cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Charlton Athletic FC
Klubben ble stiftet i 1905, og ble valgt inn i The Football League i 1921. «The Addicks», som er kallenavnet til Charlton, spiller hjemmekampene sine på The Valley i Charlton. Charlton er et sted i bydelen Royal Greenwich som ligger i det sørøstlige London. Kallenavnet kommer fra "Haddock"—etter fish and chips-sjappen eid av en stor fan der spillerne fikk gratis fish and chips når de vant en kamp.
Klubben har et uvanlig nært forhold til fansen, som opprinnelig bygde stadionområdet øst i Royal Borough of Greenwich. På grunn av nye krav til stadia måtte klubben flytte ut i 1984 og ble da del av Football Leagues første ground share med Crystal Palace FC. Forholdet mellom de to klubbene ble verre og verre, i 1992 flyttet Charlton til Upton Park, West Hams stadion, i påvente av et nytt supporter-bygd Valley-stadion. 5. november 1992 flyttet Charlton hjem, dette startet en storhetstid i klubben der man rykket opp til Premier League under manager Alan Curbishley.
Etter flere år i lavere divisjoner etter nedrykket fra Premier League i 2007 tok Chris Powell over klubben i slutten av 2010/11-sesongen. Etter sesongslutt beholdt han kun fire spillere og skiftet ut nesten hele laget. I motsetning til konvensjonell visdom der man må bygge opp et lag over tid, fikk Powell til en komplett dominanse av League one og Charlton vant opprykk til Championship med overbevisende margin, som Englands første lag til å matematisk kvalifisere seg for opprykk den sesongen. Chris Powells uttalte mål er å bringe Charlton tilbake til "der de var da jeg spilte", altså Premier League.
Engelske landslagsspillere
Siden klubben ble stiftet i 1905 har Charlton hatt 11 engelske landslagsspillere. Til sammen har disse spilt 22 kamper, og scoret 3 mål. I 15 av kampene har spilleren fra Charlton vært med fra start, men det engelske landslaget har fortsatt ikke hatt en kaptein som representerte Charlton på klubbnivå, om man da ikke teller Scott Parker som først ble England-kaptein etter overgang til Tottenham Hotspur.
Managere
Listen inkluderer ikke midlertidige managere
Spillerstall
Oppdatert 2. mars 2023.
Kulturrelativisme
Kulturrelativisme er læren om at samfunn er kvalitativt forskjellige, og at de best kan forstås i lys av dette. Alle kulturer har sin egen logikk, og kulturen kan best forstås ut i fra dette. Et eksempel på dette er at et samfunn med mange skoler ikke er bedre enn samfunn uten slike institusjoner. Alle samfunn er forskjellige og at en ikke kan foreta en verdivurdering av en kultur opp mot en annen. Kritikere understreker at teorien, ved å relativisere alle parametre for evaluering til enkeltkulturen, utelukker muligheten for kritikk av holdninger og praksiser på tvers av kulturer. Det kan også hevdes at det er metodisk vanskelig å individuere kulturer på en måte som skiller en kulturrelativistisk forståelse fra en nihilistisk eller fullstendig subjektivistisk form for relativisme.
Det motsatte av kulturrelativisme vil være en monolittisk eller en etnosentrisk kulturforståelse. Den monolittiske innfallsvinkelen tar for gitt at det finnes kun ett sett av verdier som alle kulturer kan vurderes ut fra. Typisk for et slikt sett av verdinormer er at det hevdes å være universelt, for eksempel forankret i religiøse ideer. Menneskerettighetene er et eksempel på et sett av sekulære verdier som påstås å være allmenngyldige.
Kulturrelativismen vil derimot bestride at det finnes slike allmenngyldige verdier som kan anvendes på alle kulturer. Den vil fremheve at alle slike normsett er sprunget ut av historiske og politiske situasjoner som begrenser deres universalitet. Slik sett er kulturrelativismen en defensiv posisjon, den har innsett at den ikke sitter på sannheten om verden, den mangler det arkimediske punktet som gjør at man kan uttale seg med moralsk autoritet om forhold i andre kulturer. Metodologisk er den imidlertid offensiv, da den utøver en konstant kritikk av fundamentet for alle religioner og påståtte evige sannheter.
Kritikere påpeker derimot at en kulturrelativistisk forståelse selv nettopp er et forsøk på å innføre en universell forståelse som ikke er mindre dogmatisk enn teoriene relativismen kritiserer. Kulturrelativsme beskyldes også for å være en undertrykkende ideologi, da en kulturrelativistisk forståelse av normer og kulturelle forhold fort kan innebære at enkeltindivider per definisjon ikke kan være berettiget i å kritisere etablerte praksiser innenfor sin egen kultur, ettersom normene for hva som er berettiget eller ikke berettiget kritikk vil, ifølge kulturrelativismen, være definert nettopp av den kulturen vedkommende tilhører. Alle kulturelle og religiøse skikker vil kunne forsvares innenfor et rendyrket kulturrelativistisk perspektiv, forutsatt at disse var meningsfylte for dem som utførte dem. For eksempel: omskjæring, kannibalisme og spebarnsdrap. En ren kulturrelativistisk holdning er heller ikke mulig i praksis, da ville en vært ute av stand til å ta moralsk stilling til noe som (Eriksen 2012:47).
Gladys Davies
Gladys Muriel Davies (født 1893, død 1981) var en britisk fekter som deltok i De olympiske leker i 1924 i Paris.
Davies vant en olympisk sølvmedalje i fekting under OL i 1924 i Paris. Hun kom på andreplass i den individuelle konkurransen i florett for damer bak Ellen Osiier fra Danmark.
Ny Tid
Ny Tid er et riksdekkende, kvartalsvis bokmagasin i tabloidformat. Magasinet som omtaler opptil 50 internasjonale bøker innen sakprosa legger vekt på konflikt/fredsarbeid, kontroll/overvåkning og økologi/livsrefleksjoner.
Avisen kom ukentlig fram til sommeren 2015, da det ble besluttet å gå over til månedlige utgivelser. Samtidig inngikk avisen en avtale med Klassekampen, slik at Ny Tid fra høsten 2015 ble distribuert som bilag til Klassekampen. Dette fungerte som et ekstraopplag, i tillegg til distribusjon til egne abonnementer. Avtalen ble sagt opp i september 2017, etter at Ny Tid fikk hva månedavisen fremdeles mener er en usaklig kritikk for en artikkel de publiserte om konspirasjonsteorier om 11. september 2001.
Bokmagasinet Ny Tid vedlegger 3 ganger i året det internasjonale dokumentarfilm-magasinet Modern Times Review, og har ellers tematiske aktuelle vedlegg, som totalt utgjør over 100 sider.
