tredjeperson som livvakt eller sivilist.
Hallvard Høynes
Hallvard Høynes (født 10. april 1957) er en norsk felespiller. Han er best kjent som en av de første som ga seg i Vazelina Bilopphøggers på 1980-tallet og var med i koret Vrakpant som bidro på Vazelinas innspilling. Han ga seg før den første singelen og albumet ble utgitt. På coveret til singelen «Gi meg fri i kveld/Bilopphøgger boogie» er han med på bildet nederst til venstre. Han er i dag bosatt i Mosjøen og spiller litt fele på fritiden.
DS «Stavanger I» (1914)
DS «Stavanger I», senere «Kong Sverre», var i perioden 1914-1962 et kystruteskip tilhørende Det Stavangerske Dampskibsselskab (DSD), Stavanger. Skipet var bygget for å gå i nattruten Sandnes / Stavanger-Haugesund-Bergen i samseiling med Sandnæs Dampskibs-Aktieselskab (SDS)' nattruteskip og gikk der hele sin tid for DSD. «Stavanger I» og SDS' motsats; DS «Sandnæs», var i mange år parhestene i nattruten og gjenstand for hyppig sammenligning og en viss prestisjekonkurranse mellom de to nabobyene. «Stavanger I» var penest og gikk raskest i godt vær, mens «Sandnæs» hadde flottest innredning og holdt sine 12 knop uansett vær. Men begge skip med mannskap opparbeidet seg et enestående rykte for punktlighet og sikker navigasjon. Etter krigen var begge skip likevel i ferd med å bli utdatert. Før DSD kunne sette i fart sitt større, nyombygde nattruteskip MS «Stavanger», ble «Stavanger I» i 1949 omdøpt «Kong Sverre», men fortsatte å gå én ukentlig seiling ved siden av det nye skipets tre. Først da det større MS «Kronprinsesse Märtha» ble flyttet over til nattruten fra kystruten Bergen-Oslo, kunne «Kong Sverre» tas ut av ruten og selges til opphugging som DSDs siste dampskip. Men før skipet gikk til opphugging ble deler av innredningen tatt ut og montert som fast utstilling på Stavanger Sjøfartsmuseum. Der kan den fortsatt ses.
Ceann Comhairle
Ceann Comhairle (pl. Cinn Comhairlí, betyr «rådets overhode») er ordstyreren i Dáil Éireann, underhuset i Irlands nasjonalforsamling Oireachtas. Personen som har embetet velges av og blant medlemmene av Dáil i det første møtet etter et valg. Pr. 2019 er Seán Ó Fearghaíl Ceann Comhairle.
Ceann Comhairle skal være upartisk under debattene. Allikevel forsøker regjeringen alltid å få en av sine egne valgt. For at embetet skal forbli så nøytralt som mulig sier grunnloven at den som innehar det ikke trenger å stille til gjenvalg som Teachta Dála (TD); Ceann Comhairle regnes som gjenvalgt ved neste parlamentsvalg dersom han eller hun ikke ønsker å trekke seg. Dette medfører at valgkretsen til Ceann Comhairle velger en representant mindre enn den ellers ville gjort.
I avstemninger i Dáil stemmer ikke Ceann Comhairle såfremt det ikke er stemmelikhet. I dette og i en rekke andre ting har man brukt konvensjonene for speaker i det britiske parlamentet som rettesnor for Ceann Comhairles arbeid.
Ceann Comhairles viktigste oppgaver er:
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam i Elfenbenskysten, i desember 1949, var den første store, åpenlyse protesten mot den franske kolonimakten i Fransk Vest-Afrika. Rundt 2000 kvinner deltok, mange av dem medlemmer av PDCI, Elfenbenskystens demokratiske parti.
Fylke (norsk historie)
Før den norske rikssamlingen på 800-tallet og inn i høymiddelalderen var landet inndelt i fylker. Navnet kommer av det norrøne ordet fylkí som er avledet fra ordet folk. De historiske fylkene var småriker med en egen småkonge og hadde gjerne navn etter folket som bodde der, andre etter landskapet det lå i eller etter kongen som grunnla småriket.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Kvinnemarsjen var en vandring, mer enn en marsj, som gikk fra den daværende hovedstaden Abidjan til Grand-Bassam, en by som ligger 43 km lenger øst. Målet var fengselet i Grand-Bassam, der kvinnene ville prøve å overtale statsadvokaten til å frigi lederne og andre aktivister i PDCI. De politiske aktivistene var blitt fengslet av de franske kolonimyndighetene, uten lov og dom, etter uroligheter i februar samme år. Flere av kvinnene hadde ektemenn eller andre familiemedlemmer blant de innsatte, mens mange var med på protestmarsjen av ren solidaritet. Kvinnene oppnådde ikke det de kom for, men de vant en viktig moralsk seier, ved at de viste den franske kolonimakten at de kunne stå samlet opp mot urett. De er senere hedret med et monument og det er arrangert symbolske kvinnemarsjer til minne om 1949-marsjen.
