cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Kommunisme
Marxismens syn på demokratiet
Selv om tidligere sosialistiske stater og deres «venneland» ofte har neglisjert demokratiske og menneskerettslige prinsipper, er det lite som for det første tyder på at dette er noe særegent ved sosialistiske bevegelser. For det andre er ikke dette, ifølge nær sagt alle av dagens kommunister, noen nødvendig eller ønskelig konsekvens av kommunistisk tenkning. Marxismens og kommunismens visjon er menneskelig frigjøring, også demokratisk. (Jf. sitatet over.) Men kommunismens kritikere hevder at til tross for dette leder det sosialistiske økonomiske programmet ved sin egen logikk til en udemokratisk utvikling. (Se Kritikk av kommunismen) For det tredje påpeker noen at flere kommunistiske og sosialistiske prosjekter har vært demokratiske med støtte i et flertall av folket, men at disse har blitt kuppet og knust av høyreorienterte krefter. Chile (1973) og Guatemala (1954) er eksempler på demokratiske, sosialistiske styresett som ble kuppet av høyreorienterte krefter, koordinert av CIA.
Kommunisme som samfunnsform
Generelt defineres kommunisme som en samfunnsform hvor klassesamfunnet har blitt brutt ned, hvor staten har dødd bort, og hvor folket yter etter evne, og mottar etter behov. Marx beskriver 3 former for kommunisme: Ur-kommunismen, den moderne kommunismens første fase og den moderne kommunismens andre fase.
Primitiv kommunisme eller ur-kommunisme
Primitiv kommunisme (tidligere beskrevet som ursamfunn eller ættesamfunn) er ifølge Karl Marx og Fredrich Engels det originale jakt og sanker-samfunnet (hunter-gatherer) som eksisterte i den eldre steinalder før produktivitetsøkning i jordbruket skapte et samfunnsmessig overskudd som ga grunnlag for livnæring av ikke-produktive lag (overklasse, militær, intellektuelle etc.) og derved også sivilisasjoner og klassesamfunn. Både Marx og Engels hentet innflytelse fra den pioneerende antropologen Lewis H. Morgan, men i dag er hans verker ansett som utdaterte og det finnes ingen universelle definisjoner på livsstilen til før-historiske mennesker.
I et slik steinaldersamfunn lever folk fra dag til dag i små samfunn. De jakter og samler inn mat for hele gruppen og mottar maten umiddelbart eller lagrer den for en senere anledning. I slike samfunn eksisterer ikke konseptet privat eiendomsrett, og mennesker var ikke delt inn i sosiale klasser (noe som først kom med sivilisasjonene 4-3000 f.kr.).
På forskjellig vis vokser dette primitive samfunn inn i sivilisasjonen, med produktivitetsøkning og påfølgende arbeidsdeling, klassedifferensiering – fremveksten av en herskerklasse og en underklasse, produktive og ikke-produktive, stat og rettsvesen. Forskjellige steder ser disse første klassesamfunn forskjellige ut, men først etter at kapitalismen åpner veien for en kommunistisk utvikling kan klassesamfunnet legges bak menneskeheten.
Kommunismens første fase
Dette er ifølge Marx et stadium som i sin politiske natur, enten er demokratisk eller despotisk, og går inn for oppheving av staten, men der opphevingen ikke er fullført, og derfor eksisterer fortsatt den private eiendomsretten i samfunnet. Lenin beskrev denne sosialismen, proletariatets diktatur, slik: «Bare proletariatets diktatur kan frigjøre menneskeheten fra kapitalens undertrykkelse, fra det borgerlige demokratiet, de rikes demokrati, sine løgner, falskhet og hykleri – og opprette demokrati for de fattige, dvs. gjøre demokratiets velsignelser virkelig tilgjengelig for arbeiderne og fattigbøndene, i motsetning til nå (selv i den mest demokratiske – borgerlige – republikk), da demokratiets velsignelser faktisk er utilgjengelig for det store flertallet blant det arbeidende folk.»
