cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Bamberg County
Bamberg County er et fylke i den amerikanske delstaten Sør-Carolina. Det ligger i sør i staten og grenser mot Orangeburg County i nord, Dorchester County i øst, Colleton County i sørøst, Hampton County i sør, Allendale County i sørvest og Barnwell County i vest.
Bamberg Countys totale areal er 1 024 km² hvorav 6 km² er vann. I 2000 hadde fylket 16 658 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Bamberg.
Mariefred
Mariefred er en by i Strängnäs kommune i Södermanlands län i landskapet Södermanland i Sverige. I 2010 hadde tettstedet 3 726 innbyggere.
Byens bakgrunn er knyttet til Gripsholms slott og til 1370-tallet da Bo Jonsson Grip lot bygge et slott på en odden Gripsholm. Etter flere utbygginger ble dette slottet et kongelig slott under Gustav Vasa på 1530-tallet.
Navnet Mariefred stammer fra det kloster som kartusianermunker oppførte fra 1493 der hvor dagens kirke ligger. Dette klosteret hadde navnet Pax Mariae («Marias fred», Mariefreds kloster), og bebyggelsen rundt tok dette navnet. I 1498 ble Gripsholm underlagt klosteret.
.458 Lott
.458 Lott er en patron for rifle.
Den ble konstruert i 1971 av Jack Lott. Den ble laget for å erstatte den ikke like sterke .458 Winchester Magnum. Den er basert på hylsen til en litt nedkortet .375 Holland & Holland Magnum hvor hylseveggene er rettet ut og halsen utvidet til kaliber .458. Patronen er utformet for jakt på farlig afrikansk vilt.
Etter en uheldig affære på en jakt etter bøffel hvor hans .458 Winchester Magnum ikke lykkes med å nedlegge en angripende bøffel konstruerte han denne patronen. Patronen var en villkatt i nesten 30 år før Hornady begynte å lage patroner og Ruger kom med sin M77RSM Mk II i samme kaliber.
Patronen er en virkelig suksess grunnet at de fleste rifler som er kamret for .458 Winchester Magnum kan brotsjes opp til .458 Lott. Man kan også i ett knipetak benytte .458 Winchester Magnum patroner i en .458 Lott. Rekylmessig gjør denne endringen våpenet langt mer brutalt og ligger ikke mange kneppene etter en .460 Weatherby Magnum. Endringen gjør at en 500 grains kule får ca. 90 m/s ekstra fart.
A205 (Storbritannia)
A205, eller South Circular Road, er en hovedvei som forbinder østlige og vestlige deler av Stor-London via de sørlige bydelene. Sammen med A406, North Circular Road, utgjør den en ringvei gjennom ytre London.
South Circular er 33 km lang. Det meste av veien her en veibane, et spor i begge retninger, bortsett fra en liten seksjon med to spor i nærheten av Woolwich Ferry (fergeforbindelse over elven Themsen i østlige London). Det er hovedveien i hele dens lengde.
Bernhard Arnø
Bernhard Arnø (født 26. mars 1971) er en norsk skuespiller.
Arnø startet sin skuespillerkarriere ved Det norske teater i 1995, og har siden spilt både på Oslo Nye Teater, Riksteatret, Den Nationale Scene og Kruttårnteatret.
Fra 1. januar 2009 er Arnø fast ansatt ved Nationaltheatret.
Fanenes slag
Fanenes slag (engelsk Battle of Standard) skjedde den 22. august 1138 i nærheten av Northallerton i Yorkshire i England. Normanniske adelige sammen med engelske tvangsutskrevne menn fra fire byer i Yorkshire og nordlige Midlands overvant en skotsk hæravdeling ledet av kong David I av Skottland. Dette slaget er ulikt andre slag mellom Skottland og England ved å være det eneste slag hvor skottene angrep fra sør. Slaget fikk sitt navn ved at engelskmennene samlet seg rundt en vogn med religiøse faner eller bannere – standards.
Bakgrunnen
David I invaderte nordlige England to ganger i 1138, og begge gangene ble han slått tilbake av Stefan i spissen for en betydelig engelsk hær. Sommeren 1138 ble derimot Stefan opptatt av å slå ned et opprør blant de adelige i sør og David I grep sjansen til å invadere nordlige England for tredje gang. Han var i stand til å marsjere dypt inn i England med støtte fra noen få misfornøyde engelske adelige og beleiret Wark før han marsjerte videre sørover og inn i Yorkshire.
Erkebiskopen av York, den omstridte Thurstan, samlet lokale adelige, fikk med seg en liten styrke sendt av Stefan og tvangsutskrevne menn fra York, Beverly og Ripon, marsjerte han under religiøse bannere mot David. Med seg bar de også de vigslete symbolene til skytshelgenene for byene: Sankt Peter av York, Sankt John av Beverly, Sankt Wilfred av Ripon og Sankt Cuthbert av Lindisfarne. Bannerne har gitt navn til slaget; Bannernes eller Fanenes slag.
Slaget
Engelskmennene hørte at skottene var i anmarsj og bestemte seg for å angripe først. De marsjerte hele natten og møtte skottene ved Northallerton, ved Den Store vegen nord (Great North Road) ved daggry, klokken seks om morgenen.
På høyre side av vegen var det to bakker, og engelskmennene inntok posisjon på den sydligste av disse. På toppen av bakken hadde engelskmennene en vogn med sine religiøse bannere. De engelske ridderne valgte merkelig nok å stige av hestene sine og slåss til fots. En rekke med bueskyttere ble plassert forrest i den engelske linjen med de adelige og tvangsutskrevne på hver side. Hestene var samlet bakerst med væpnet vaktstyrke.
Skottene tok oppstilling på den nordlige bakken fordi kong David ønsket speile den engelsk eller normanniske formasjonen, men krigerne fra Galloway krevde sin gamle hevdvunne rett til å åpne slaget. De ble derfor plassert i midten, og de skotske ridderne, som også hadde gått ned fra hestene, ledet av Davids sønn prins Henrik på høyre side, og folk fra det skotske lavlandet til venstre. Kong David selv ledet de øvrige skotske ridderne som også hadde gått av hestene og plassert seg bak mennene fra Galloway i midten. Om småkongen Fergus fra Galloway var til stede i dette slaget er usikkert, men høyst sannsynlig var hans sønner det.