Fylke (norsk historie)
Bakgrunn
Før rikssamlingen på 800-tallet var det ca. 30 slike småriker på det senere norske riksområdet, hver med en egen konge og et eget ting. Det er få holdepunkter til utstrekningen av disse fylkene, og hvor konstante de var over tid. Det er mulig at noen av dem overlappet i utstrekning.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Politisk bakgrunn
Elfenbenskysten var en fransk koloni i perioden 1893–1960, som del av Fransk Vest-Afrika. Det var etter hvert stor motvilje i befolkningen mot de franske kolonimyndighetene, og i 1946 ble Parti Démocratique de Côte d'Ivoire (PDCI), Elfenbenskystens demokratiske parti, etablert av Félix Houphouët-Boigny. Partiet var tilknyttet Rassemblement démocratique africain (RDA) (Afrikansk demokratisk samling), og partinavnet ble ofte forkortet PDCI-RDA. I 1947 hadde PDCI allerede fått 271 000 medlemmer. Ved et suppleringsvalg i 1948 hadde partiet ytterligere fremgang. Partiets popularitet bekymret den franske koloniadministrasjonen, som ønsket å avvikle det.
Fylke (norsk historie)
Bakgrunn
Snorre Sturlason forteller i Heimskringla at da Harald Hårfagre la under seg Norge, var det følgende inndeling (småkongedømmer): Kongerikene Sogn, Vestfold, Romerike, Hadeland (med Toten og Land) og Ringerike hadde han arvet etter sin far Halvdan Svarte, sammen med halvparten av Hedemarken, som han derpå underla seg helt sammen med Gudbrandsdalen.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Politisk bakgrunn
PDCI sto bak flere politiske protestaksjoner. I februar 1949 kom det til voldelige sammenstøt i bydelen Treichville i Abidjan, mellom PDCI-aktivister og medlemmer av Etienne Djauments Parti progressiste. Djaument satt i republikkrådet og støttet franskmennene. Politiet grep inn og arresterte flere PDCI-ledere og -aktivister. Denne hendelsen var den direkte årsaken til at flere kvinner engasjerte seg politisk, og i mai ble det etablert en egen kvinneseksjon av PDCI. Denne seksjonen skulle først og fremst arbeide for utdannelse av ivorianske kvinner.
Fylke (norsk historie)
Bakgrunn
Før rikssamlingen var fylkene selvstendige riker med egne småkonger, men etter rikssamlingen ble disse fylkene omgjort til jarledømmer med en jarl oppnevnt av kongen i hvert fylke, som igjen hadde herser og lendmenn under seg med ansvar for ulike delområder innenfor fylket.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Aksjoner før kvinnemarsjen
Mobilisering av kvinner i PDCIs politiske motstandskamp skjedde gjennom typiske kvinneaktiviter, som tradisjonell sang og dans. Om kvelden samlet kvinnene seg for å danse, blant annet dansen «adjanou». Dette var et gammelt og kraftfullt kvinneritual fra lenge før kolonitiden, som nå ble tatt opp igjen. Sangen og dansen kunne brukes for å drive ut onde ånder, men også for å kritisere urett. Adjanou sies å bringe ulykke over den eller dem den danses mot. Kvinnene var nakne, de smurte inn kroppene sine med kaolin og slo med stokker og kjepper. I dansen hånet og ertet de menn som ikke gikk til kamp mot overmakten. På dagtid kledde enkelte av kvinnene seg som menn, og sang til ære for partiet og dets leder Houphouët-Boigny. Sangene var også rettet mot motstandere av partiet. Kvinnene hånet deres servilitet overfor franskmennene og kalte dem de hvites tjenere, «boys des Blancs».
Fylke (norsk historie)
Bakgrunn
Størstedelen av Norge ble gradvis delt inn i 4 tingkretser, med hver sine årlige tingsamlinger og egne lover. Disse var i kronologisk rekkefølge Gulatinget på Vestlandet, Frostatinget i Trøndelag, Eidsivatinget i Opplandene og Borgartinget i Viken. Hver tingkrets var i sin tur oppdelt i fylker, som i de fleste tilfeller var identisk med smårikene før rikssamlingen. I Hålogaland og andre områder av Norgesveldet som falt utenfor de kjente tingkretsene fortsatte man med de gamle fylkestingene, eller man hadde status som skatteland.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Den første kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Administrasjonen fulgte nøye med på disse demonstrasjonene, og etter en adjanou i begynnelsen av august 1949, ble en av kvinnene arrestert for å ha forstyrret natteroen. Denne hendelsen provoserte de andre kvinnene, som, uten å konsultere PDCIs styrende organer, forsøkte å komme seg til domstolen i Grand-Bassam, der partikameraten deres skulle fremstilles. Byen var omringet av politi, og kvinnene ble ikke sluppet inn, men de oppnådde en stor politisk seier da kvinnen ble løslatt som følge av aksjonen deres. Denne første marsjen til Grand-Bassam er regnet som den første politiske massemønstringen av kvinner i Elfenbenskysten.
Boikott av importerte varer
Den første marsjen mot Grand-Bassam, og det vellykkede utfallet, gjorde at kvinnenes oppmerksomhet igjen ble rettet mot skjebnen til PDCI-aktivistene, som hadde sittet fengslet siden februar. Alle appeller og forsøk på å få fremskyndet en rettssak hadde vært mislykket. Lederen for PDCIs kvinneseksjon, Anne-Marie Raggi, tok initiativet til en ny aksjon: Å legge press på kolonimyndighetene ved å boikotte alle importerte varer. Kvinnene hadde hovedansvar for kjøp og salg av varer på markedene. Dermed kunne slike aksjoner bli svært effektive, også denne, som ble fulgt opp over hele landet, men den hadde ingen umiddelbar virkning på situasjonen for de fengslede PDCI-aktivistene.