Kommunismens andre fase
Denne fasen kan beskrives som den sosiale eller radikale kommunismen. Marx kaller denne fasen også for den tredje formen for kommunisme. Når folk nå til dags snakker om et kommunistisk samfunn, er det oftest denne fasen/formen de tenker på. Sosialismen, eller kommunismens andre fase, vokser inn i denne.
Marx skriver om denne formen for kommunisme:
Historie
I slutten av det 19. århundre gav Marx' teorier støtet til sosialdemokratiske partier i Europa, selv om deres politikk senere ofte gikk bort fra det revolusjonære ståstedet til fordel for en reformatorisk linje. Unntaket var det russiske arbeiderpartiet. En fløy innen dette partiet, kjent som bolsjeviker og ledet av Vladimir Lenin, lyktes i 1917 i å ta kontroll over landet etter den russiske revolusjon. I 1918 endret partiet sitt navn til «kommunistpartiet» og etablerte dermed dagens distinksjon mellom kommunisme og sosialdemokrati. Ifølge professor Rolf Hobson er totalitære styresett som kommunismen utenkelig uten første verdenskrigs totalisering av krigen, med dens militarisering og kommandoøkonomi.
Sosialistiske stater
Etter revolusjonen i Russland ble mange andre sosialdemokratiskepartier i Europa kommunistpartier, og adlød i varierende grad det russiske kommunistpartiet (se den kommunistiske internasjonale). Etter annen verdenskrig fikk Sovjetunionen kontroll over store deler av Europa og innsatte sosialistiske marionettregimer. I 1949 seiret også kommunistene ledet av Mao Zedong i den kinesiske borgerkrigen og etablerte Folkerepublikken Kina. Andre land i den tredje verden hvor kommunistene tok makten inkluderer Afghanistan (1978), Angola (1975), Benin (1972), Burkina Faso (1983), Cuba (1959), Etiopia (1974), Grenada (1979), Kambodsja (1975), Republikken Kongo (1969), Laos (1975), Mosambik (1975), Nord-Korea (1948), Somalia (1969), Sør-Jemen (1969) og Vietnam (1945). Ved begynnelsen av 1980-tallet levde nesten en tredjedel av jordens befolkning under styre av kommunistiske partier.
I noen av disse landene stod regimene for omfattende overgrep mot befolkningen. I Russland døde opp mot fem millioner, i hovedsak som følge av sult, som følge av borgerkrigen og den militære intervensjonen fra Storbritannia, Frankrike, USA og Japan, som fulgte etter den kommunistiske oktoberrevolusjonen. I begynnelsen av 1930-årene døde omtrent like mange i Sovjetunionen i kjølvannet av tvangskollektiviseringen. Det var særlig mange som døde i Ukraina hvor avlingene ble kraftig redusert som følge av sterk motstand mot kollektiviseringen blant bøndene. Befolkningen i de mest kriserammede områdene ble utsatt for kollektiv avstraffelse ved både å bli nektet forsyninger utenfra og nektet å forlate området gjennom innføring av internpass. Under Stalin ble også rundt en million mennesker henrettet i utrenskningsprosesser i siste halvdel av 1930-årene og rett før andre verdenskrig. Mange ble også sendt i konsentrasjonsleirer, Gulag, og over en million døde her, flertallet under andre verdenskrig. Under andre verdenskrig ble også en rekke etniske grupper i Sovjetunionen tvangsfordrevet fra sine tradisjonelle leveområder fordi de ble mistenkt for å ville samarbeide med den tyske invasjonsmakten. En stor andel av de som ble fordrevet døde som følge av de ekstreme levekårene de ble tilbudt i nye bosettinger i Sibir og Kasakhstan.