Mennene fra Galloway startet slaget ved å storme den motsatt bakken flere ganger, men til tross for deres ubøyelige og dumdristige pågangsmot ble de felt i stort antall av de engelske bueskytterne. Prins Henrik valgte da å sette inn sine pansrete riddere mot den engelske hæren. Selv om skottene ble felt i stort antall greide de å slå seg gjennom den engelske linjen. Henrik synes å ha forsøkt å nå de engelske hestene, men ble slått tilbake av vaktstyrken. Den eneste vegen tilbake for de overlevende var da gjennom den engelske linjen som lukket seg bak dem. Kong David ga ordre om at reserven skulle komme sønnen til støtte, men istedenfor å adlyde, snudde reserven og flyktet fra kampfeltet. Den skotske kongen ble etterlatt med sine nærmeste menn, en håndfull riddere. Ydmyket måtte skottekongen etterlate sin sønn i slaget og flykte, og engelskmennene gjorde intet forsøk på å følge etter.
Etter slaget
Det som var igjen av de skotske styrkene samlet seg ved Wark hvor de endelig greide å erobre festningen i november. Fanenes slag fikk liten betydning for maktbalansen. Som det tredje nederlaget for skottenes håpløse pågangsmot mot en langt smartere engelsk styrke fikk skottene aldri fri ferdsel inn i nordlige England og den umiddelbare trusselen mot Stefan var avverget, men forble likevel en konstant trussel i nord. Erfaringen var at fotsoldater med lett armering hadde liten sjanse mot bueskyttere og tungt armerte motstandere om ikke fotsoldatene får støtte. Skottene sviktet sine egne i slaget ved Standard og det kostet dem seieren.
Dagfinn Zwilgmeyer
Dagfinn Zwilgmeyer (født 24. desember 1900 i Sauherad, død 3. april 1979 i Arendal) var en norsk sogneprest og salmedikter, og under andre verdenskrig biskop i NS-versjonen av statskirken til han etter jødedeportasjonene endret mening og trakk seg ut.
Bakgrunn
Dagfinn Zwilgmeyer ble født i Sauherad med foreldrene sogneprest Ludvig Daae Zwilgmeyer (1855–1910) og Annie Salvesen (1862–1936).
Han giftet seg med Valdis Clemetsen i 1929. Han var bror av Ludvig Daae Zwilgmeyer, som også var salmedikter og prest, og nevø av barnebokforfatteren Dikken Zwilgmeyer.
Prest
Zwilgmeyer ble cand.theol. i 1929, og fra 1931 til 1940 var han hjelpeprest i Hadsel. I 1939 ble han konstituert som sogneprest i Fana. Som medlem i Nasjonal Samling ble han i 1940 utnevnt til ordfører i Fana.
Sammen med 26 andre prester skrev han under på det såkalte bolsjevikoppropet eller legionæroppropet i 1941, en kirkelig støtteerklæring etter initiativ av Gulbrand Lunde som skulle inspirere nordmenn til å la seg verve til Den norske legion og kjempe på tysk side i krigen mot Sovjetunionen.
Biskop (NS)
I 1942 tok han over som biskop i Bjørgvin bispedømme, og senere Hamar bispedømme. Etter de rettelige biskoper nedla sine embeder i februar 1942, besatte NS stillingene som var blitt ledige. Dette skulle være personer som ikke ville utgjøre noen opposisjon internt.
Han var en av de NS-prestene som reagerte på deportasjonen av de norske jødene høsten 1942, og han meldte seg ut av Nasjonal Samling i protest våren 1943. I august samme år søkte han avskjed som biskop i Hamar, og dette ble innvilget i september.
Etterkrigstiden
Zwilgmeyer ble under landssvikoppgjøret dømt til 3,5 års tvangsarbeid, fradømt retten til å arbeide som prest og inndragelse av 1.500 kr. Retten til å praktisere som prest fikk han etter hvert tilbake, men gjorde ikke bruk av den. Han arbeidet lenge som lektor i Arendal, Trondheim og Sarpsborg.
Hans bror Ludvig Zwilgmeyer var også biskop i NS-versjonen av statskirken under krigen.
Salmedikter
I mellomkrigstiden gav Zwilgmeyer ut flere salmesamlinger. Under krigen var han engasjert av NS-myndighetene til å arbeide ut en ny norsk salmebok som var ment å avløse Landstads reviderte salmebok og Nynorsk salmebok.
1967 gav han ut ''Norsk salmebok. Et utkast''. Dagfinn Zwilgmeyer er representert i Norsk Salmebok og Norsk salmebok 2013 med en oversatt salme, Tårnhøye bølger går (nr . 461), oversatt 1958/1967, og med melodi av Egil Hovland.
Forent Russland
Forent Russland (russisk:, Jedinaja Rossija) er det regjerende politiske partiet i Russland. Det har ingen klart definert ideologi, men beskriver seg selv som et sentrumsparti. Partiet bekjenner seg også til en «russisk konservatisme», men er først og fremst utpreget pragmatisk. Forent Russland har også blitt beskrevet som autoritært.
Forent Russland er et støtteparti for president Vladimir Putin, og ledes fra våren 2012 av daværende statsminister Dmitrij Medvedev. Partiet har hatt flertall alene i Statsdumaen siden 2007 og grunnlovsflertall siden 2016. Med støtte fra partiet vant Putin og Medvedev presidentvalgene i 2004, 2008 og 2012.
Idrettslaget Havdur
Idrettslaget Havdur (stiftet 19. mars 1947 ) er et idrettslag fra Tjelta i Sola kommune i Rogaland, som driver med fotball og håndball.
Forent Russland
Historie
Siden oppløsningen av Sovjetunionen er Forent Russland det siste i en rekke av partier som er dannet for å støtte presidentens politikk, uten at presidenten selv er medlem av noe politisk parti. Dette hendte også i Boris Jeltsins regjeringstid. Partiet ble dannet ved sammenslåingen av partiene Enhet og Fedrelandet – Hele Russland i desember 2001. I starten ble partiet ledet av en trio bestående av Sergej Sjojgu, Jurij Luzjkov og Mintimer Sjajmijev. I november 2002 ble Boris Gryzlov ny leder. Våren 2008 ble Vladimir Putin enstemmig valgt til ny leder, før han ble avløst av statsminister og tidligere president Dmitrij Medvedev fire år senere. Før 2008 pleide Putin likevel å opptre på partilandsmøter og tale til forsamlingen. Hverken Putin eller Medvedev har ønsket formelt medlemskap.
Idrettslaget Havdur
Historie
Havdur ble stiftet 19. mars 1947 på grunnlag av det som tidligere hadde vært ungdomslaget Samhold. Klubbens første klubbhus fikk kallenavnet «dåsen» og lå i nærheten av Dysjaland ikke langt fra der bedehuset ligger i 2017. Klubbhuset ble både brukt til medlemsfester og trening. «Dåsen» var klubbhus helt til det ble skadet etter en storm.