Fylke (norsk historie)
Bakgrunn
De fleste av de gamle fylkene og fylkesnavnene eksisterer fortsatt som distrikter vi kjenner den dag i dag. De senere syssel-, lens- og fogderiinndelningene som fulgte i senmiddelalderen baserte seg i stor grad på de gamle fylkesenhetene, selv om de fleste fra 1600-tallet også ble deler av større amter, en benevnelse som i 1919 ble erstattet av ordet fylke, som dermed kom til å omfatte relativt større enheter enn begrepet gjorde tidligere, selv om også de gamle fylkene hadde sterkt varierende størrelser.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Sultestreik i fengselet, aksjon foran rådhuset
De innsatte, på sin side, startet en sultestreik for å prøve å fremprovosere rettssakene mot dem. Sultestreiken gjorde at helsetilstanden deres raskt ble forverret, etter ti dager måtte to av mennene innlegges på sykehus, men fengselsdireksjonen og statsadvokaten lot seg ikke påvirke. Denne situasjonen førte til at flere kvinner, spesielt fangenes ektefeller, i det stille organiserte en demonstrasjon utenfor rådhuset i Abidjan 20. desember, under tilsyn av partiledelsen. Guvernøren var ikke til stede, men generalsekretæren møtte kvinnene, og forklarte at dette var en prosedyre bare statsadvokaten kunne fremskynde. Dette svaret var den direkte årsaken til den andre kvinnemarsjen til Grand-Bassam, der statsadvokaten holdt til.
Fylke (norsk historie)
De historiske fylkene i Norge
Ifølge Peter Andreas Munchs Historisk-geographisk Beskrivelse over Kongeriget Norge (Noregsveldi) i Middelalderen (1849) var Norge inndelt i følgende fylker:
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Kvinnemarsjen i desember 1949
Kvinnene ville snarest mulig komme seg til fengselet i Grand-Bassam for å snakke med statsadvokaten og prøve å få frigitt PDCI-aktivistene. Det var aldri tanken at selve reisen kvinnene foretok fra Abidjan til Grand-Bassam skulle være en protestmarsj.
Fylke (norsk historie)
Borgartingslo̧g
Fylkene under Borgartingsloven, med tingsted i Sarpsborg, var følgende:
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Kvinnemarsjen i desember 1949
I 2017 skrev Kathleen Sheldon at kvinnene hadde sunget og danset gjennom en dramatisk marsj fra Abidjan til fengselet i Grand-Bassam. Forskeren Henriette Diabaté, som mer enn 40 år tidligere, i 1975, studerte begivenhetene omkring kvinnemarsjen og intervjuet flere av kvinnene som deltok, publiserte en ofte sitert bok om den. Der skrev hun at det ikke var noen triumfmarsj, slik man kan forestille seg ut fra navnet hendelsen har fått: «Kvinnemarsjen …». Det var heller en slitsom fremrykning i sand, i spredt orden gjennom kokosnøttlunder eller langs stranden.
Fylke (norsk historie)
Gulatingslo̧g
Fylkene under Gulatingsloven, med tingsted i Gulen, var følgende:
Melk (andre betydninger)
I tillegg til væsken melk finnes det også andre betydninger:
Fylke (norsk historie)
Frostatingslo̧g
Fylkene under Frostatingsloven, med tingsted på Frosta, var følgende:
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Kvinnemarsjen i desember 1949
Fra starten deltok noen hundre kvinner, men før aksjonen var omme, var tallet oppe i 2000. Selv om ikke alle kvinnene var medlemmer av PDCI, viser det store antallet at partiet maktet å samle og motivere kvinner fra flere folkegrupper; fra mange sosiale lag; både intellektuelle og analfabeter.
Sukkertopp
En sukkertopp er raffinert sukker presset sammen til en avrundet kjegle. Fra rundt 1500 og frem til slutten av 1800-tallet var sukkertopper den vanligste måten å omsette sukker på. Da sukkerfabrikantene begynte å produsere sukkerbiter og strøsukker, forsvant sukkertoppene fra markedet. De blir fremdeles solgt i enkelte land, blant annet i Tyskland, hvor de brukes i julepunsjen Feuerzangenbowle. Sukkertopper ble kuttet i mindre stykker med en spesiell tang for å få mer håndterbare stykker. De varierte i størrelse fra 1,8 til 14 kg. På grunn av raffineringsprosessen ble kvaliteten på sukkertoppene ringere jo større de var.