Historie
Ny Tid ga ut sitt første nummer 15. august 1975, med Audgunn Oltedal som første redaktør, og den var et resultat av partisamlingen på venstresiden og etableringen av Sosialistisk Venstreparti (SV) samme år. Avisen ble fristilt fra partiet i 1998 og helt uavhengig også eiermessig fra 2006. Ny Tid var en videreføring av det opphørte Orientering, som ble etablert i 1953, og fra august 1975 sto det «hvori opptatt Orientering» i kolofonen. Ny Tid overtok Orienterings rolle som venstrebevegelsens talerør i norsk politikk.
Fra begynnelsen på 1980-tallet falt imidlertid interessen for Ny Tid, samtidig som løsrivelsen fra partiet begynte. I 1986 kom Finn Gustavsen tilbake som redaktør i konkurranse med Erik Solheim. I 1998 ble Ny Tid formelt fristilt fra partiet.
I juli 2005 overtok Dag Herbjørnsrud som ansvarlig redaktør. På en ekstraordinær generalforsamling i avisen 24. januar 2006 ble det vedtatt å selge avisen til N.W.Damm & Søn AS og gjøre avisen helt partiuavhengig. Vedtaket var nesten enstemmig. Avisens største eier, Sosialistisk Venstreparti med omtrent 20 prosent av aksjene på generalforsamlingen, støttet forslaget. Den nye eieren bidro med økonomiske ressurser for å relansere avisen til å bli et ukentlig nyhetsmagasin med Newsweek som forbilde. Mottakelsen blant leserne var svært positiv og den fikk Gull i redesign under Årets Mediedager 2007, for en av de «aller mest vellykkede metamorfoser innen redaksjonell redesign i kongeriket». Ny Tid hadde i 2006 en økning på 117 prosent og rundt 5,000 eksemplarer - og ble årets opplagsvinner. Men suksessen var ikke like stor økonomisk, magasinet gikk samme år med millionunderskudd. Etter fusjonen mellom Damm og J.W. Cappelens Forlag høsten 2007 søkte forlaget etter nye eiere.
I januar 2014 ble Ny Tid igjen lansert i avisformat og alle aksjene ble overtatt av Dag Herbjørnsrud, Torild Skard, Tore Linné Eriksen og Einar Krog Grimstad.
I januar 2015 overtok Truls Lie avisen fra hovedeier Dag Herbjørnsrud. Lie ble hovedeier, ansvarlig redaktør og daglig leder. Han relanserte avisen i fullformat 4. mars, med visjon om å være en uavhengig, anarkistisk betonet avis med fokus på fred & konflikt, migrasjon, makt & kontroll, miljø, medier, internasjonal dokumentarfilm & sakprosa.
Avisen ble lagt om til månedsavis sommeren 2015, og er nå vedlagt Klassekampens distribusjon i tillegg, noe som har ført til et opplag på rundt 33 000, en spredning avisen aldri tidligere har oppnådd.
Eierskap
1. januar 2008 overtok Ad Fontes Medier (tidl. Mentor Medier) eierskapet i Ny Tid, omtrent samtidig som medieforlaget også tok over den norske utgaven av Le Monde diplomatique. Samtidig overtok Magne Lerø som utgiver og ansvarlig redaktør i Ny Tid etter Martine Aurdal 1. februar 2008. Det ble regnet som en styrke for ytringsfriheten med flere store aktører i mediemarkedet, og konsernet fikk med dette oppkjøpet en betydelig posisjon. Det knyttet seg også noe usikkerhet til avisens framtidige redaksjonelle linje. Redaktør Dag Herbjørnsrud, ansvarlig for avisens ledere, uttalte at han ønsket å «prøve å stå i tradisjonen til Orientering og dets første redaktør Sigurd Evensmo», mens ansvarlig redaktør Magne Lerø var mer tilbakeholden med å komme med en redaktørerklæring.
5. november 2009 avgjorde konsernstyret i Mentor Medier at Ny Tid og Le Monde diplomatique skulle driftes av Dagsavisen, som sammen med Vårt Land er de to største avisene i mediehuset, samt flytte inn i Dagsavisens lokaler på Sehestedts plass i Oslo. Magne Lerø gikk samtidig av som ansvarlig redaktør. Dag Herbjørnsrud ble konstituert som ansvarlig redaktør.
Etter en budrunde i mars 2010 mellom Lerø og en gruppe rundt Herbjørnsrud og redaksjonen, vedtok Mentor Medier å selge Ny Tid til en internasjonal gruppering av tyrkisk-skandinaviske Bahar Media og amerikanske Hunter Image Media. Overtakelsen fant sted 1. mai. Ny administrerende direktør ble kurdiske Ramazan Ay med bakgrunn fra Oslo-baserte Zaman Norge, mens ny ansvarlig redaktør ble Herbjørnsrud. Herbjørnsrud viste til at eierne ikke ville ha innflytelse på innholdet.
I mai 2010 ble det påstått at Ny Tid var «tatt over» av den norsk-venezuelanske menneskerettighetsforkjemperen Thor Halvorssen. Påstandene ble først trykket i Klassekampen 10. mai, som i likhet med Journalisten satte et kritisk lys på hva som ville skje med et tradisjonelt venstretidsskrift når en utenlandsk «høyreavviker» og kritiker av venstreorienterte regimer i Latin-Amerika kjøper det opp. Ny Tid avviste framstillingen i Klassekampen, og kalte påstandene for «usannheter om oppkjøpet» og beskrivelsene for «konspiratoriske og kontrafaktiske».
Halvorssen, som selv blogger for den liberale amerikanske nettavisen The Huffington Post, viste til at bakgrunnen for oppkjøpet var å ivareta bladets lange tradisjon og at det ville vært synd om et tidsskrift med så lang historie ville forsvinne. Han avviste påstanden om at det dreiet seg om et høyreideologisk oppkjøp av en tradisjonell venstreside-avis.
17. februar 2011 ble det på en pressekonferanse meddelt at fredsarbeideren Ivar Evensmo, sønn av avisas grunnlegger Sigurd Evensmo, gikk inn og ble medeier i Ny Tid, hvori opptatt Orientering, med 10 prosents andel. Også Antirasistisk Senter, Norges Fredsråd og personer tilknyttet miljøbevegelsen kjøpte mindre aksjeposter i avisa.
Det ble på pressekonferansen sagt at den norsk-venezuelanske menneskerettighetsforkjemperen Thor Halvorssen aldri hadde «tatt over» eller kontrollert Ny Tid, slik flere hadde påstått i mai 2010. Halvorssen hadde maksimalt hatt ti prosent av aksjene, noe som nå ble redusert til en aksjepost på ni prosent. Bahar Media eide etter utvidelsen omtrent 77 prosent.