Forent Russland
Historie
I parlamentsvalget i 2003 ble Forent Russland det klart største partiet, med 37,6 % av stemmene og fikk 222 av de 450 plassene i Statsdumaen. Etter valget sluttet så mange uavhengige representanter seg til Forent Russland, at partiet oppnådde grunnlovsflertall i Statsdumaen. I presidentvalet i 2004 støttet partiet kandidaturet til sittende president Putin, og i presidentvalet i 2008 støttet partiet Medvedev, som Putin også støttet. Etter partiet sine egne beregninger var 65 av de 89 lederne av Russlands føderasjonssubjekter medlemmer av Forent Russland mot slutten av 2005. I parlamentsvalget i 2011 tapte partiet sitt grunnlovsflertall, men beholdt sitt rene flertall.
Idrettslaget Havdur
Historie
I 1976 begynte planleggingen av nytt klubbhus og den midterste delen ble bygget med 6000 dugnadstimer.
Forent Russland
Historie
Aleksandr Sidjakin ble leder av Den Sentrale Eksekutivkomiteen på kongressen 4. desember 2021.
Partiets symbol er en bjørn.
Idrettslaget Havdur
Historie
På 1980-tallet kjøpte klubben egen buss til bortekampene og den gikk frem til årtusenskiftet. I 1982 spilte klubben sin til 2017 største kamp mot Bryne som den gangen var en del av fotballeliten i Rogaland.
I 2016 var Stangeland Arna ferdig. Fotballhallen ligger like ved Havdurhuset ved Tjelta stadion, var planlagt til 73 X 52 meter og Sola kommune ga tilsagn om NOK 4,1 milioner i støtte.
Sykling
I 1975 ble syklegruppen til Havdur tatt opp i Norges Idrettsforbund. I 1978 arrangerte Havdur NM over 50 kilometer temporitt for menn senior hvor Geir Digerud vant.
May Britt Våland tok NM gull og kongepokal over 30 kilometer teporitt i 1989, satte norsk rekord på 1000 meter bane samme år og hadde kretsrekord på 10 og 20 kilometer temporitt samt 1000 meter og 3000 meter bane.
Tilsammen tok Havdur-syklistene 15 medaljer hvorav 8 gull i NM og i ungdomsmesterksapene tok de tolv medaljer hvorav 1 gull. I løpet av sine 15 år tok syklistene totalt 637 seire i Havdur-drakten.
Syklegruppa arrangerte flere lokale ritt inklusive kretsmesterskap på bane og landevei, samt flere turritt. Det største turrittet var «Hav og Fjell» på 240 kilometer som gikk fra Tjelta til Helleland, Tonstad, Sirdal, Hunnedalen, Seldal og ut til Tjelta.
I 1990 gikk syklegruppen ut av Havdur og etablerte Sola Cykleklubb
Fotball
A-laget i fotball spiller i 2011 i 4. divisjon.
Oslofjordtunnelen
Oslofjordtunnelen er en undersjøisk veitunnel under Oslofjorden. Tunnelen går mellom Måna i Frogn og Verpen i Asker, og er en del av Oslofjordforbindelsen på europavei 134. Tunnelen er 7,306 meter lang og er den klart lengste veitunnelen i Viken. Det dypeste punktet i tunnelen er 134 meter under havet, og største stigning er 7 prosent. Oslofjordtunnelen og resten av Oslofjordforbindelsen ble åpnet av kong Harald V 29. juni 2000. Den er en alternativ veiforbindelse under Oslofjorden, utenom Oslo, og den erstattet fergestrekningen mellom Drøbak og Storsand.
Oslofjordtunnelen har ett løp med et kjørefelt i hver retning i bunnen, og forbikjøringsfelt i stigningene. Fartsgrensen i tunnelen var i utgangspunktet 80 km/t, men ble satt ned til 70 km/t etter en ulykke. Tunnelen har fotobokser for automatisk fartsmåling, og den har hatt videoovervåkning siden 15. januar 2005. Oslofjordtunnelen var opprinnelig delvis bompengefinansiert, med bomstasjon øst for tunnelen. Ordinær pris per passering var 50 kroner for lett bil (under 3500 kg) og 125 kroner for tunge kjøretøyer. Mopeder, motorsykler og elbiler kjørte gratis. Høsten 2014 ble den manuelle bomstasjonen nedlagt og erstattet med automatisk bomstasjon basert på AutoPASS. Bompengeinnkrevingen opphørte 30. august 2016, og det er nå gratis å kjøre i tunnelen.
Oslofjordtunnelen ble i utgangspunktet vedtatt bygget i Stortingsproposisjon 87 (1995–1996). Den skulle bygges ut i takt med trafikkutviklingen. Det ble forberedt tverrslag mot et fremtidig annet løp hver 250 meter. Stortinget vedtok utbyggingen av Oslofjordforbindelsen 13. desember 1996. Første salve på Oslofjordtunnelen ble sprengt 14. april 1997. Arbeidet med tunnelen stoppet opp da en traff på en svakhetssone med sand, grus og blokk, samt fullt hydrostatisk vanntrykk 120 meter under havoverflaten. Problemet ble søkt løst ved forinjeksjon uten hell, for så å bli løst med grunnfrysing ved å fryse sammen massene til en vanntett og stabil sylinder som tunnelen ble drevet gjennom. Det ble lagd en omløpstunnel, slik at tunneldriften kunne fortsette parallelt med forseringen av svakhetssonen og løsmassene.
Hendelser i tunnelen
Siden tunnelen ble åpnet, har det skjedd flere hendelser inne i tunnelløpet. En stengning kan skyldes alt fra at gjenstander faller av biler, eller at kjøretøy går tomme for drivstoff – til mer dramatiske hendelser som brann og trafikkulykker. Oslofjordtunnelen har vært rammet av flere bilbranner, Den mest alvorlige skjedde 23. juni 2011, hvor 34 mennesker måtte evakueres. Tunnelen har en stigning på 7 prosent. Det er 37 undersjøiske veitunneler i Norge per 2020, og Oslofjordtunnelen er sjette minst bratte av disse. Ulykkesfrekvensen er på 0,048 ulykker per million kjøretøykilometer, noe som vurderes til å være omtrent halvparten av normal ulykkesfrekvens for underjøiske tunneler.