I Kina ble rundt 2 millioner tidligere støttespillere for det tidligere Kuomintangregimet, større jordeiere og andre som ble anklaget for å være «reaksjonære og kontrarevolusjonære», henrettet kort tid etter at kommunistene vant den kinesiske borgerkrigen i 1949. Størstedelen av dødsofrene som har blitt tilskrevet kommunismen, flere titalls millioner, døde av sult og underernæring i Kina i perioden 1959-61, som følge av en kombinasjon av flom, tørke og et feilslått økonomisk eksperiment kalt «det store spranget». I prosent av befolkningen var det flest som døde under Røde Khmer-regimet i Kambodsja, som sto for bondebasert og sterkt nasjonalistisk, og sånn sett sterkt avvikende, tolkning av kommunismen. Rundt 1,7 millioner mennesker ble drept under Røde Khmer-regimet. Dette tallet inkluderer et systematisk forsøk på folkemord både på den etnisk vietnamesiske minoriteten og det muslimske cham-folket.
Det å summere alle typer unaturlige dødsfall som helt eller delvis kan tilskrives kommuniststyrte stater eller grupper er både kontroversielt og svært vanskelig, spesielt fordi det er svært vanskelig å anslå hvor mange som døde under «det store spranget» i Kina. Det antikommunistiske skriftet Kommunismens Svartebok opererer med et totalanslag på 84-100 millioner. Kommunister avviser ofte slik kritikk av kommunismen, fordi dette ikke skjedde på grunn av ideologien, men snarere diktatoriske regimer, samt å påpeke at disse landene ikke var under kommunismen, men sosialismen (mange anser heller ikke disse statene som sosialistiske, men statskapitalistiske). Mange mener også at anslagene er overdrevet av politiske årsaker.
Mange vil blant annet hevde at de hvite antikommunistiske styrkene og deres utenlandske allierte må være med på å dele ansvaret for sultkatastrofen etter den russiske borgerkrigen. Kommunister vil også bestride at drap, overgrep og gale økonomiske beslutninger som ble foretatt i kommunistsstyrte stater automatisk bør tilskrives kommunismen som ide. At det var et annet kommuniststyrt land, Vietnam, som med støtte av Sovjetunionen satte en stopper for Røde Khmers folkemord i 1979, mens det kapitalistiske Vesten tvert imot anerkjente den Røde Khmer-dominerte opposisjonsalliansen som Kambodsjas legitime regjering gjennom hele 1980-tallet, fordi Vietnam var alliert med Sovjetunionen, blir her trukket fram som eksempel. Det blir også påpekt at kapitalistiske stater har igangsatt kriger hvor titalls millioner har blitt drept, og administrert landområder hvor millioner av mennesker har sultet ihjel, spesielt i kolonier i Afrika og Asia, uten at den kapitalistiske staten har gjort det som var mulig å gjøre for å hindre massedød. Det er likevel ikke vanlig å holde kapitalismen som sådan ansvarlig for dette på samme måte som kommunismen ofte holdes ansvarlig for all unaturlig dødelighet i kommuniststyrte stater.
Det finnes ikke noen politisk eller teoretisk begrunnelse for etnisk rensning i den kommunistiske ideologien, snarere motsatt, derfor har de sosialistiske staten som stod for slike massemord vanligvis rettferdiggjort dette ved å vise til sosiale og politiske kategorier som "borgerskap" og "kulakker" i stedet for rase eller etnisitet. Likevel kan det ikke benektes at det i mange tilfeller var etnisitet som var avgjørende faktor i utpekelse og forfølgelse av fiender. Men både Marx, Engels og Lenin var utprega antirasister. Lenin slo hardt ned på sjåvinistiske og rasistiske tendenser, og kalte blant annet (georgieren) Stalin en «storrusisk sjåvinist».
Etter murens fall
Med Berlinmurens fall i 1989 og Sovjetunionens sammenbrudd i 1991 mistet kommunistpartiene makten i størstedelen av verden, bortsett fra Kina, Nord-Korea, Cuba, Vietnam og noen få andre land. I flere tidligere østblokkland har imidlertid kommunistiske partier gjenvunnet regjeringsmakt gjennom demokratiske valg.
Kommunismen har vært sterkt stigmatisert i de fleste vestlige land, hvor mange regjeringer har ført en sterkt antikommunistisk politikk. Særlig gjelder dette USA og Vest-Tyskland. Også i Norge ble kommunismen marginalisert etter den andre verdenskrig. Myndighetene stilte seg kritiske til kommunistisk virksomhet, noe som blant annet ga seg utslag i en omfattende ulovlig overvåkning av kommunister og andre venstreorienterte.