Fjellet Sukkertoppen i Rio de Janeiro fikk sitt navn av portugiserne i 1502, på grunn av likheten med en sukkertopp.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
22. desember
Om morgenen 22. desember kom det kvinnegrupper fra flere steder til stasjonen i Abidjan, for å ta seg til Grand-Bassam med buss eller drosje. Én av gruppene ble ledet av en kvinne som hadde kledd seg i franske farger og viftet med et lite trikolor-flagg, så politiet skulle tro det var en demonstrasjon til fordel for kolonimyndighetene de organiserte. Etter hvert som stadig flere kvinner kom til, og busser og biler ble fulle, begynte politiet å fatte mistanke, og alle sjåførene fikk beskjed om at hvis de transporterte mer enn tre kvinner, ville de bli pågrepet og brutalt behandlet. Senere ble dette til et totalt forbud mot å frakte kvinner til Grand-Bassam. To av de ledende kvinnene gikk til politikommissæren for å legge frem fakta og klage. Han benektet å ha gitt ordre om å nekte kvinnene skyss. Under hans overoppsyn fikk flere av dem kjøre av gårde, men de aller fleste aktivistene hadde likevel ingen mulighet til å komme seg med noe kjøretøy, så de ble enige om å gå de 43 km til Grand-Bassam. «Vi er ikke født med biler, vi er ikke redde for å gå til fots til Bassam». Marsjen ble ledet av kvinner fra baulé-folket.
Da de første 150–200 var kommet frem til Grand-Bassam, samlet de seg i nærheten av rettslokalet. To menn fra PDCI, som hadde eskortert dem i bil hele veien fra Abidjan, var med dem. De forsøkte å få et møte med statsadvokaten, for å få frigitt PDCI-aktivistene. Statsadvokaten nektet å motta dem, og hevdet at det ikke foregikk noen sultestreik. De innsatte gjemte seg og spiste i smug, ifølge ham.
23. desember
Om morgenen samlet rundt 500 kvinner seg i små grupper langs lagunen. De ventet på nærmere instruksjoner fra dem som ledet aksjonen. Célestine-Marie-Marthe Ouezzin Coulibaly, leder for kvinneseksjonen av PDCI, var én av dem. Det ankom stadig nye grupper av kvinner fra Abidjan, og fra andre områder, de fleste til fots. Også fra nabokolonier som Fransk Sudan og Fransk Øvre Volta kom kvinner for å delta og vise sin solidaritet.
Statsadvokaten nektet igjen å motta en delegasjon som denne gang besto av de tre PDCI-politikerne Gabriel d’Abroussier, Germain Coffi Gadeau og Auguste Denise. Kvinnene ventet forgjeves på å høre referat fra audiensen. De tre PDCI-delegatene kom tilbake med uforrettet sak, og anbefalte kvinnene å forholde seg rolige og tålmodige. Kvinnene hadde bestemt seg for å bli i byen til de fikk en positiv avgjørelse for sine menn og brødre, men de hadde ikke tenkt å forholde seg rolige. De bestemte seg for å dra til fengselet, i ly av mørket, for ikke å bli oppdaget av vaktene.
24. desember
Dette ble dagen for de store konfrontasjonene mellom demonstrantene og ordensmakten. I tillegg til lokalt politi var det innkalt styrker fra andre steder, også militære, for å prøve å få kontroll på massene.
Beaucoups of Blues
Beaucoups of Blues er det andre studioalbumet til tidligere Beatlesmedlem Ringo Starr, og også hans andre fullengdeutgivelse i 1970, etter hans solo debutalbum Sentimental Journey. Men Beaucoups of Blues er veldig forskjellig i stilen fra sin forgjenger.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
24. desember
Politirapporter viser at flere grupper av kvinner beveget seg mot fengselet allerede klokken 05:00. For å komme fra l'Imperial til fengselet, måtte de krysse den 150 meter lange broen som skilte den franske delen av byen fra resten av den. Politi og soldater prøvde å holde kvinnene på nordsiden av broen – og drive dem tilbake til l'Imperial, men de nektet å adlyde. De kvinnene som var utenfor rekkevidde, danset på fortauet, ropte, skrek og danset nakne, som i «adjanou», og de kastet flasker, steiner og kokosnøtter mot politi og soldater. Til slutt tok soldatene i bruk brannpumper og spylte kvinnene med en blanding av vann, sand og glasskår fra lagunen. Flere av kvinnene ble kastet i grøfter fulle av søle og stein. En av de modigste, Marie Koré, oppildnet de andre og ropte: «Mine søstre av bété-, baulé-, dioulafolket og fra alle steder, ikke vær redde! Hjemme er vi ikke redde for vann, vi er vant til å jobbe i vann, vi mister ikke motet av at man sender en vannstråle med sand på oss! En kvinne som vil hjelpe mannen, broren eller sønnen sin, må ikke vike tilbake for så lite!» Koré var en av kvinnene som klarte å forsere sperringene og komme seg over broen, men hun ble slått og skadet – og etter hvert arrestert.
Beaucoups of Blues
Mens han spilte under innspillingen av George Harrisons All Things Must Pass (innspillingen begynte 26. mai), møtte Starr – som har vært en country and western fan i lang tid – Pete Drake, som Harrison hadde fått tak i for å spille pedal steelgitar. Da han innså Drakes dype kontakt til country (siden han også hadde spilt på Bob Dylans Nashville Skyline), spurte Starr han om de kunne samarbeide på et album sammen. Drake svarte Starr at hans musikervenner kunne komponere mer enn et album verdt av materiale, som Starr kunne plukke ut sine favoritter fra og spille inn sin vokal. Starr ble veldig ivrig og var enig i forslaget. Han fløy til Nashville den 22. juni for å begynne å jobbe med prosjektet.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
24. desember
På slutten av denne konfrontasjonen, ble det brukt tåregass mot kvinnene, og totalt rundt 40 av dem ble skadet og fire arrestert. Noen av kvinnene var allerede inne i byen, og snek seg langs vannet og gikk andre omveier for å komme til fengselet uten å bli stoppet av politiet, men de fleste var fortsatt i l'Imperial. Noen lånte oppakninger av medsøstre fra Grand-Bassam og vandret over broen som om de var fredelige kvinner på vei til markedet, andre var adskillig djervere for å få politiet til å se en annen vei, og enkelte tok seg over lagunen i kano. Det var uansett få som klarte å ta seg over og slutte seg til sine meddemonstranter som hadde samlet seg ved fengselet.