Brannen 23. juni 2011
23. juni 2011 inntraff den største ulykken i tunnelens historie, da det begynte å brenne i et vogntog lastet med returpapir. Lastebilen var på vei østover og tok til å brenne 1800 meter fra østre tunnelutløp. Brannen oppstod like etter klokka 14, og skyldtes motorhavari da drivakselen røk. Da det tok til å brenne i returpapiret, ble hele tunnelen røyklagt og med null sikt. Det var over 30 personer inne i tunnelen, og de fikk store problemer med å komme seg ut. I alt 34 mennesker ble evakuert fra tunnelen av brannvesenet. Kilden peker på en artikkel i Røyken og Hurums Avis, hvor er det henvist til en rapport som ikke gir belegg for de ganske sterke påstandene i artikkelen. Rapporten den bygger på viser at det har vært ni branner i Oslofjordtunnelen i perioden 2008–2011. Bare én av disse har hatt alvorlig personskade eller død, og brannen som er svært godt belyst her, hadde lettere personskade.
Etter brannen ble det konstatert omfattende skader på betongen og det elektriske anlegget som førte til en lengre stengning av tunnelen. 29. juni 2011 ble det satt opp ferge mellom Drøbak og Sætre for en periode. Fredag 8. juli klokka 17 ble Oslofjordtunnelen åpnet igjen, men kun for kjøretøy med totalvekt under 7,5 tonn.
Firmaet Safetec Nordic gjennomførte en risikoanalyse av Oslofjordtunnelen i etterkant av brannen 23. juni. Dette er hentet fra kap. 7.1 i rapporten: «Mange utenlandske trailere er ofte to-akslede biler, med redusert motoreffekt og tillatt totalvekt. Når disse kjøretøyene får en tung last i kupert terreng, vil belastningen på kjøretøyet øke. Skandinaviske kjøretøy er ofte tre-akslet og har kraftigere motor som gjør det mindre sannsynlig at det blir overbelastet i kupert terreng. Alder og slitasje på kjøretøy er også en faktor, da eldre kjøretøy er mer utsatt for drivstofflekkasjer enn nyere.»
Foreslåtte tiltak:
Brannen 5. mai 2017
Til tross for tiltakene etter brannen 2011 ble det en ny lastebilsbrann 2017.
Det ble da satt inn nye sikkerhetstiltak. I rushtiden stenges tunnelen for kjøretøy som er mer enn 12 meter lange. Det ble bedre automatisk skilting om brann og om å snu ved brann. Det ble skilting av minimumsavstand på 100 meter mellom tunge kjøretøy.
To løp
9. januar 2012 orienterte Statens vegvesen fylkesordførerne i daværende Buskerud og Akershus fylker, og ordførerne i Lier, Røyken, Hurum og Frogn, om at etaten ønsker å starte planleggingen for å bygge løp nummer 2 i Oslofjordtunnelen, samt å utvikle E134 til firefelts vei på strekningen Vassum–Måna i Frogn kommune. Veiprosjektet heter offisielt Oslofjordforbindelsen byggetrinn 2.
Prosjektets totalkostnad er anslått å koste 4,5 milliarder 2018-kroner. Nasjonal transportplan (NTP) for 2018–2029 la opp til Oslofjordforbindelsen byggetrinn 2 finansieres ved at staten går inn med 1,63 milliarder kroner, mens bompenger skal bidra med 2,87 milliarder kroner.
Pietro Alemanno
Pietro Alemanno (født 1430-1440 i Göttweig, Østerrike, død 1497 eller 1498 i Ascoli Piceno) var en østerriksk-italiensk kunstmaler i renessansen.
Max Blokzijl
thumb|Max Blokzijl i 1907Marius Hugh Louis Wilhelm (Max) Blokzijl (født 20. desember 1884 i Leeuwarden, død 16. mars 1946 i Den Haag) var en nederlandsk vokalist og journalist som samarbeidet med tyske okkupasjonsmyndighetene under krigen.
Under andre verdenskrig ble han kjent som en av Nederlands mest betydningsfulle kollaboratører. Etter krigen ble han dømt til døden og henrettet for kollaborasjon med tyske myndigheter. Han ble henrettet ved skyting.
Garpegenitiv
Garpegenitiv er en måte å uttrykke genitiv (determinativ) på i norsk, nederlandsk, afrikaans og tysk ved hjelp av refleksivt eiendomspronomen, typisk termene sin/si og sitter/sine. Et eksempel er «Ole sin sykkel» for «Oles sykkel».
Formen regnes av enkelte (for eksempel Per Egil Hegge) som «barnespråk» eller ukorrekt. På tross av dette regnes det ikke som regelbrudd å bruke denne formen i skriftspråket. Riksmålsforbundet anbefaler likevel at garpegenitiv begrenses til uformell stil.
Historikk
Sin-konstruksjonen var opprinnelig en folkelig uttrykksmåte som oppsto på Vestlandet for om lag 600 år siden. Den spredte seg raskt til talemålet i Trøndelag og Nord-Norge. I dag er den fremdeles en folkelig form, men kan nå høres i dagligtale over hele landet og Språkrådet har fullt ut godtatt den som korrekt norsk.
Navnet på denne formen, garpegenitiv, kommer fra «garp» (et gammelnorsk ord for «storskryter») som var et oppnavn folk i Bergen brukte om tyske kjøpmenn i Hansatida. Hansaspråket fikk sterk innflytelse på norsk (ikke bare bergensk), og det er sannsynlig at denne nye bruken av det tradisjonelle, nordiske, refleksive eiendomspronomenet sin stammer fra denne tiden – sammen med nesten en tredel av alle andre uttrykk i moderne norsk.
Garpegenitiv hadde lav status i det dansk-norske skriftspråket, muligens fordi bruken var ukjent i Danmark. Heller ikke på nynorsk har alle vært villig til å godta formen. De som ville at nynorsk skulle bygge på det urnorske og holde seg primært til gamle uttrykksmåter, forkasta gjerne garpegenitiv. De mer folkemålsnære har derimot alltid godtatt garpegenitiv i norsk.
Bruken av garpegenitiv i skriftlig norsk har økt gradvis i mange år og er stadig på frammarsj, ikke minst fordi det synes å være en bevisst politikk i NRK å bruke det.
På bokmål blir eiendomsforhold vanligvis markert med den klitiske partikkelen -s: Denne s-en ser ut som en bøyingsending, men oppfører seg mer som en postposisjon, eller en klitisk partikkel. Mens en bøyingsending ville ha blitt lagt til ordet som er kjernen i setningsleddet, blir klitiske partikler lagt til hele leddet, jf. at det heter (mannen i gaten)-s mening, og ikke mannen-s i gaten mening.
I forbindelse med navn kan en få setningskonstruksjoner som: I noen dialekter, blant annet i etterkrigsgenerasjonen på Ytre Nordmøre, er det relativt vanlig å ha garpegenitiv som ending etter trykktunge eiendomspronomen: i motsetning til Dette blir brukte i alle personer, kjønn og tall:
Dette fenomenet finner en også ofte i barnespråk i andre deler av landet:
I andre germanske språk
Den samme genitivskonstruksjonen finnes i flere andre germanske språk.