I noen europeiske land, blant annet Ungarn, er kommunisme i dag forbudt ved lov, og også i Den tsjekkiske republikk vurderes et tilsvarende forbud. I 2005 vurderte EU å forby kommunistiske symboler. Europarådet stemte i januar 2006 over en resolusjon som slår fast at kommunisme er en forbrytersk ideologi, og at alle kommunistiske regimer har vært kjennetegnet av massive brudd på menneskerettighetene, uten at resolusjonen fikk tilstrekkelig flertall.
Kommunisme som sosial bevegelse
I begynnelsen av det 19. århundre ble betegnelsen brukt om en rekke utopiske retninger. Det var på dette tidspunkt ikke noe klart skille mellom kommunisme og sosialisme, og disse begrepene ble derfor brukt om hverandre på denne tiden. Først som en følge av spesielt personene Karl Marx og Friedrich Engels arbeid fikk kommunismen senere et klarere og mer avgrenset innhold. Marx og Engels avgrenset seg fra de utopiske retningene, som i hovedsak konsentrerte seg om luftige tanker om et kommende idealsamfunn. I «Den tyske ideologi» i 1845 skriver de:
I forordet til 1890-utgaven av Det kommunistiske manifest, begrunner Engels hvorfor de valgte å kalle seg kommunister og ikke sosialister når manifestet først ble skrevet i 1847. I begrunnelsen skriver han at det på den tiden var to typer sosialister: utopister og sosiale kvakksalvere. Han mente videre at sosialismen på denne tiden var en borgerlig bevegelse, mens kommunismen i større grad hadde røtter i arbeiderklassen. Begrepet «kommunisme» vant likevel ikke frem i de følgende årene, og begrepene «sosialist» og «sosialdemokrat» var de som ble brukt også for de som sluttet seg til ideene utviklet av Marx og Engels. Engels skrev derfor i et forord til noen artikler han skrev i 1870-årene (utgitt 1890) om begrepet «sosialdemokrat»:
Begrepet kommunisme forsvant praktisk talt helt fra Den andre Internasjonale. Det utviklet seg etterhvert to fløyer i Den andre Internasjonale, og splittelsen ble enda tydeligere etter utbruddet av første verdenskrig, noe som til slutt førte til at den internasjonale arbeiderbevegelse ble delt i to. Lenin mente allerede i 1914 at begrepet sosialdemokrati var så kompromittert av de sosialdemokratiske partienes støtte til sitt nasjonale borgerskaps krigsplaner og krigføring at en heller burde gå over til det gamle begrepet kommunisme. Det Russiske Sosialdemokratiske Arbeiderparti (bolsjevikene), som Lenin var leder for, vedtok imidlertid ikke navnbytte til Det Russiske Kommunistiske Parti før i 1918 (etter den russiske revolusjonen). Etter denne tid er kommunisme derfor sterkt knyttet til begrepet marxist-leninisme.
Kommunismens forutsetninger
Før de kommunistiske tankene ble satt ut i praksis gjennom b. la Sovjetunionen, var det stridigheter i enkelte marxistiske miljøer over hvorvidt en kunne skape et sosialistisk og kommunistisk samfunn gjennom en revolusjon i et land som ennå ikke hadde gjennomgått fasen med kapitalisme. Plekhanov, den fremste lederen for de russiske marxistene på denne tiden, var av den oppfatning at Russland ikke var modent for en kommunistisk revolusjon, og at de derfor måtte vente. Vera Salutsji, et annet medlem i gruppa rundt Plekhanov, skrev et brev til Marx hvor hun ba om hans mening i denne saken. Det kommer frem av svaret at Marx var av den oppfatning at en revolusjon kunne starte i et føydalt land, som f.eks. Russland, men at den måtte spre seg til land som hadde gjennomgått fasen med kapitalisme for at den skulle lykkes.
Revolusjonen spredde seg som kjent ikke til de industrialiserte landene, og marxistene vil på bakgrunn av dette hevde at forutsetningene aldri var til stede for at en skulle kunne nå kommunismens andre fase.