Tidligere SV-politiker Rolf Reikvam ble ny talsperson for styret i Ny Tid & Orientering AS, mens forhenværende Orientering-skribent og Skolenes Landsforbund-leder Gro Standnes ble nytt styremedlem. I Birgitte Kjos Fonns bok ''Orientering. Rebellenes avis'' (Pax Forlag, 2011) ble det hevdet at mediedekningen i mai 2010 ikke var korrekt, og at det allerede da var klart at en femdel av aksjene ville bli «tildelt tidligere bidragsytere til Orientering, herunder Ivar Evensmo, fredsbevegelse og idealistiske organisasjoner».
Redaksjonen og eierne har økt betoningen av at avistradisjonen skal bevares, og i juni 2010 kom det inn i vedtektene at formålet med Ny Tid & Orientering AS er å utgi avisa «i forlengelsen av publikasjonens tradisjon siden grunnleggelsen i 1953».
Etter en uenighet med de tyrkiske majoritetseierne overtok Dag Herbjørnsrud tilsammen 86 prosent av aksjene. I 2014 kom også Torild Skard og Einar Krog Grimsgaard inn på eiersiden. Fra januar 2015 har det kommet inn i vedtektene at ingen skal eie, direkte eller indirekte, mer enn 35 prosent av aksjene i Ny Tid & Orientering AS.
Avisen eies i dag av Truls Lie, Trygve Natvig, John Y. Jones, Erling Bonnevie Hjort, Einar Krog Grimsgaard, Ivar Evensmo og flere.
Listesaken
Ny Tid sto sentralt i den såkalte Listesaken som blant annet førte til opprettelsen av Forsvarergruppen av 1977. Avisa trykte en artikkel 20. juli 1977 hvor det ble hevdet at norsk etterretningstjeneste i årevis etter krigen hadde drevet omfattende spionasje- og sabotasjevirksomhet rettet mot Sovjetunionen. Ivar Johansen ble dømt til delvis betinget fengsel i ett år, hvorav han sonte 60 dager. Journalistene Ingolf Håkon Teigene og Jan Otto Hauge, samt informasjonssekretær i Club 7, Trond Jensen, fikk betingede dommer.
Priser og utdelinger
Ny Tid delte fra 2007 til 2013 hver desember ut prisen Årets nordmann. Prisen har gått til Kohinoor (2007), Margreth Olin (2008), Randi Hagen Spydevold (2009), Maria Amelie (2010), Prableen Kaur, Marcel Gleffe og Synnøve Kvamme (2011) , Bjønnulv Evenrud (2012) og Neda Ibrahim (2013).
Ny Tid vant gull i klassen for «Årets beste Redesign for 2006» under Årets Mediedager i mai 2007. I klassen for forsider vant Ny Tid sølv. Etter re-lansering som magasin ble Ny Tid årets opplagsvinner 2006 med en opplagsøkning på 114 prosent, opplaget har sunket siden.
En medieundersøkelse fra medieanalysebyrået Retriever i januar 2011 viste at Ny Tid da var Norges mest siterte uke- og månedspublikasjon foregående tre år, 2008–2010.
Hver uke publiserte Ny Tid «Uten Grenser»-kommentarer fra ulike ytringsfrihetsforkjempere, som Parvin Ardalan (Iran), Nawal El-Saadawi (Egypt), Irshad Manji (Canada) og Martha Beatrice Roque (Cuba). Denne artikkelserien var til minne om tidligere Ny Tid-spaltist Anna Politkovskaja. Tekstene ble publisert på engelsk og/eller originalspråket på Ny Tids internasjonale nettsider Ny Tid International.
Opplag
Kilde: Aviskatalogen, frem til 2013 bekreftede netto opplagstall fra Mediebedriftenes Landsforening, for 2014 anslag. Etter at Ny Tid i 2015 ble månedlig bilag i Klassekampen og følger dennes lørdagsutgave er effektiv spredning over 30,000.
Depok (Yogyakarta)
Depok er en by i provinsen og sultanatet Yogyakarta på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 104 500.
Virgilio Montegazza
Virgilio Mantegazza (født 30. januar 1889, død 3. juli 1928) var en italiensk fekter som deltok i de olympiske leker 1924 i Paris.
Mantegazza vant en olympisk bronsemedalje i fekting under Sommer-OL 1924 i Paris. Han var med på det italienske laget som kom på tredjeplass i lagkonkurransen i kårde bak Frankrike og Belgia. De andre på laget var Giulio Basletta, Marcello Bertinetti, Vincenzo Cuccia, Giovanni Canova og Oreste Moricca.
Berlins undergrunnsbanemuseum
Berlins undergrunnsbanemuseum (Berliner U-Bahn-Museum) åpnet 13. september 1997. Det var det tredje undergrunnsbanemuseet som åpnet i Europa, etter musene i Moskva og Budapest.
Museet ligger ved siden av Olympia-Stadion undergrunnsstasjon. Museet holder årlig fire til seks turer med vogntyper som ikke lenger er i bruk.
I 1983 forelå det planer om å rive signalbyggningen som museet nå er huset i. Disse planene møtte motstand fra BVG-ansatte og gjennom foreningen Arbeitsgemeinschaft Berliner U-Bahn ble det samlet inn objekter til utstillingen.
Museet har opplevd en sakte, men sikker vekst opp igjennom årene. Det har kun hatt åpent en dag i uken med unntak av spesielle anledninger slik som Grenanderhelgen i september 2007 da museet fylte 10 år.
Dáin II Jernfot
Dáin II Jernfot var en av dvergenes konger av Durins folk i J.R.R. Tolkiens Midgard.
Dáin var sønnesønn av Grór, den yngste sønnen av Kong Dáin I av Durins folk. Han var herre over dvergene i Jern Høene, og ble siden også herre over Erebor som kongen under fjellet. Han fulgte sin far, Náin, og overtok hans plass da han ble drept av orken Azog i slaget av Azanulbizar, som var det siste slaget i krigen mellom dverger og orker. Azog ble drept av Dáin selv. Han var en svært ung dverg på den tiden og det ble sett på som en stor dåd. Dáin alene så inn gjennom Morias porter og var klok nok til å se at dvergene ikke kunne flytte tilbake på den tiden. Dáin var grandnevø av Thorin Eikenskjold, og det var han som kom til hjelp for Thorin i femhærerslaget med flere hundre dverger i Hobbiten.
Etter Thorins død ble Dáin kongen under fjellet og Konge over Durins folk, den første som ikke var i rett linje fra Durin den Udødelige. Dáin døde i krigen om ringen, den 17. mars i 3019 i det tredje tideverv, mens han forsvarte liket av kong Brann av Dale foran Erebors porter. På den tiden var han en svært gammel dverg, men på ingen måte skrøpelig.