Beaucoups of Blues
Mens de fleste sangene ble gjort på to dager (30. juni og 1. juli), hadde Drake produsert noen tidligere innspillinger med The Jordanaires på bakgrunnsvokal, sånn at Starr kunne legge til sin hovedvokal på toppen. Innspillingene gikk usedvanelig bra, og det var klart for alle at Starrs vokal passet mye bedre til countrysjangeren enn på de gamle standardene som karakteriserte Sentimental Journey. For Ringo Starr ble innspillingen av Beaucoups of Blues oppfyllelsen av en av hans livslange ambisjoner.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
24. desember
Ut på dagen ankom partiets leder, Houphouët-Boigny. Han oppfordret kvinnene til å returnere til Abidjan, men hadde problemer med å overbevise dem om å gi opp kampen. De ønsket ikke å forlate Grand-Bassam uten de innsatte mennene. Houphouët-Boigny takket kvinnene for deres store mot, og ba dem dra tilbake til Abidjan og fortsette kampen derfra. Kvinnene var skuffet over å måtte forlate Grand-Bassam med uforrettet sak, men om ettermiddagen begynte returen til Abidjan, dels til fots, dels i busser som ble stilt til deres disposisjon.
Ettermæle
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam var den mest omfattende av mange motstandsepisoder, og den første store kvinneaksjonen, i Fransk Vest-Afrika, men kvinnene oppnådde ikke det de ønsket. Ingen av de fengslede PDCI-aktivistene ble frigitt, de ble oppfordret av sin egen partiledelse til å avslutte sultestreiken, og først 11. mars 1950 startet rettssaken mot dem.
Fylke (norsk historie)
Skattland
Områder som var regnet som norske skattland og tilhørte følgelig ikke noen av de kjente fylkene og lagtingsområdene. Disse besittelsene var gjennom årtidene i vekslende grad underlagt den norske kongemakten.
Kvinnemarsjen til Grand-Bassam
Ettermæle
Senere er det arrangert flere symbolske kvinnemarsjer for å hedre kvinnene som ihvertfall vant en stor moralsk seier i 1949, ved å stå opp mot kolonimakten, og vise solidaritet og mot.
Kvinnemarsjen ble et vendepunkt for de franske kolonimyndighetene, og deres holdning til frigjøring av koloniene. Elfenbenskysten ble likevel ikke selvstendig før i 1960.
37 år senere: Houphouët-Boigny sår tvil om kvinneinitiativet
Alle PDCIs ledere, inklusive Houphouët-Boigny, erkjente betydningen av kvinnenes bidrag i den politiske kampen. To av kvinnene ble innvalgt i partiledelsen, men de var lite synlige i aksjonene som ble iverksatt frem mot 1950. Deres oppgaver i partiet var de som ble ansett som «feminine», saker som gjaldt kvinner, utdanning og helse. De hadde tatt initiativ da flere av mennene satt fengslet og ikke kunne gjøre noe, men de ble raskt underordnet i partiet.
Da Houphouët-Boigny holdt tale ved RDAs 40-årsjubileum i 1986, kom han inn på kvinnemarsjen i 1949. Han sa nå at han betvilte at marsjen var kommet i stand spontant. Han reduserte kvinnenes innsats ved å antyde at det var Gabriel d'Arboussier som sto bak organiseringen, fordi han følte at den tidligere vareboikotten ikke hadde vært «viril» nok, ikke verdig en motstander av overmakten. Dette er en tvilsom tolkning av hendelsene, ettersom det finnes dokumentasjon for at d'Arboussier var svært fornøyd med den landsomfattende boikotten, som hadde vært en effektiv reaksjon overfor kolonimyndighetene. Den rollen mennene hadde under kvinnemarsjen og hendelsene rundt den, var at d'Arboussier og Denise fulgte marsjen fra Abidjan til Grand-Bassam og fungerte som forhandlere. I tillegg fulgte PDCI-folk marsjen i bil, for å oppmuntre demonstrantene og se til at de ikke ble angrepet eller kom ut for alvorlige uhell.
Heder
Ved femtiårsjubileet i 1999 ble det avduket et monument for å hedre kvinnene. Skulpturen viser tre av de mest fremtredende aktivistene, Anne-Marie Raggi, Marie Sery Koré og Odetta Ekra, som får representere de 2000. Monumentet er oppstilt på Place de la Paix (Fredsplassen) på nordsiden av lagunen, og én av kvinnene rekker en anklagende finger mot den franske bydelen, der PDCI-aktivistene satt 13 måneder i det sivile fengselet før rettssaken mot dem kom opp.