Werner Goldberg
Werner Goldberg (født 3. oktober 1919, død 28. september 2004) var en tysk soldat av jødisk herkomst (Mischling i nazistisk terminologi) som en kort tid under den annen verdenskrig ble fremstilt som en ideell tysk soldat i landets propaganda. Bildet av ham ble blant annet brukt i tyske aviser.
1. desember 1938 ble Goldberg opptatt i den tyske armé. Han deltok i invasjonen av Polen 1. september 1939. Kort tid etter at krigen startet sto bildet av Goldberg på trykk i søndagsutgaven av avisen Berliner Tageblatt med teksten: «Den ideelle tyske soldat». Bildet var solgt til avisen av den offisielle Wehrmacht-fotografen. Bildet ble senere brukt på rekrutteringsplakater.
I 1940 ble Goldberg kastet ut av hæren etter ordre fra Adolf Hitler, da han 8. april 1940 kunngjorde at ingen soldater av jødisk herkomst kunne tjenestegjør i Wehrmacht.
Paris Hilton
Paris Whitney Hilton (født 17. februar 1981) er en amerikansk modell og skuespiller og er en av arvingene til Hilton-formuen. Hun vokste opp i toppetasjen på Waldorf-Astoria Hotel på Manhattan. Hun er datter av Richard Hilton og Kathy Hilton, og har blant annet en yngre søster, Nicky, født 1983.
Paris har fullført High School og begynte som modell etter dette. Sammen med Nicole Richie, datter av Lionel Richie, hadde hun reality-showet The Simple Life.
Det har også vært mye oppmerksomhet rundt en hjemmevideotape som har havnet på Internett med navnet 1 Night in Paris, hvor hun hadde sex med sin daværende kjæreste Rick Solomon.
Den 5. mai 2007 ble hun idømt 45 dagers fengsel for å ha kjørt bil selv om hun allerede tidligere var blitt fradømt førerrett. Straffen ble senere redusert til 23 dager. Etter å ha sonet tre dager i fengsel ble dommen omgjort til husarrest. I ettertid har hun blitt kalt tilbake til fengselet.
I tillegg er hun kjent for å ha bidratt til kjendistrenden med såkalte teacuphunder, hunder som er så små at de får «plass i en tekopp». Først hadde hun Tinkerbell, så kom Bambi. Begge av miniatyrhunderasen chihuahua.
Okse
Okse beskriver et voksne, store kjønnsmodne hanndyr i flere biologiske grupper av pattedyr, som for eksempel elefanter, neshorn, kameler, sjiraffer, flodhester, elg, hvaler, seler, og mange store oksedyr. Motsatsen til oksen kalles ei ku og er altså et kjønnsmodent hunnkjønn. Svært mange assosierer imidlertid begrepet okse med en storfeokse.
Skal man bruke okse-begrepet absolutt korrekt, bør derfor enten arten eller den nærmeste biologiske gruppen (slekt, familie m.v.) framgå, for eksempel som hvalokse, hvalrossokse, elgokse, sjiraffokse eller storfeokse m.v.
Tyr og stut
Mange blander sammen og synonymiserer okse-begrepet med begrepene tyr og stut, men det er ikke korrekt. Riktig nok kan man kalle både tyr og stut for okse, men ikke uten videre omvendt. En tyr er et voksent kjønnsmodent hanndyr i gruppen Bovini, som er en delgruppe i gruppen oksedyr (Bovinae). Det samme gjelder en stut, men til forskjell fra en tyr, som har full hornprakt, så har stuten avkorta horn. Det er således horna som bestemmer om det er en tyr eller en stut, såfremt arten inngår i tribuset Bovini. Ordtaket «å ta tyren ved horna» er med på å understreke at tyrer har horn og at handlingen er modig. Begrepet tyr brukes ellers nå til dags helst i forbindelse med tyrefekting. Noen blander sammen disse kjønnsbegrepene med ukastrerte og kastrerte storfeokser, men det er feil. Tyrer og stuter kan være begge deler, men da vil de være mindre virile. Kastrerte storfeokser kalles forøvrig enten gjeldokse eller kastratokse, og er uavhengig av om dyra har horn eller ikke.
Arkeologiåret 1891
Arkeologiåret 1891 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1891.
Krigen mot Aguirre
Krigen mot Aguirre forløp fra 18. oktober 1864 til 20. februar 1865. Konflikten hadde sin bakgrunn i det brasilianske imperiets interesser i regionen i etterkant av bruddet på diplomatiske relasjoner mellom Argentina og Uruguay i 1864.
Forløpere
Den opphissede politiske situasjonen som innhyllet Uruguay ga seg uttrykk i en dårlig relasjon med de brasilianske gårdene på grensen mot den daværende provinsen av Rio Grande do Sul. Gårdene ble invaderte og kveg ble stjålet under razziaoperasjoner som populært ble kalt califórnias. Brasilianske statsborgere som var i Uruguay, estimert til 40 000 personer, ble også mål for forfølgelse og voldeligheter mellom personer og eiendommer i denne perioden.
Den uruguayanske borgerkrigen som hadde startet i april 1863, fortsatte med uforminsket styrke. Den uruguayanske regjeringen i Montevideo bestod av de konservative blanco (hvite), politiske aktivistene fra godseierklassen, forretningsfolk og kirken som befant seg i en tilsynelatende endeløs indre konflikt med de liberale colorado (røde) som ble støttet av liberale innstilte intellektuelle, også de emigrerte fra Argentina og Europa. Samfunnet var permanent delt i to politiske leire.
Den keiserlige brasilianske regjeringen prøvde å gripe inn diplomatisk overfor den uruguayanske presidenten Atanásio da Cruz Aguirre uten suksess. Et ultimatium ble formulert, men ble ikke akseptert. Uruguay hadde til intensjon å annullere grenseavtalen av 1852, men ombestemte seg etter å ha innsett at en militær brasiliansk okkupasjon av territoriet mellom Quaraí og Arapeí, var en mulighet.
Den militære intervensjonen
Selv om de militære anstrengelsene ved frontlinjen gjorde alt for å unngå at disputtene i Uruguay ble dratt inn i Rio Grande do Sul, kunne ikke den uruguayanske generalen Venâncio Flores, som var en pretendent for makten, unngå at voldelighetene nådde det brasilianske territoriet. På grunn av dette søkte han hjelp fra keiserriket i form av et finansielt lån og tilstedeværelsen i Montevideo av en divisjon fra den brasilianske hæren.