Etter Dáins død var det hans sønn, Thorin III Steinhjelm, som overtok tronen.
Slottet (roman)
Slottet (tysk originaltittel ) er en av Franz Kafkas tre ufullendte romaner, som i likhet med Den forsvunnede (mest kjent som Amerika) og Prosessen, ble gitt ut posthumt. Kafka begynte på Slottet i 1922, men ga opp forsøkene på å ferdigstille den allerede samme år. Den første utgaven ble gitt ut på Kurt Wolff Verlag i München av Kafkas venn Max Brod i 1926. Boka følger landmåleren K. sin håpløse kamp for anerkjennelse av sin profesjonelle og private eksistens i møtet med det byråkratiske og uforståelige Slottet og dets representanter. Verket mangler i stor grad fremgangen i et klassisk plot, og slutter like brått som den begynner.
Bakgrunn
Kafka begynte å skrivet Slottet på kvelden den 27. januar 1922, dagen etter han ankom fjellbyen Spindlermühle i dagens Tsjekkia. Et bilde tatt ved hans ankomst viser Kafka i en hesteslede i et snødekt landskap som kan gi assosiasjoner til stemningen i Slottet. Kafka skrev da også opprinnelig de første kapitlene i førsteperson, før han på et punkt senere endret de til å handle om tredjepersonen K.
Handling
I begynnelsen av boka ankommer hovedpersonen K. en landsby ved foten av et slott en kald vinterkveld. Han tar inn på et vertshus, men blir snart vekket av en representant fra Slottet som vil vite om han har tillatelse til å oppholde seg i landsbyen, hvorpå K. forklarer at han er en landmåler Slottet har bestilt. K. får vite at hans kontaktperson ved Slottet er en embetsmann ved navn Klamm, som han forgjeves prøver å komme i kontakt med. Innbyggerne virker distanserte og mistroiske, og K. strever med å navigere seg i det noe absurde universet.
En dag kommer det til et møte med landsbyforstanderen, som skal gi K. et lite innblikk i kaoset som preger det rigide byråkratiet som hersker i Slottet og landsbyen. Tilkallingen av K. skal vise seg å stamme fra et feilskrevet brev mange år tilbake. Siden det dermed ikke er landmålerarbeid å tilby K., blir han i stedet tilbydt arbeid som vaktmester ved en skole i landsbyen. K. tar imot jobben, til tross for at han må bo på skolens gymsal, og vikles mer og mer inn i landsbyens intriger. Og jo mer tid som går, jo fjernere virker Slottet å være.
Tolkning
Som andre av Kafkas verk, handler også Slottet i stor grad om menneskelig fremmedgjøring og absurd byråkrati. Men romanen handler også om den håpløse streben etter et uoppnåelig mål, og dette har også blitt tolket som et verk om menneskers søken etter frelse. At det tyske ordet Schloss betyr både slottet og låset er bare det mest åpenbare eksempelet på de gåtefulle mangetydigheter som preger romanen.
Oversettelse til norsk
Slottet kom ut første gang på norsk i 1950, i oversettelse av Carl Fredrik Engelstad. Denne oversettelsen har siden kommet ut i mange nyopplag.
Tom Addison
Thomas Marion Addison (født 12. april 1936 i Lancaster i Sør-Carolina, død 14. juni 2011 i Bluffton i Sør-Carolina) var en linebacker i amerikansk fotball (1960–1967) og fagforeningsleder, og er medlem av South Carolina Athletic Hall of Fame.
Spillerkarriere
Addison gikk på University of South Carolina og ble draftet av Baltimore Colts i National Football League (NFL) og Ottawa Rough Riders i Canadian Football League (CFL), men valgte å signere med Boston Patriots i den nye American Football League (AFL) i 1960, hvor han spilte gjennom hele sin karriere.
Addison ble sett på som en leder for det ferske laget, og ble valgt til lagkapten. Han ble utvalgt til AFL All-Star fire år på rad (1961–1964), og var en av de første spillerne for Patriots som ble utnevnt til All-League (i 1960). Han ble også utnevnt til All-League av Sporting News i 1963 og 1964, og utvalgt til AFL Eastern Division All-Star i 1961 og 1962. Med 16 interceptions i løpet av sin karriere (hvorav en ble returnert for en touchdown) ble han av mange sett på som en av de beste linebackerne i AFL på midten av 1960-tallet.
Addison spilte i alle Patriots’ kamper fra 1961 til 1966 (84 kamper) frem til han pådro seg en karriereavsluttende kneskade. Den 18. juni 1968 ble han frigitt av Patriots etter at lagets egne leger påpekte risikoen ved å spille videre etter to kneoperasjoner. I 1971 stemte Patriots’ tilhengere Addison inn på Patriots’ All-1960s Team.
Fagforeningsarbeid
Med fagforeningen på plass kunne spillere som ble draftet av American Football League være sikre på at de fikk den samme representasjonen og beskyttelsen i AFL som de ville fått i den eldre ligaen. Addisons arbeid spilte en viktig rolle i at ligaen overlevde og kunne konkurrere om de største talentene.
Kola kjernekraftverk
Kola kjernekraftverk er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft på den søndre delen av Kolahalvøya i Murmansk oblast i det nordvestlige Russland. Kjernekraftverket er lokalisert nær byen Polyarni Zori, og har i luftlinje en avstand på cirka 200 kilometer fra Norge. Det drives av selskapet Energoatom og ble bygget og godkjent for å settes i operativ drift i perioden fra 1970 til 1973. Installert maksimal effekt er om lag 2 410 MW mens to reaktorer med potensiell ytelse 1 760 MW er stengt. Årsproduksjonen er på om lag 9,5 TWh elektrisk kraft årlig.