Kritikk av kommunismen
En rekke skribenter og politiske aktivister har rettet sterk kritikk mot kommunismen. Dette gjelder blant annet systemkritikere i Sovjettiden, som Aleksander Solsjenitsyn og Václav Havel, liberalistiske økonomer som Friedrich Hayek, Ludwig von Mises, og Milton Friedman og historikere og andre som Hannah Arendt, Robert Conquest.
Et tradisjonelt argument mot reformistiske eller revolusjonære programmer som har økt likhet og allmennmenneskelig frigjøring til hensikt, er at mennesker er født med ulike forutsetninger ut fra genetisk opphav. Dette er et argument som finnes i flere varianter: 1: Ulik IQ, genetisk disposisjon, og så videre, leder til at enkeltindivider, familier og samfunn kan utvikle seg ulikt over tid, og det vil igjen gi opphav til såkalte klasseskiller. 2: I naturen finner vi under- og overordningsforhold parallelt med klassesamfunnets maktassymmetri, maktforholdene i for eksempel kapitalismen er således noe naturlig som det ville være tåpelig å endre. 3: Som mennesker er vi annerledes, mangfoldige – og denne «trangen» hos mennesket til å være «annerledes» kun undertrykkes med sterk maktbruk.
Allerede Marx og Engels kommenterer stadig denne kritiske innfallsvinkelen, og for det meste anses problemstillingen som feilstilt. Det er ikke problematisk at det finnes genetiske forskjeller mellom mennesker, at enkelte arbeider mer enn andre, at det finnes maktforhold etc. Men med bakgrunn i objektive økonomiske lover er det klart at det kapitalistiske samfunn ikke er historiens endestasjon, den må gå videre. Og i denne omgang er det snakk om hele folkets, ikke bare kapitalistenes, revolusjon.
Andre vektlegger det kommunistiske prosjekt sin manglende praktiske gjennomførbarhet. Selv om kommunistisk tenkning har et statsløst og klasseløst samfunn uten knapphet og med full personlig frihet som politisk mål, vil de fleste kritikere av ideologien hevde at det omvendte har vært resultatet i alle land denne ideologien har vært forsøkt innført. Planøkonomi, som har vært hovedprinsippet i alle sosialistiske lands økonomiske politikk, skapte misnøye på grunn av vareknapphet. Statsmakten, som ifølge kommunistisk teori over tid ville bli overflødig i et kommunistisk samfunn, utviklet seg til å bli nærmest allmektig. Regimenes kontrolltiltak overfor innbyggerne la store begrensninger på innbyggernes frihet. Og maktapparatet lå i hendene til en snever partielite og et byråkrati, snarere enn hos «folket». Slik sett virket innbyggerne i visse kapitalistiske land nærmere den kommunistiske drøm.
Tilhengere av kommunismen vil hevde at disse regimene i Sovjetunionen, Øst-Europa og Kina fravek den opprinnelige kommunistiske idé, og derfor ikke representerer den «egentlige» kommunismen. Aspekter ved de tidligere sosialistiske samfunnene som de oppfatter som positive fremheves (for eksempel relativt velutbygd helsevesen og skolevesen), samtidig som de fremmer kritikk av det de ser på som vedvarende urettferdigheter ved markedsøkonomiske system. Landenes økonomiske og teknologiske tilbakeliggenhet blir også brukt som forklaring på hvorfor disse landene fravek den opprinnelige kommunistiske idé. Videre vil mange kommunister i dag hevde at Sovjetunionens planøkonomi ikke er en oppskrift alle sosialist-stater må følge. Tvert om er det god grunn til å åpne for en langt mer desentralisert og kanskje dels markedsbasert sosialistisk økonomi.
Mange kritikere tillegger styresettet i land der uttalt kommunistiske partier har sittet og sitter med makten, som Sovjetunionen, Kina og Nord-Korea, ansvaret for ca. 100 millioner drepte,  og tolker dette dithen at marxismen i praksis har vist at den er ubrukelig for å styre et land humant og til fordel for den jevne borger.