Dermed ble en observasjonsdivisjon organisert som deretter ble omformet til en hjelpedivisjon satt sammen av 4000 menn, under kommando av brigader Francisco Félix Pereira Pinto. De kom til fronten i mars 1864 og landet ved Unión i juni hvor de etablerte et hovedkvarter.
På samme tidspunkt, mottok admiral Tamandaré og de brasilianske frontstyrkene ordre om å sette i gang mottiltak og ta de nødvendige steg for å beskytte interessene til brasilianerne i regionen.
Med disse tiltakene ble det tid til å koordinere en invasjonsoperasjon mot Uruguay, satt i gang den 16. oktober, med en styrke på 6 000 menn under kommando av general João Propício Menna Barreto. Styrken marsjerte over Mello i to infanteridivisjoner. Etter å ha tatt dette målet, avanserte de brasilianske troppene mot Paysandú og ventet i nærheten i en måned mens de brasilianske styrkene samlet seg.
Den 31. desember 1864, klokken 9 på morgenen, gikk de brasilianske troppene (med brigader Antônio de Sampaio og Carlos Resin sammen), med støtte fra den brasilianske eskadren under kommando av Tamandaré, til det siste angrepet mot Paysandú. De brasilianske troppene angrep fronten og høyre flanke, mens general Flores med 600 mann gikk på venstre flanke. Forsvaret av Paysandú med omlag 1500 mann var ekstremt sterkt og drev slaget ut hele dagen og over i nattetimene. På morgenen den 1. januar 1865, overga befolkningen seg etter at deres kommandant, Leandro Gomes, var blitt tatt til fange og senere drept av sine medborgere, i motsetning til reglene for krigsføring.
Den 20. februar 1865 ble endelig fredsavtalen undertegnet. Med den ble alle konfiskerte brasilianske eiendommer i Uruguay returnert i henhold til de brasilianske innsigelsene.
Konsekvenser
Med de store omveltningene som skjedde under denne konflikten, gikk presidenten av Paraguay, Francisco Solano López, med mål for å beskytte legitime interesser i Uruguay til skritt som endte i utviklingen av trippelalliansekrigen i regionen.
Nicole Richie
Nicole Richie (født Nicole Camille Escovedo 21. september 1981) er en amerikansk skuespiller, forfatter, sanger og TV-personlighet. Hun er adoptert av soul-sangeren Lionel Richie, og er kanskje best kjent som rollen hun hadde i reality-showet The Simple Life, sammen med kjendisvenn Paris Hilton. Hun har en datter, Harlow Winter Kate Richie Madden og en sønn Sparrow James Midnight Madden, med kjæresten Joel Madden.
Spichernstraße undergrunnsstasjon
Spichernstraße undergrunnsstasjon er en undergrunnsstasjon på Berlins undergrunnsbanenettverk. Spichernstraße er på linjene U3 og U9.
Gaten Spichernstraße som stasjonen har fått sitt navn fra er oppkalt etter Spicheren i Frankrike der slaget ved Spicheren sto i 1870.
Sunday in the Park with George
Sunday in the Park with George er en musikal fra 1984 med musikk og tekst av Stephen Sondheim med dreiebok skrevet av James Lapine. Den var inspirert av maleriet Søndag ettermiddag på La Grande Jatte (fransk originaltittel: Un dimanche après-midi à l'Île de la Grande Jatte) av Georges Seurat.
Handlingen er en mangfoldig skildring av kunstnerens situasjon, mens han konsentrerer seg om oppgaven, som ble hans mesterverk.
De første produksjonene
I juli 1983 hadde stykket premiere off-Broadway. Det var imidlertid bare første akt som ble oppført da, og heller ikke den hadde funnet sin endelige form. Hovedrollene ble spilt av Mandy Patinkin and Bernadette Peters. På rollelisten stod også Kelsey Grammer, Mary Elizabeth Mastrantonio og Christine Baranski. Ingen av disse tre ble med videre da musikalen skulle settes opp på Broadway, men Patinkin og Peters fortsatte og ble nominert til hver sin Tony-pris for sine hovedroller.
Musikalen hadde premiere på Broadway i mai 1984, og fikk blandet mottagelse der. Billettsalget var bra, men forestillingen gikk likevel med underskudd, og etter 604 oppføringer ble stykket tatt av plakaten høsten 1985.
Priser
Sunday in the Park with George ble nominert til ti Tony-priser. Den vant to Tony-statuetter for teateråret 1984; én for beste lysdesign og én for beste scenografi. I 1985 vant den Pulitzerprisen for drama. I 1991 ble musikalen tildelt Laurence Olivier-prisen for beste nye musikal, og i 2007 fikk den en Olivier-pris for beste nypremiere.
Leo-Jozef Suenens
Leo-Jozef Suenens (født 16. juli 1904 i Ixelles i Belgia, død 6. mai 1996 i Brussel) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var erkebiskop av Mechelen-Brussel 1961–1979. Han deltok under Annet Vatikankonsil 1962–1965. Han ble kreert til kardinal i 1962 av pave Johannes XXIII. Han deltok ved konklavet 1963 som valgte pave Paul VI, i konklavet august 1978 som valgte pave Johannes Paul I, og konklavet oktober 1978 som valgte pave Johannes Paul II.
Bakgrunn
Leo-Jozef Suenens var sønn av Jean-Baptiste Suenens og Jeanne Jannsens. Faren døde da Leo-Jozef var fire år.
Fra 1920 til 1927 studerte Suenens ved Gregoriana-universitetet i Roma. Han bodde på Det pavelige belgiske presteseminar ved Via del Quirinale på Quirinalhøyden. Han tok doktorgrad i teologi og filosofi og bedrev fordypede studier i kanonisk rett. Som mentor hadde han kardinal Désiré-Joseph Mercier, hvis liberale standpunker anses å ha påvirket Suenens i høy grad.
PlayStation Home
PlayStation Home, eller bare Home, er en nettsamfunnsbasert tjeneste for PlayStation Network, som har vært under utvikling siden 2005.
Home lar brukerne lage en figur for sin PlayStation 3. Denne figuren kan få sin egen leilighet som brukeren kan pynte med gjenstander han eller hun vinner. Tjenesten ble annonsert på Game Developers Conference 7. mars 2007, med en planlagt lansering høsten 2007. På Tokyo Game Show samme år ble det kunngjort at Home har blitt utsatt til andre kvartal i 2008. Fra 11. desember 2008 gikk tjenesten over fra lukket til åpen betatest.