Kjernekraftverket har i alt fire trykkvannsreaktorer av VVER-440-type som hver har en kapasitet på 440 MW i drift. De to eldste reaktorene, reaktor 1 og 2, nådde sin livssyklus i hhv. 2003 og 2004, men de ble ikke tatt ut av drift slik konsesjonen krevde. I stedet er de videreført med mindre oppgraderinger. I 2005 gikk statsadvokaten i Murmansk-fylket til anmeldelse av Rosatom for deres videreføring av driften. Reaktor 1 og 2 har konsesjon for drift frem til 2018 og 2019, og Russland har ifølge Statens strålevern varslet Norge at levetiden for reaktorene ikke vil bli forlenget etter dette. Driftskonsesjonen for reaktor 3 løp ut i 2011 og operatøren fikk deretter forlengelse for denne reaktoren i ytterligere 25 år, frem til 2036. En tilsvarende forlengelse vil bli søkt om for reaktor 4, hvor konsesjonen løper ut i 2014. I november 2013 varslet Russland at de gamle reaktorene skal erstattes med to nye reaktorer, som er tre ganger så kraftige som de eksisterende, på et nytt kjernekraftverk cirka 10 kilometer sør for det eksisterende innen 2025 og 2030. Norge har siden 1993 deltatt i et samarbeidsprosjekt med Russland for å forbedre sikkerheten ved Kola kjernekraftverk. Siden samarbeidet kom i stand, har sikkerheten ved kjernekraftverket blitt forbedret og antall sikkerhetsrelaterte hendelser har minket fra 41 i 1993 til 2 i 2009, samtidig som alvorlighetsgraden i disse hendelsene er mindre.
QR-kode
QR-kode (fra ) er en mosaikk-strekkode (eller todimensjonal strekkode) utviklet av det japanske selskapet Denso Wave i 1994. En QR-kode er maskinlesbar og kan blant annet inneholde informasjon om gjenstanden den er festet til, en adresse, lenke til en nettside, eller lignende. Den ble godkjent som en standard av Den internasjonale standardiseringsorganisasjonen (ISO) i 2000.
Bruksområder
Bruksområdene for QR-koder er ulike for kommersiell og personlig bruk. Siden QR-koden kan lagre et svært stort antall alfanumeriske tegn og kodebildet leses svært hurtig inn, er den svært godt egnet til optisk lesing av data. Et eksempel på slik data er adresse, der mottakerens navn, adresse samt andre data leses inn i løpet av en brøkdel av et sekund.
Lagringskapasitet
Datakapasitet for QR-kode:
QR-koder benytter Reed–Solomon-feilretting.
Feilrettingskapasitet:
Kommersiell bruk
Dersom et dokument skal sendes til en mottager, der mottageren mest sannsynlig vil komme til å digitalisere dokumentet gjennom skanning, vil QR-kode kunne være en kommunikasjonskanal.
QR-kode som kommunikasjonskanal
Kommunikasjon består av en sender og en eller flere mottagere. I dette tilfellet kan et dokument sendes digitalt eller skrives ut på papir, der dokumentet gir informasjon til mottageren som skal være til hjelp for arkivering. På denne måten kan mottager, avsender, referanse og eventuelt andre data finnes lesbare for datamaskinen via QR-kode.
Personlig bruk
Personlig bruk er begrenset til mobiltelefonen, der applikasjoner kjører på mobiltelefonen. QR-kode på mobiltelefonen kan benyttes til å lese data, siden å taste inn en nettadresse på mobiltelefonen er tidkrevende.
Følgende kan leses inn i mobilen:
Når en QR-kode opprettes kan den eksempelvis legges ved siden av et produkt for å sende brukeren til en nettside som angir mer informasjon om produktet, eller bruksanvisning til hvordan produktet skal anvendes.
Sikkerhetsproblemer ved bruk
Den som bruker en QR-kode kan ikke være sikker på hva slags side man havner på ved bruk. Om noen som forsøker å svindle dekker til QR-koden på en restaurant, vil brukeren bli ledet til en falsk side, og være utsatt for svindel. IT-sikkerhetsekspert Kai Røer anbefaler derfor at man ikke bruker QR-koder, og han benytter det konsekvent ikke selv.
Veteranforeningen Forsvarets Spesialkommando
Veteranforeningen Forsvarets Spesialkommando er en norsk, partipolitisk uavhengig forening etablert i 2008. Medlemskap tilbys soldater som har hatt «spesialjeger»-sertifiseringen eller som «har vært fast ansatt ved FSK/HJK og deltatt i skarpe oppdrag sammen med avdelingen». «Krigsveteraner fra Kompani Linge, 10th Interallied Commando, Independent Parachute Company eller tilsvarende enheter» tilbys også medlemskap.
Yogyakarta
Yogyakarta (skrevet Jogjakarta før 1972, også kalt Jogja) er hovedstaden i provinsen og sultanatet Yogyakarta på Java i Indonesia. Befolkningen anslås (2005) til 636 700.
Yogyakarta er et ledende turistmål i Indonesia, også på grunn av store attraksjoner i området rundt: Det store buddhistiske tempelanlegget Borobudur, det hinduistiske tempelanlegget Prambanan, og den severdige aktive vulkanen Merapi.
Byen ble grunnlagt i 1749. Sultanatet oppstod like etter, i 1755, og utgikk fra Sultanatet Mataram. Dette riket hadde siden 1500-tallet behersket det meste av Java. Det nederlandske ostindiske kompani anerkjente sultanatet, men forbeholdt seg retten å bekrefte hver ny sultan i embedet. I de årene uavhengighetskrigen raste i Indonesia (1945–1949) ble hovedstaden tidvis lagt til Yogyakarta, ettersom Jakarta var under nederlandsk kontroll. Sultan Hamengkubuwono IX (1912–1988) erklærte i 1950 at hans rike skulle inngå i Indonesia, og fikk til gjengjeld livslangt styringsmyndighet over det som ble det administrative særområde (Daerah Istimewa). I 1988 ble Hamengkubuwono X ny sultan.
Trashiyangtse
Trashiyangtse, også skrevet Trashi Yangtse, er et av de 20 dzongkhag (fylkene) i Bhutan. Inntil 1992 var fylket en del av Trashigang fylke, som ligger sør-sørøst for Trashiyangste.
Nasjonalparken Bomdeling viltreservat ligger i fylket. Her har den svært sjeldne svarthalstranen sitt vintertilhold.
Gewog
Trashiyangste består av 8 underdistrikt (gewog):
Posttaygetis penelea
Utseende
En nokså stor, brun sommerfugl. Undersiden er gråbrun, forvingen med en liten øyeflekk og en utydelig tverrstrek. Bakvingen har et skrått, gult, spoleformet tverrbånd, dette når ikke vingenes kanter. I midten er det et bredt, mørkt tverrbånd med uregemessige kanter, i den ytre delen tre store øyeflekker.
Levevis
Arten finnes der det vokser bambus av slekten Guadua, som er larvenes næringsplante. Hvordan omgivelsene er, synes ikke å være så viktig, bare det er bambus der.
Utbredelse
Arten er utbredt fra Costa Rica i nord til den sørlige Brasil i sør.
Sør-Koreas ambassade i Oslo
Sør-Koreas ambassade i Oslo (koreansk: ) er Republikken Koreas diplomatiske representasjon til Norge.
Comber
Comber er en by i Down i Nord-Irland. Den ligger på Ardshalvøya.