Det samme tallet på ofre for kommunismen nevnes også av andre. I den omfattende dokumentasjonen Le livre noir du Communisme (Kommunismens svartebok) fra 1999 oppgis det at det er forskernes anslag at 84-100 millioner døde «som følge av kommunismen». Dødsofrene fordeler seg slik: Sovjetunionen 20 mill. døde, Kina 65 mill. døde, Vietnam 1 mill. døde, Nord-Korea 2 mill. døde, Kambodsja 2 mill. døde, Øst-Europa 1 mill. døde, Latin-Amerika 150 000 døde, Afrika 1,7 mill. døde, Afghanistan 1,5 mill. døde. Kommunistbevegelsen internasjonalt og kommunistpartier uten myndighet: ca. 10 000 døde.
Kommunister reiser ofte følgende innvendinger mot denne kritikken:
Kommunismen har også blitt kritisert for at den gir for stor makt til politikerne, med den følge at faren for maktmisbruk blir svært stor. De eksempler på ensretting og undertrykkelse fra totalitære ledere i sosialistiske land brukes gjerne som eksempler på dette. Dette er en lærdom visse kommunistiske miljøer har tatt til hjertet, og vektlegger sterkt behovet for bruk og opprettholdelse av demokratiet og demokratiske virkemidler. Videre vil mange kommunister også reagere med å påpeke at også kapitalismen har sine despotiske svin på skogen. Foruten diktatorer og kuppmakere som Augusto Pinochet i Chile, var fascismen et resultat av kapitalismens utvikling og overklassens frykt for sosial revolusjon. Sosialismens Stalin troner side om side ved kapitalens Hitler og Mussolini. Blant annet pekes det på at høyresiden både i Tyskland, Norge og andre liknende land aktivt støttet opp om Hitlers politikk, og at kapitalistklassen ofte hadde fascistiske tendenser.
Kristiansunds Turnforening
Kristiansunds Turnforening er en norsk turnforening fra Kristiansund, stiftet 29. mai 1891.
Det hele startet i 1885 da en stor turntropp fra Trondheim ga en turnoppvisning på latinskoleplanen og senere 17. mai i 1891 var det en oppvisning av Ålesund turnforening på samme sted, som gjorde sitt til at det skulle føre til en foreningsstiftelse. Det var faktor Jens H. Bævre og barbermester Oluf Jørgensen som var initiativtakere til stiftelsen og på et møte den 29. mai 1891 på Engaten skoles gymnastikksal ble Kristiansunds turnforening stiftet.
Allerede i 1902 gjestet Kristiansunds turnforening sammen med et janitsjarorkester Surnadal og underholdt publikum som langveisfra var strømmet til. Inngangsbilletten kostet 15 øre.
Kristiansunds turnforening var den første turnforeningen i Møre og Romsdal som arrangerte kretsstevne og dette ble avholdt i 1905. Kristiansund stilte med en ganske så stor dametropp samt at det var med 80 mannlige turnere og deltok i stevnet. Mellom 2 og 3000 tilskuere var samlet på Engatens skoleplass for å bivåne stevnet.
Turnforeningen i dag har sin styrke i driften av de mange massepartier. jentene er i stor majoritet i forhold til ungdom og herreturn, her er aktiviteten minimal.
Med stiftelsen i 1891 gjør at turnforeningen er Kristiansunds eldste idrettslag.
India under Sommer-OL 1936
India under Sommer-OL 1936. Tjuesju sportsutøvere fra India deltok under Sommer-OL 1936 i Berlin. India kom på delt 20.-plass med en gullmedalje.
Marvin Harris
I løpet av sin profesjonelle karriere fikk Harris lojale tilhengere en betydelig mengde kritikk. Han ble fast inventar ved de årlige møtene til den antropologiske forening i USA, American Anthropological Association, hvor han stilte forskere skarpe spørsmål enten det var på gulvet, podiet eller i baren. Hans tenkning var preget av det generelle, men som hadde interesse i de globale prosesser som hadde betydning for den menneskelige opprinnelse og evolusjonen av de menneskelige kulturene. Dette kom klart til syne i hans bok som ble utgitt på norsk i 1980, Kannibaler og konger, og som Arne Martin Klausen skrev et langt forord til, og mente at leserne ville få «en sjelden opplevelse av utsyn og oversikt».