Leo-Jozef Suenens
Prest
I begynnelsen av andre verdenskrig tjente han som feltprest i sørlige Frankrike. I 1940 ble han utnevnt til viserektor for universitetet i Louvain og til stedfortredende rektor da den ordinære rektor monsignor Honoré van Waeyembergh ble arrestert av tyskerne i juni 1943. Suenens' navn stod på en liste over personer som skulle avrettes; de allierte befridde Belgia innen dødsdommen rakk å bli iverksatt.
Erkebiskop og kardinal
Den 12. november 1945 ble Suenens utnevnt til hjelpebiskop av Mechelen og titulærbiskop av Isinda. I november 1961 ble han erkebiskop av Mechelen; dette primasete fikk i desember samme år det nye navn Mechelen-Brussel. Pave Johannes XXIII utså den 19. mars 1962 Suenens til kardinalprest, med San Pietro in Vincoli som tittelkirke. Som erkebiskop og Belgias primas ble Suenens ordfører for den belgiske bispekonferansen og deltok i en rekke bispesynoder.
I egenskap av erkebiskop deltok Suenens i Andre Vatikankonsil (1962-1965). Pave Johannes XXIII, som hadde sammenkalt konsilet, vendte seg til blant andre kardinalene Giovanni Battista Montini og Suenens for råd. Montini og Suenens og deres rådgivere anså at konsilet måtte samle seg om Kirkens vesen og rolle og gikk likesom paven inn for en oppdatering av kirken. Etter konsilets første sesjon høsten 1962 ryddet kardinal Suenens opp blant de mange dokumenter. Han vektla særlig økumenikk med andre kristne og dialog med andre religioner, en tydeligere definisjon av lekfolkets rolle samt den biskopelige kollegialitet.
Suenens var en av kardinalelektorene ved konklaven i 1963 som valgte kardinal Montini til pave Paul VI etter Johannes XXIII. Den nye pave utnevnte Suenens til en av konsilets fire moderatorer, og som sådan fikk Suenens stor innflytelse over Lumen Gentium (Om kirken) og Gaudium et Spes (Om kirken i verden av idag), to av konsilets konstitusjoner.
I 1968 promulgerte Paul VI encyklikaen Humanae Vitae, som blant annet fastslår at abort er et moralsk onde samt helt forbyr enhver form for kunstig prevensjon. Suenens, som hadde kritisert kirkens standpunkt vedrørende fødselskontroll, fornyet nå sin kritikk. Suenens mente at Kirken så ekteskapet mellom mann og kvinne som en garant for prokreasjon på bekostning av den ekteskapelige kjærlighets fysiske uttrykk.
I 1978 deltok kardinal Suenens i det årets to konklaver. Den 26. august 1978 ble Johannes Paul I valgt til pave. Han døde allerede etter 33 dagers pontifikat, og den 16. oktober valgte man Johannes Paul II til hans ettertreder.
I oktober 1979 avgikk Suenens som erkebiskop av Mechelen-Brussel. Han døde av en blodpropp våren 1996, 91 år gammel. Han har fått sitt siste hvilested i katedralen i Mechelen.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Damnation
Damnation kan sikte til
Innen Musikk:
Pia Sundhage
Pia Mariane Sundhage (født 13. februar 1960, i Ulricehamn) er en svensk kvinnelig fotballspiller og nåværende trener for Brasils kvinnelandslag i fotball. Pia, som stort sett spilte i angrep, er en av Sveriges største spillere gjennom tidene, og hun hadde delt rekord i antall landslagsmål i lang tid (Hanna Ljungberg scoret ett mål mer flere år senere).
Klubblag
Allerede som femtenåring debuterte Sundhage på A-landslaget, og hun markerte seg der gjennom hele sin aktive karriere. På klubbnivå fant hun først veien til Falköpings KIK i 1978, to år etter at klubblaget ble dannet. Falköping holdt derimot ikke Sundhages nivå, og året etter begynte hun en av mange perioder i toppklubben Jitex BK. Hun byttet klubb igjen i 1982, og det var begynnelsen på en syvårsperiode med like mange klubbytter. Først fra Jitex til Östers IF, deretter tilbake til Jitex, så spilte hun for Stattena IF i Helsingborg, før hun i en kort periode ble Sveriges første utenlandsproff i S.S. Lazio (der hun scoret 17 ganger på under et år), og deretter var hun tilbake i Jitex BK, alle de tre siste i løpet av ett år. Deretter dro hun til Stockholm og Hammarby IF DFF, før hun dro tilbake til Jitex BK for sisste gang fra 1987 til og med 1989. Sundhage avsluttet sin spillerkarriere tilbake i Hammarby, der hun splite fra 1990 til hun la opp som spiller i 1996. Tre av sesongene (1992, 1993 og 1994) var Sundhage spillende trener.
I sin karriere var hun med på å vinne Damallsvenskan (og forløperen) fire ganger med Jitex, som er to tredjedeler av gangene klubben vant serien. Sundhage vant også cupen med Jitex i 1981 og 1984 (The Double begge gangene) og to ganger i slutten av sin spillerkarriere for Hammarby (1994 og 1995), den førstnevnte som spillende trener.
Landslag
På landslaget gjorde Sundhage seg bemerket som en dyktig målscorer, og hun endte på 71 mål på 146 kamper, et snitt på rett under et mål annenhver kamp. Et av de viktigste målene Sundhage scoret, var det avgjørende straffesparket i straffesparkkonkurransen i finalen i EM i 1984 mot England. Turneringen ble på det tidspunktet ikke anerkjent av UEFA som et offisielt mesterskap. Dette ble senere omgjort, slik at EM i 1984 ble det første offisielle EM for kvinner, og Pia Sundhage ble den første vinner av UEFAs Golden Player.
Sundhage var også med på Sveriges noe mer beskjedne innsats i 1987, 1989, 1991, 1993 og 1995, i tillegg til VM i 1991 og 1995 og OL i Atlanta.
Sundhage ble kåret til århundrets sjette viktigste spiller med Michelle Akers på topp. Hun ble også avbildet på et svensk frimerke. Hun ble også med i Göteborgsidrettens Hall of Fame, på tross av at hun ikke kommer fra Göteborg, og at hun bare har spilt rett utenfor byen, i Mölndal (Jitex).
Trenerkarriere
På tross av en imponerende innsats som spiller, er kanskje Sundhages trenerkarriere mest kjent. Hittil har hun trent to landslag, og hun har blitt kåret til årets trener i den prestisjefylte, om enn kortlevede, profesjonelle amerikanske serien WUSA
Beskjeden begynnelse (1994–2000)
Sundhage begynte som spillende trener i Hammarby fra 1992 til 1994, noe som resulterte i to sjetteplasser og en andreplass, i tillegg til et cupgull. Etter avsluttet spillerkarriere gikk hun videre til kvinnelaget til Vallentuna BK i 1998-99. Det gikk relativt dårlig i andredivisjon i 1998, og det ble nedrykk til tredje (fjerde nivå). Deretter tok hun over for AIK Fotboll Damer i en sesong i 2000, da laget spilte i den nest øverste divisjonen (de rykket opp året før). Pia holdt laget i den nest øverste divisjonen, men ikke mer.