Sør-Koreas ambassade i Oslo
Ambassadebygningen ligger i Inkognitogaten 3, bak Slottet. Bygget ble kjøpt i 1990 og tatt i bruk som ambassadebygning i januar 1991 etter oppussing. Bygningen ble opprinnelig oppført i 1865 med et golvareal på 1,974 m². Bygget ble tegnet av arkitekt Asmus Lenschow og var eid av familien Holte i 30 år, før familien Moerch Reiersen overtok de neste 40 år og til sist familien Pettersen fra 1935 til 1988. En viss restaurering fant sted i 2008.
Comber
Thomas Andrews, som ledet arbeidet med konstruksjonen av RMS «Titanic», ble født i Comber. Byen er også kjent for Comber Whiskey, som ikke har blitt produsert siden 1953. De flaskene som fortsatt finnes, omsettes for høye priser.
Området rundt Comber er et sentrum for potetdyrking i denne delen av Irland.
Sør-Koreas ambassade i Oslo
Ambassadørens residens ligger i Frognerseterveien 2.
Regnmakeren (film)
The Rainmaker er et amerikansk drama regissert av Francis Ford Coppola med skuespiller Matt Damon i hovedrollen. Coppola skrev manuset, basert på John Grishams roman fra 1995. Danny DeVito, Danny Glover, Claire Danes, Jon Voight, Roy Scheider, Mickey Rourke, Virginia Madsen og Mary Kay Place er også stjerner i filmen.
Handlingsreferat
Rudy Baylor er utdannet ved Law of University of Memphis. Men i motsetning til de fleste av klassekameratene, har han ingen høyt lønnet jobb klar i det han blir uteksaminert. Han blir tvunget til å servere drinker i en Memphis-bar, samtidig som han søker arbeid. Desperat etter en fast jobb med bedre lønn, blir han introdusert for J. Lyman "Bruiser" Stone, en nådeløs advokat, som gjør Rudy til sin medarbeider. Rudy leter etter potensielle kunder ved et lokalt sykehus. Han møter Deck Shifflet, en lite etisk tidligere advokatfullmektig som har mislykkes på advokat-eksamen seks ganger. Deck er imidlertid flink til å samle informasjon, og er ekspert på forsikringssaker.
Når Stone blir raidet av FBI, setter Rudy og Deck opp deres egen praksis. De går til søksmål på vegne av et middelaldrende par, Dot og Buddy Black, hvis 22 år gamle sønn, Donny Ray, som er syk av leukemi. Men han kunne blitt reddet med en benmargstransplantasjon, som ble nektet av forsikringsselskapet Great Fordel. Rudy består sin advokat-ksamen i Tennessee, men har aldri argumentert for en sak foran en dommer eller jury. Nå står han ovenfor en gruppe langt mer erfarne advokater fra et stort firma, ledet av Leo F. Drummond, en advokat som bruker skruppelløse taktikker for å vinne sakene deres. Den opprinnelige dommeren, Harvey Hale, får et hjerteinfarkt. En mer sympatisk dommer, Tyrone Kipler, tar over.
Rudy leter etter nye klienter, og møter Kelly Riker, som har blitt slått av ektemannen hennes Cliff, og havnet på sykehus. Rudy overtaler Kelly til å søke om skilsmisse, noe som fører til en konfrontasjon med Cliff som resulterer i at Rudy slår ham nesten i hjel. Donny Ray dør, men rekker å gi en vitne-forklaring. Rudys dyktige kryssforhør av Great Benefits-direktør, Wilfred Keeley, er beviset som får juryen til å støtte Donny Rays familie.
Saken blir en stor triumf for Rudy og Deck, med Keeley blir arrestert av FBI. Forsikringsselskapet erklærer seg selv konkurs, slik at de unngår å betale erstatning. Det kommer ingen utbetaling for de sørgende foreldrene, og Rudy får heller ingen betaling. Rudy mener at denne suksessen vil skape urealistiske forventninger for hans fremtidige kunder, og vurderer å forlate sin nye praksis etter denne første saken hans.
Lise Männikkö
Lise Männikkö (født 29. desember 1950 i Oslo) er en norsk forfatter, bosatt i Hølen i Akershus.
Hun har også vært nestformann i Norske Barne- og Ungdomsbokforfattere.
Eucharitinae
Eucharitinae er en gruppe som hører til blant parasittvepsene og er en underfamilie i ordenen vepser. Gruppen omfatter rundt 350 kjente arter fordelt på 50 slekter. De fleste lever i tropene. Det er funnet 15 arter i Europa, men familien går neppe så langt nord som Norge. Eucharitidene er parasitoider som angriper maur.
Utseende
Små, mørke snylteveps, gjerne metallfargede. De virker pukkelryggede med en høyt hvelvet forkropp og en bakkropp som er nokså liten og festet til forkroppen med en tynn stilk. Kroppen er hard og kraftig skulpturert, thorax har ofte bakoverrettede pigger eller kroker. Hodet er nokså lite, og slutter tett til kroppen slik at det dekker pronotum. Antennene er mer eller mindre trådformede hos hunnene, kamformede hos hannene. Beina er slanke, vingene avrundede uten synlige vingefrynser. Forvingen er noe fortykket ved fremkanten og har et lite vingemerke (pterostigma), ellers ingen årer. Bakkroppen er flattrykt fra sidene, nokså liten, ofte trekantet sett fra siden, og er festet til forkroppen med en lang og tynn stilk (petiolus). Hunnens eggleggingsrør er ganske kort og stikker ikke påfallende ut bak bakkroppen.
Levevis
Eucharitidene er parasitoider som angriper larver og pupper av maur (Formicidae). Hver parasittlarve utvikler seg i én maurlarve og spiser denne helt opp før den selv klekkes. Hunnene legger svært mange (opptil 15 000) knøttsmå egg på planter, enten boret inn i plantevevet eller i naturlige sprekker i planten (for eksempel knopper eller bladfester). Fra disse eggene klekkes knøttsmå (ca. 0,13 mm lange), slanke, harde larver, såkalte planulae. Disse har en sugekopp bakerst til å feste seg til passerende maur. Planula-larvene er svært aktive og i alle fall noen av dem kan hoppe. De henger seg fast på passerende arbeidsmaur for å bli ført tilbake til tua. Det er uklart om de aktivt leter etter maurene eller bare sitter og venter på at de skal passere. Bare en liten del av de mange larvene lykkes med dette. Om larven finner en maur, blir den fraktet tilbake til tua på mauren, der slipper den seg av og lever resten av larveperioden som parasitoid på maurens avkom. Planula-larven borer seg inn i en maurlarve og forvandler seg til en mer konvensjonell larve, men vokser ikke noe særlig før verten forvandler seg til en puppe. Da går eucharitide-larven til angrep på maurpuppen og spiser den etter hvert helt opp før den selv forpupper seg. Etter klekking blir de voksne snyltevepsene noen tid inne i maurtua. De får da være i fred for maurene, trolig fordi de etterligner maurkoloniens feromoner.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger.