Beaucoups of Blues
Beaucoups of Blues ble gitt ut i september, til en fanskare som nok en gang var forvirret av Starrs bråe forandring i musikalske stil. Mens dette albumet er mer appludert enn Sentimental Journey, gjorde ikke Beaucoups of Blues det på nært så godt, det kom ikke inn på de britiske listene og nådde bare nummer 65 i USA. I lys av den lukne reaksjonen, kom Starr til å avstå fra flere albumutgivelser på den tiden, og foretrakk heller å konsentrere seg om hans andre yrke som filmskuespiller.
Selv om mottagelsen av albumet var moderat på den tiden det ble utgitt, ble det i et retroperspektiv fastslått at dette kanskje er Ringos mesterverk, og hvertfall en av hans beste album.
Eddie Van Halen
Eddie Van Halen (født Edward Lodewijk van Halen; 26. januar 1955 i Nederland død 6. oktober 2020 ) var en nederlandsk-amerikansk gitarist, låtskriver og plateprodusent, best kjent som medgrunnleggeren av hardrock-bandet Van Halen. Han spilte flere instrumenter, blant annet piano, keyboard, bassgitar og trommer.
Tidlige år
Van Halen flyttet til California i 1962, der han lærte seg å spille klassisk piano sammen med sin bror Alex Van Halen. Han gikk etterhvert lei av piano og kjøpte seg et trommesett. Men hver gang Eddie var ute, øvde Alex på trommesettet hans. Etter en liten stund fant Eddie ut at Alex var mye bedre enn ham, og han ga trommesettet til broren og kjøpte seg en gitar i stedet.
Edward begynte å spille gitar som tolvåring, og det skulle tidlig vise seg at han hadde talent for instrumentet. Da han var 14 år kunne han alle soloene til bandet Cream, som var bandet til hans favorittgitarist, Eric Clapton.
Van Halen
I 1974 gikk Eddie, hans bror Alex og Mark Stone sammen og dannet bandet «Mammoth». Stone ble ikke funnet god nok for bandet og ble til slutt erstattet av Michael Anthony. De rekrutterte etter hvert David Lee Roth. Da de fant ut at det fantes et annet lokalt band som også kalte seg Mammoth, bestemte de seg for å endre navn. David Lee Roth ville ha navnet Van Halen, fordi han syntes det var stilig, inspirert av Santana.
Anerkjent gitarist
Eddie Van Halen er en av verdens mest anerkjente gitarister. Han ble kjent for sin ekstreme hurtighet på gitar og er også kjent for å være en av de beste til tapping. Han ble i 2011 ranket som nummer åtte på «Rolling Stones liste over 100 største gitarister gjennom tidene».
Hagerupallmenningen
Hagerupallmenningen, også kjent som Dronningens gates allmenning, er en allmenning i Midtbyen i Trondheim som ligger i begynnelsen av Dronningens gate og mellom bryggene i Kjøpmannsgata 41 og 51.
Eddie Van Halen
Anerkjent gitarist
Han har vært gjestemusiker på flere innspillinger til andre artister, blant annet spiller han gitarsoloen i Michael Jacksons «Beat It» fra 1982.
Hagerupallmenningen
Allmenningen fikk sitt navn etter kjøpmann og borgermester Hans C. Hagerup, som eide bryggen i Kjøpmannsgata 51 tidlig på 1700-tallet. Fra 1797 var det varetorg på Hagerupallmenningen, med varer som ble fraktet til byen fra sjøveien. Også Øvre fergeleie med forbindelse til Verftsallmenningen på Bakklandet var plassert her fra 1870-årene og frem til den første Bakke bru åpnet i 1887.
Eddie Van Halen
Gitarer
Eddie Van Halens gitarer:
Hagerupallmenningen
I 1958 ble en større del av plassen brukt til bygging av et garasje- og servicebygg i fire etasjer med bensinstasjon under navnet A/S Bilhuset.
Eddie Van Halen
Sykdom
På slutten av 1990-tallet ble Eddie behandlet to ganger for munn- og tungekreft. Han har etter dette hatt flere behandlinger, blant annet etter eget utsagn via en ulovlig behandlingsmetode. I 2012 ble han innlagt for divertikulitt og måtte hasteopereres, noe som førte til utsettelse av novemberturneen i Japan. Han døde av strupekreft den 6. oktober 2020.
Niels Simonsen Glostrup
Niels Simonsen Glostrup (død 6. januar 1639) var den syvende lutherske biskop i Oslo (fra 1624: Christiania).
Niels Glostrup var født i en liten by ved navn Glostrup i nærheten av København, hvor hans far, Simon Jensen, var prest. Han forekommer 1604 som student og 1608 som respondens ved en disputas, som professor Hans Jensen Alanus holdt ved universitetet. Deretter reiste han utenlands. 1609 var han således i Wittenberg. 1612 tok han magistergraden i København og ble samme år sogneprest i Køge. 1616 ble han sogneprest i Helsingør, hvor han kun ble en kort tid, da han allerede 6. juni 1617 ble utnevnt til biskop i Oslo. Her utfylte han sin plass godt, var ivrig for ungdommens undervisning og for sedelig orden og gjorde seg så yndet i stiftet, at han i motsetning til sin forgjenger Niels Clausen Senning ble kalt «den gode bisp». 1636 innviet han gymnasiet i Christiania og søkte å skaffe dyktige lærere hit.