Over dammen og tilbake (2001–2006)
I stedet tok Sundhage over KIF Örebro DFF, og hun fikk med seg stjernespillere som USAs landslagskaptein Kristine Lilly og Kate Markgraf, også hun amerikansk landslagsspiller, i tillegg til Mary Frances Monroe, også hun amerikaner. Lilly skal ha sagt at hun «wanted to play for Pia again», og at Sundhages «passion för soccer is contageous». De tre amerikanske spillerne forsvant etter kort tid da de ikke ønsket å fornye kontraktene sine. Da lyktes det ikke Sundhage å gjøre KIF Örebro til et topplag, og det ble plasser midt på tabellen for det hun opplevde som et svært ungt lag. I 206-sesongen lyktes det imidlertid Sundhage å sikre laget en sjetteplass, som var lagets beste resultat fram til 2009-sesongen.
Landslag (2007–)
Sundhage fikk i 2007 tilbud om å være assistenttrener under Marika Domanski Lyfors for Kinas kvinnelandslag i fotball under VM i Kina i 2007. Et hederlig resultat gjorde at den kinesiske regjeringen uttrykte ønsker om å beholde henne, noe Sundhage takket nei til, delvis på grunn av maten. Den 13. november samme år tok hun over som USAs kvinnelandslagssjef.
USA hadde i samme VM tapt stygt mot Brasil i semifinalen, og enda laget slo Norge komfortabelt, var dette et slag i ansiktet for det seiersvante laget. Sundhage hadde dermed noe press på seg. Hun leverte imidlertid fort, ved først å vinne Algarve Cup i 2008, for deretter å følge opp med gull i OL i Beijing senere samme år. USA vant knepent; første kamp, mot Norge, tapte de, og deretter vant de uten å overbevise. I kvartfinalen trengte de ekstraomganger for å slå Canada, og etter en komfortabel seier over Japan i semifinalen, måtte de nok en gang kjempe for seieren etter ekstraomganger mot Brasil i finalen. USA kom til finalen i Algarve Cup 2009, men tapte på straffer mot Sverige.
I 2012 ble hun trener for Sveriges kvinnelandslag i fotball.
Pia Sundhage har beskrevet sin trenerfilosofi som tuftet på fire punkter:
1. Å nyte og sette pris på spillet og øyeblikket. Dette anser hun som viktigst.
2. Å sette seg mål, og være observant å hva man må gjøre for å oppnå dem.
4. Kommunikasjon.
556 Phyllis
556 Phyllis er en hovedbelteasteroide. Den ble oppdaga den 8. januar 1905 av Paul Götz fra Landessternwarte Heidelberg-Königstuhl i Heidelberg. Fyllis er en skikkelse i gresk mytologi.
Unga Tjóðveldið
Unga Tjóðveldið (norsk oversettelse: «Den unge republikken») er ungdomsorganisasjonen til Tjóðveldi, et venstreorientert selvstendighetsparti på Færøyene. Organisasjonen ble stiftet i 1965 av elever ved Føroya Studentaskúli.
Bertolt Brecht
Bertolt Brecht (født Eugen Berthold Friedrich Brecht 10. februar 1898 i Augsburg, død 14. august 1956 i Øst-Berlin ) var en tysk dramatiker og poet. Brecht ble i ung alder sosialradikal, noe han forble til sin død. Han dro i eksil da nasjonalsosialistene kom til makten i 1933. Under den kalde krigen slo han seg ned i DDR og ble den mest fremtredende kunstneren i landet.
Liv og verk
Brecht skrev blant annet teksten til stykket Tolvskillingsoperaen (Dreigroschenoper). Han utviklet en ny teaterteknikk kalt episk teater (Episches Theater). I 1933 måtte han rømme landet og begynte en lang periode i eksil i Danmark, Sverige, Finland og til slutt USA, der han i oktober 1947 ble innkalt til å møte for Komiteen for uamerikansk virksomhet. Som bevis for kommunistsympatier brukte kongressmennene utsnitt av dikt og skuespill han hadde skrevet. I høringene uttalte Brecht imidlertid at han aldri hadde vært medlem av noe kommunistparti. Han forlot landet 31. oktober 1947.
Han slo seg først ned i Zürich, men ble nektet permanent opphold både i Sveits og Vest-Tyskland. Han pendlet mellom Øst-Berlin og Sveits. Etter å ha skaffet seg østerriksk statsborgerskap, slo han seg ned i DDR for godt høsten 1949. I Berlin ble et helt teater stilt til hans disposisjon, og Berliner Ensemble ble grunnlagt. Åpningsforestillingen var Puntila og tjeneren hans, Matti den 8. november 1949. Oppstanden i 1953 førte ikke til at han brøt med DDRs regime. 26. mai 1955 mottok han Stalins Fredspris i Moskva.
Brecht fikk i 1944 en sønn med forfatteren Ruth Berlau. Gutten som ble kalt Michel døde få dager etter fødselen i USA. Han døde selv av hjerteinfarkt 14. august 1956.
Fremmedgjøring – Verfremdungseffekten
Brecht skrev ikke bare dramaer, men arbeidet også med regi. Verfremdungseffekten, som er beslektet med Skjlovkijs fremmedgjøringsprinsipp, er et virkemiddel han brukte for å fremme stykkenes agenda. Stykkene hans er såkalte lærestykker med politisk innhold. Brechts hensikt var å fremme budskapet ved å skape illusjonsbrudd. Teknikken søkte å forhindre at publikum levde seg inn i personene og lot følelsene ta over for tankevirksomhet. Derfor skapte han ulike utradisjonelle virkemidler som brøt med konvensjonene fra det klassiske dramaet. Tidsforløpet kunne for eksempel strekke seg over ti år. Han var også opptatt av å vise at forestillingen ikke bare skjer på scenen. Brecht hadde åpne sceneskift, der scenearbeiderne kom inn på scenen og forandret den foran tilskuernes øyne.
Brecht gjenopptok bruken av kor fra det antikke drama tilbake, men i hans dramatikk og dramaturgi representerer det ikke den allmenne mening, men fungerer som veileder.
Arkeologiåret 1889
Arkeologiåret 1889 er en oversikt over blant annet utgravninger, fødte og avdøde personer med tilknytning til arkeologi i 1889.