Margibi
Margibi er et av femten fylker (Counties) i Liberia. Det ligger omtrent midt i landet, langs kysten.
Daniela Anschütz-Thoms
I 2005 ble hun verdensmester i lagtempo sammen med Anni Friesinger og Sabine Völker. Hun deltok også på det tyske laget som vant OL-gull i lagtempo både i 2006 og 2010.
Individuelt har imidlertid Anscütz hatt problemer med å nå helt til topps. Hun har en lang rekke fjerdeplasser, senest under OL i Vancouver 2010 der hun ble nr 4 både på 3000 m og 5000 m.
Rekorder
Verdensrekorder
Tyske rekorder
Internasjonale mesterskap
Olympiske leker (Vinter) deltatt i tre OL ved 10 konkurranser.
Allround-VM på skøyter deltatt 10 ganger.
Enkeltdistanse-VM på skøyter deltatt i 8 VM ved 22 konkurranser.
EM på skøyter deltatt i 12 EM.
Junior-VM på skøyter deltatt i ett VM ved en konkurranse.
Sammenlagt i verdenscupen
Poeng i parentes er rangeringspoeng som rangeres under verdenscup-poeng, men som likefullt er oppnådd under verdenscup-løp.
– = ikke deltatt på distansen i nevnte sesong.
0 = ikke samlet poeng i nevnte sesong, men deltatt.
Riziero Ortolani
Riziero «Riz» Ortolani (født 25. mars 1926 i Pesaro, Italia, død 23. januar 2014 i Roma ) var en italiensk komponist av filmmusikk.
På begynnelsen av 1950-tallet var Ortolani grunnlegger og medlem av et jazzband i Italia. I 1962 komponerte han sitt første stykke for film for pseudo-dokumentaren Mondo Cane, hvis hovedtittel-sang Ti guardero nel cuore (eng. More) ervervet ham en Grammy, og også ble nominert til en Oscar for beste sang.
Suksessen han hadde med Mondo Cane førte til at han snart fikk komponere musikken til flere filmer, blant annet The Yellow Rolls-Royce (1964).
I tillegg til musikken til Mondo Cane er nok filmmusikken til horrorfilmen og exploitation-grøsseren Cannibal Holocaust (1980) hans mest kjente.
Landing on Water
Landing on Water er et musikkalbum fra Neil Young, utgitt sommeren 1986.
Sporliste
Alle sangene er skrevet av Neil Young.
Riziero Ortolani
I de senere år har Ortolanis musikk blitt brukt blant annet i videospillet Grand Theft Auto: London, 1969 og filmene Kill Bill: Volume 1 og Kill Bill: Volume 2.
Cernavodă kjernekraftverk
Cernavodă kjernekraftverk (rumensk: Centrala Nucleară de la Cernavodă) er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft i Romania. Det drives av selskapet Nuclaerelectrica og ble bygget og godkjent for å settes i operativ drift i perioden fra 1980 til 1996. Installert maksimal effekt er om lag 1 410 MW mens ytterligere to reaktorer med potensiell ytelse 1 500 MW er planlagt. Årsproduksjonen er på om lag 11,3 TWh elektrisk kraft årlig.
Kjernekraftverket har i alt to reaktorer i drift, som kjøles med vann fra Donau og bruker tungtvann fra et kjernefysik produksjonsanlegg i byen Drobeta-Turnu Severin som moderatorveske. To av reaktorene hadde mindre uhell i henholdsvis april og mai 2009, og ble stengt ned for kortere tid.
Befolkningsvekst
Populasjonsvekst eller befolkningsvekst er endring av populasjon over tid. Veksten bestemmes ut ifra antall fødte, døde, og innvandring/utvandring.
Global befolkningsvekst
I år 1000 var folketallet på Jorda et sted mellom 275 og 345 millioner. I 1930-årene økte folketallet i verden med rundt 20 millioner per år. På slutten av 1960-årene var den årlige veksten på 72 millioner. På bare 40 år, fra 1960 til 2000, doblet verdens befolkning seg fra 3 til 6 milliarder.
I 2011 passerte den 7 milliarder.
Populasjonsvekstrate
I biologi er vekstraten i en populasjon økningen eller minskningen av antall individer over et bestemt tidsrom. Populasjonsvekstrater angis som hvor stor andel av populasjonen har kommet til i løpet av siste tidsrom (time/dag/år). Vekstraten hos en langsomt reproduserende art som menneske er på rundt 1,1% per år. Verdens befolkning var 7 milliarder i 2012, som gir at befolkningsveksten er på rundt 75 millioner mennesker årlig. Vekstraten til forskjellige organismer er en viktig del av økologisk teori.
Matematisk vekstrate
Når en populasjon vokser vil vekstraten være positiv, når den synker vil vekstraten vær negativ. I sin enkleste form uttrykkes vekstraten med følgende formel:
P er antall individer i populasjonen, og t1 og t2 er to påfølgende tidspunkter. Denne formelen er imidlertid bare gyldig dersom tidsintervallet (t2 - t1) er kort nok. Over et lengre tidsrom vil pupulasjonstettheten (antall individer per areal) kunne påvirke vekstraten gjennom for eksempel matmangel. En vekstrate på 0 betyr at det ikke er noen endring i populasjonen mellom de to tidspunktene. Selv om vekstraten er 0, kan kan det likevel ha skjedd store endringer i fødselsrate, dødsrate, immigrasjon/emigrasjon og stamsetningen av aldersklasser.
Et nært beslektet mål er netto reproduksjonsrate, der man ser bort fra inn- og utvandring. Hos organismer med kjønnet formering med adskilte hunn- og hannindivider, vil antall hunner som kan føde/legge egg være en begrensende faktor. I slike tilfeller vil en netto reproduksjonsrate på mer enn 1 vise at antall hunner i bestanden er økende, mens en rate på under 1 indikerer at antall hunner synker. Hos tvekjønnede og ukjønnede organismer refererer tallet seg til hele bestanden.
Maryland (Liberia)
Maryland er et av femten fylker (Counties) i Liberia. Det ligger helt sørøst i landet og grenser til Elfenbenskysten i øst og Atlanterhavet i sør. Det er oppkalt etter staten Maryland i USA. Fylket ble etablert som koloni i 1834 av Maryland State Colonization Society og ble selvstendig i 1854 som Republikken Maryland. I 1857 sluttet republikken seg til Liberia.