Han var svoger til Oluf Boesen, som da han ble syk i 1638 bistod ham i utførelsen av embedspliktene og etter hans død det følgende år etterfulgte ham som biskop.
Koninklijke Marine
Baser
Hovedbasen ligger i Den Helder der det siden 1. januar 1996 har vært felles hovedkvarter med Den belgiske marinen. Det er også mindre baser i Amsterdam, Vlissingen, Rotterdam og Willemstad på Curaçao. Marinekorpset har baser i Rotterdam, Doorn, Texel, Suffisant på Curaçao og Savaneta på Aruba.
Niels Clausen Senning
Niels Clausen Senning (født ca. 1580 i Helsingør, død 4. januar 1617) var biskop av Oslo fra 1608 til sin død. Han er husket som en strengt luthersk biskop.
Niels Sennings herkomst kjennes ikke. Mens han oppholdt seg i Orléans som hovmester for Christoffer Ulfeldt, Arild Huitfeldts søstersønn, fikk han 1602 stillingen som sogneprest til Vor Frue Kirke i København; etter hjemkomsten tok han samme år magistergraden. Hans virksomhet her ble kun kortvarig, i det han 22. januar 1608 ble utnevnt til biskop over Oslo og Hammer stift. Som biskop ble han kjent for den iver og bestemthet han opptrådte med overfor noen av stiftets prester, som mistenktes for å være katolikker. Han utvirket at de ble innstevnet til herredagen i Skien 1613, hvor Niels Senning i nærværelse av kongen selv og alle landets biskoper forhørte dem i tre dager, før de ble dømt til embetsforlatelse og landflyktighet. I det hele gjør Niels Senning inntrykk av å ha vært en kraftig og virksom, men også myndig og visstnok lite omgjengelig mann; i gamle opptegnelser benevnes han endog «den onde biskop». Forholdet mellom ham og hans domkapittel var ikke alltid det beste. 5. oktober 1606 ble han gift i København med biskop Peder Vinstrups datter Elline (død 1622).
Claës König
Claës Henrik Magnus König (født 15. januar 1885, død 25. november 1961) var en svensk rytter som deltok i de olympiske leker 1920 i Antwerpen og 1924 i Paris.
Alfredo Pacini
Han ble kreert til kardinal i 1967 av pave Paul VI, med Santi Angeli Custodi a Città Giardino som titteldiakonia.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Rygg (Gloppen)
Rygg er et tettsted, eller bygdesenter, i Gloppen kommune i Sogn og Fjordane. Stedet ligger på sørsida av Gloppenfjorden, og danner sentert for Rygg krets, med beliggenhet for Rygg skole, bygdehuset Runnevang og kaianlegget på Ryggøyra.
Rygg krets blir lokalt omtalt som Sørstranda, et samlenavn for området fra Arnestad ved Fitje i Bukta innerst i Gloppefjorden til Hestenesøyra mot vest ved fjordåpningen. Området har et tydelig skille mellom bebyggelsen ved fjorden og bebyggelsen på platået over.
Til området hører to kirker. Severdigheten Gimmestad gamle kirke ligger på platåkanten mot øst for Rygg, mens den nyere Gimmestad kirke ligger ved fjorden.
Samferdsel
Langs hele sørstranda går riksvei 615 som transportåre mellom Sandane og Florø. Langs den øvre linja på sørstranda går fylkesvei 697, som strekker seg fra Fitje til Sande. Området har to byggefelt, ett på Arnestad og ett på Sande.
Næringsliv
Området er dominert av jordbruk, med melkeproduksjon som viktigste næring. Pelsdyroppdrett og sauehold er også sentrale næringer. Navn på gårder i området er blant annet Sande, Rauset, Ravnestad, Rygg, Gimmestad, Grov og Arnestad. I motsetning til på nordsida av fjorden, som er solvendt og god egnet for fruktdyrking, finnes det få fruktdyrkere på Sørstranda. Derimot er bærproduksjon, som jordbær og bringebær, vanligere på Sørstranda.
«Ivahola» er et avfallsdeponi for hele Nordfjord, og ligger i området vest mot Hestenesøyra.
«Sjedu»
«Sjedu» er et lokalt uttrykk som nyttes dialektisk for «ser du», og legges gjerne på i slutten av en setning. Uttrykket er så lokalt nyttet at folket fra Sørstranda kan omtales å være en «Sjedu». Utviklingslaget har valgt å spille på uttrykket og har gitt lagets nettside navnet, sjedu.no.
Blant noen personer er uttrykket blitt hengende som kallenavn, og en vandrehistorie forteller om en bonde som ble kalt Sjedu, som ikke likte at navnet gikk videre til sønnen. Han skal ha forklart dette på følgende måte: «At de kalla meg for Sjeduen, det er greit, sjedu, men at de kalla sonen min for Veslesjeduen, det likar eg ikkje, sjedu.»
Spania under Franco
Spania under Franco var perioden fra nasjonalistene startet sitt opprør mot Den andre spanske republikk og fram til Francisco Francos død i 1975.
Politisk organisering under borgerkrigen
Da det som startet som et statskupp ikke ble vellykket, men utviklet seg til en langvarig borgerkrig, ble det nødvendig for opprørsgeneralene å utvikle en alternativ politisk plattform. Dette var vanskelig, da opprørerne omfattet svært så ulike politiske referanser.
Ruslan Ismailov (svømmer)
Ruslan Ismailov (født 4. oktober 1989) er en kirgisisk svømmer.
Spania under Franco
Politisk organisering under borgerkrigen
Samtidig som nasjonalistene kontrollerte rundt halvparten av landets territorium og befolkning, måtte dette styres og økonomien måtte komme igang, særlig eksporten som kunne sikre internasjonal valuta som var nødvendig for å finansiere krigføringen. Særlig eksporten av sherry, oliven og sitrusfrukter var viktige internasjonale inntektskilder. Særlig var handelsavtalene med Portugal av stor betydning. De militære myndighetene førte streng kontroll med alle eksportinntekter.
Ruslan Ismailov (svømmer)
Han representerte Kirgisistan under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 200 meter fri.
Spania under Franco
Politisk organisering under borgerkrigen
Nasjonalistene var en uensartet gruppe, med de tradisjonalistiske og monarkistiske karlistene, som ønsket don Alfonso Carlos på tronen, andre monarkister som ønsket Alfonso XIII tilbake og den fascistiske og republikanske falangen. Mellom de sentrale høyere offiserene var det også stor politisk avstand i synet på monarki og republikk, forholdet til frimurere, kirken m.m.
Løsningen ble å opprette et monarki uten konge, da det var ingen tronpretendent som var aktuell og som kunne samle hele nasjonalistsiden. Videre sto tanken om politisk sentralisme og motstand mot regionalt selvstyre sterkt. Rivaliseringer blant de høye offiserene gjorde maktstrukturen i begynnelsen noe uklar, men utviklingen gjorde at Franco etter hvert framsto som den sterkeste og mest pragmatiske aktøren gjennom to vel planlagte trekk.
Mexico under Panamerikanske leker 1951
Mexico under Panamerikanske leker 1951. Mexico deltok i de første Panamerikanske leker som ble arrangert i Buenos Aires mellom 25. februar og 3. mars 1951. Mexico kom på sjetteplass med fire gull- ni sølv og tjuesju bronsemedaljer.
Spania under Franco
Politisk organisering under borgerkrigen
Falangen hadde en underordnet rolle og ble tidlig svekket av at den karismatiske lederen José Antonio Primo de Rivera ble arrestert og henrettet av republikanerne 20. november 1936 i Alicante. Dette passet Franco godt, og han holdt nyheten om henrettelsen hemmelig for å opprettholde et maktvakuum innen falangen. Videre ble Francos posisjon internt blant kuppmakerne styrket av at Adolf Hitler hadde størst tro på ham og hadde bestemt at all tysk militær støtte bare skulle gå til styrker direkte under Francos kommando.
Etter at de nasjonalistiske opprørerne fikk en tidlig triumf med stor symbolverdi gjennom erobringen av Toledo 27. september 1936 som brøt den republikanske beleiringen av de nasjonalistiske styrkene i militærakademiet i byens gamle festning, Alcázar.
29. september 1936, to dager etter triumfen i Toledo, proklamerte Franco seg selv som generalissimo og caudillo. Dette ble radiosendt og til de andres store irritasjon stilte Franco de andre opprørslederne overfor et fait accompli med hensyn til lederskapet.
19. april 1937 sikret Franco seg også den faktiske fulle politiske kontrollen over det nasjonalistiske Spania ved å sende ut en forordning som bestemte at den politisk svekkede, men militært styrkede falangen skulle slåes sammen med karlistene, den alfons-monarkistiske Renovacion Española og restene av den politiske høyrefløy til ett parti, direkte underlagt ham selv, under navnet Falange Española Tradicionalista y de las JONS. Fascistisk hilsen ble innført, slagordet var Por el imperio hacia Dios («For imperiet fram mot Gud»), og det ble utarbeidet ens uniformer for den nasjonalistiske siden. Det raske trekket fra Francos side gjorde det vanskelig å protestere tidsnok uten å bli framstilt som forræder, og med sine to vel planlagte aksjoner, i september 1936 og april 1937 sikret han seg diktatorisk kontroll som skulle vare livet ut. Maktkonsentrasjonen ble videreført gjennom utnevnelsen av en formell regjering 30. januar 1938 og ny lov for statens sentraladministrasjon, hvor den nye regjeringen ikke sverget lojalitet til konge eller republikk, men til Franco. Franco fikk her den øverste utøvende, lovgivende og dømmende makt. Dette ble fulgt opp umiddelbart med en rekke dekreter, om alt fra avskaffelse av republikkens helligdager, nye mynter og frimerker, avskaffelse av selvstyret for Catalonia, presselov, innføring av kastiljansk som eneste språk og en rekke andre forordninger.
Etter borgerkrigen
Spania var nedkjørt etter tre år med ødeleggende borgerkrig. I tillegg hadde både landbruket og industrien svært lav produksjon, og landets infrastruktur var knust. Anslagsvis en halv million bygninger var enten ødelagt eller sterkt skadet. I tillegg manglet landet både utenlandsk valuta og gullreserven hadde gått tapt, slik at pengesystemet var kaotisk. Utenlandsgjelden til nasjonalistenes allierte måtte også betales.