Lothar Rendulic
Lothar Rendulic (født 23. november 1887 i Wiener Neustadt i Østerrike, død 18. januar 1971 i Eferding) var en østerriksk nazist, general og diplomat som deltok på tysk side under andre verdenskrig. Rendulic gikk over til en tyske hæren like etter Tysklands og Østerrikes sammenslåing i 1938. I Norge gjorde han seg gjeldende som øverstkommanderende for Wehrmacht under tvangsevakueringen og nedbrenningen av Finnmark og Nord-Troms mot slutten av andre verdenskrig i Norge. Han hadde også oppdrag i Finland og Jugoslavia.
Rendulic ble etter krigen dømt til 20 års fengsel for krigsforbrytelser, men straffen ble i 1951 omgjort til 10 år og han ble løslatt allerede samme år.
Militær karriere
Rendulic var av kroatisk herkomst. Han var sønn av en oberst i den østerrikske-ungarske hæren, og ble i 1907 tatt opp ved Theresianische Militärakademie. I august 1910 ble han utnevnt til løytnant.
Rendulic var med i den Den østerriksk-ungarske hær under første verdenskrig. Etter første verdenskrig studerte han juss ved Universität Wien, hvor han oppnådde tysk doktorgrad (dr.jur.) i faget i 1920. Han gjorde karriere i den østerrikske hær. I 1932 ble han medlem av det østerrikske nazi-partiet. Fra 1934 tjenestegjorde han i den østerrikske utenrikstjenesten som militærattaché i Frankrike og England, med stasjonering i Paris. Men hans medlemskap i det østerrikske nasjonalsosialistiske partiet DNSAP ble ansett som uheldig for en representant for Østerrike.
I 1938 ble Rendulic utnevnt til generalmajor, og da andre verdenskrig brøt ut tjenestegjorde han i Wehrmacht ved flere frontavsnitt, som Polen, Frankrike, Russland og Balkan. 26. juni 1944 ble han utnevnt til øverste sjef for den 20. bergarmé (20. Gebirgsarmee) i Finland og Norge etter generalløytnant Eduard Dietl. Samtidig ble han utnevnt til generaloberst. Etter at Finland trakk seg ut av krigen den 4. september 1944, ledet Rendulic den tyske tilbaketrekningen i Nord-Finland (Lappland) og Nord-Norge.
Operasjon Nordlys
Den 4. oktober 1944 begynte den langvarige Operation Nordlicht («Operasjon Nordlys»). De tyske tropper var presset av russerne. I løpet av vinteren 1944–1945 trakk de seg tilbake til en linje på høyde ved Lyngen i Troms. Nord og øst for denne linjen ble «den brente jords taktikk» brukt. Alle mennesker nord for denne linje skulle evakueres, og alle hus brennes. De tyske styrkene prøvde å gjennomføre denne ordren blant annet med overraskelsesaksjoner. Likevel greide noen å gjemme seg i huler og gammer resten av krigen.
Den 18. desember 1944 ble Rendulic utnevnt til Wehrmachtbefehlshaber Norwegen (WBN). Det vil si øverstkommanderende for alle de tyske styrkene i Norge. Forgjengeren Nikolaus von Falkenhorst var blitt beordret tilbake til Tyskland.
Rendulic oppløste Falkenhorsts stab i Oslo og opprettet sin egen på Lillehammer. Fra Rundhaug i Troms og fra Lillehammer ledet han ødeleggelsen av Finnmark og Nord-Troms. Han var WBN fra 18. desember 1944 til 18. januar 1945. Som WBN ble han erstattet av general Franz Böhme. Generaloberst Lothar Rendulic forlot Norge for å bli sjef for armégruppe Kurland på Østfronten, hvor han til slutt var med på sluttkampene om Praha.
Etter andre verdenskrig
Deportering og brenning av en hel landsdel, uten at det foreligger militær nødvendighet, er ifølge Haagkonvensjonen en terrorhandling mot sivile, en krigsforbrytelse, og skal straffes deretter. Likevel ble Rendulic etter krigen frikjent for å ha nedbrent og rasert 1/5 av norsk område.
I 1948 han idømt 20 års fengsel for krigsforbrytelser i Jugoslavia og i Finland i den såkalte gisselprosessen under Nürnbergprosessene, men straffen ble i 1951 omgjort til 10 år og 1. februar samme år ble han løslatt fra Landsberg fengsel. Han arbeidet senere som skribent og ga blant annet ut tre bøker.
Horizon (Pacific Blue-album)
Horizon er et musikkalbum med Pacific Blue, utgitt i 1999. Dette ble bandets første og siste plate.
Polydor Records
Polydor (etablert 1924) er et internasjonalt, opprinnelig tysk plateselskap med hovedkvarter i London. Selskapet ble etablert av Deutsche Grammophon i 1924, og rettet seg inn mot pop-musikk etter den andre verdenskrig (1946). Den britiske avdelingen ble etablert senere i 1956 og distribuerte The Beatles' tyske innspillinger med Bert Kaempfert som produsent. I USA ble PolyGram et resultat av Polydors fusjon med Phonogram Records (i 1972), og tok senere over Decca og andre merker.
Selskapet hadde også det samtidige merket Mercury Records for visse typer musikk. PolyGram inngikk under selskapet Universal Music Group fra 1998, og forsvant fra det amerikanske markedet. Merket benyttes fremdeles i England for britiske artister som Klaxons, Sophie Ellis-Bextor, Take That og Kaiser Chiefs, samt distribusjon av amerikanske Eminem og Gwen Stefani.
I Norge hadde Telefunken ansvaret for Polydor 1938-1941 (med blant annet Ivar Ruste som artist). Senere fulgte Proton. Polydor overtok varemerkene Nor-Disc og Karusell fra Arne Bendiksens plateselskap i 1964. En rekke norske artister har blitt utgitt på Polydor, blant annet; Wenche Myhre, Lille Eris, Sølvi Wang, Åse Kleveland, Per Asplin, The Pussycats, Terje Rypdal, Finn Kalvik, Lillebjørn Nilsen, Jon Arne Corell, Ole Paus, Benny Borg, Åge Aleksandersen, Ketil Bjørnstad, Birgitte Grimstad, Frode Alnæs, Oslo Harmonikvartett og Jan Werner Danielsen.
Augustus Frederick, hertug av Sussex
Augustus Frederick, hertug av Sussex (født 27. januar 1773, død 21. april 1843) var en britisk prins. Han var den sjette sønnen til Georg III av Storbritannia og hans gemalinne, Charlotte av Mecklenburg-Strelitz. Augustus Frederick var den eneste av Georg IIIs sønner som overlevde barndommen som ikke gjorde karriere i hæren eller marinen.