I hans siste bok, Theories of Culture in Postmodern Times, argumenterte Harris med at de politiske konsekvenser av postmoderne teori var skadelige, en kritikk tilsvarende den som senere ble utviklet av filosofen Richard Wolin og andre.
Tidlig karriere
Siden han ble født rett før den store depresjonen vokste Harris opp i fattige kår i Brooklyn. Han gikk inn i hæren mot slutten av den andre verdenskrig og benyttet finansiering fra G.I. Bill, en ordning for å gi støtte til tidligere soldaters utdannelse, til å begynne på Columbia University sammen med en ny generasjon etterkrigs-antropologer. Harris var en begjærlig lesehest som elsket å tilbringe mange timer på veddeløpsbaner og han utviklet etter hvert et komplisert matematisk system som var vellykket nok til å finansiere han og hans hustru Madelyn avsluttende studier.
Harris’ første arbeid ble utført sammen med mentoren Charles Wagley og hans forskning for doktoravhandlingen i Brasil resulterte i en lite bemerkelsesverdig landsbystudie som videreførte Franz Boas’ beskrivende metode i antropologi, en metode han senere skulle kritisere skarpt.
Etter at han var ferdig med sine studier fikk Harris et assisterende professorat ved Columbia og mens han gjorde feltarbeid i Mosambik gikk han igjennom en rekke dypfølte transformasjoner som endret hans teoretiske og politiske orientering.
Teoretiske bidrag
Harris’ tidligste verker begynte i tradisjonen til Franz Boas, men hans erfaringer fra feltarbeid i Mosambik på slutten av 1950-tallet fikk ham til å skifte fokus fra kulturens ideologiske vesen og mot adferdsforskning. Hans historie om antropologisk tenkning i 1968, The Rise of Anthropological Theory, undersøkte hundrevis av års sosiale tenkning i den hensikt å konstruere en levedyktig nomotetisk forståelse av menneskelig kultur som han karakteriserte som kulturell materialisme. Denne tok opp i seg og foredlet Karl Marx’ kategorier om overbygning og fundament. Harris modifiserte og forsterket marxistiske kjernebegreper som produksjonens virkemidler og utbytting, men Harris avviste to nøkkelaspekter i marxistisk tenking; dialektikken, som Harris tilskrev en intellektuell mote på Marx’ tid, og enheten av teori og praksis, som Harris anså som uskikket og ødeleggende stilling for sosiale forskere. Harris’ inklusjon av demografiske dynamikk som bestemmende faktorer (determinisme) i sosiokulturelle evolusjon sto også i kontrast til Marx avvisning av befolkning som et årsaksbestemt element.
Gjennom hele sin karriere har Harris vært i brytekamp med stridspunktet om den erkjennelsesteoretiske status av informantentenes utsagn. Han merket sin løsning som «skjelningen emikk/etikk» som han forbedret betydelig etter redegjørelsen i hans omfattende antropologiske oversiktsverk fra 1968. Begrepene «emikk og etikk» (engelsk «emic and etic») har sin opprinnelse i verkene til lingvisten Kenneth Pike, til tross for den sistes begrepsmessige forskjell med Harris’ konstruksjoner. Slik det ble benyttet av Marvin Harris betydde «emikk» de beskrivelser og forklaringer som er riktige og meningsfulle for en informant eller subjekt, mens «etikk» var de beskrivelser og forklaringer som er benyttet av det vitenskapelige samfunn for å frembringe og styrke teorier om sosiologisk liv. Harris har hevdet at begge er faktisk nødvendig for å forklare menneskelig tanke og adferd.
Marvin Harris’ tidlige bidrag til betydelige teoretiske emner omfattet hans revisjon av økonomisk overskuddsteori i statstilblivelse. Han ble også kjent for å formulere en materialistisk forklaring på behandlingen av «hellige kuer» i indisk kultur. Sammen med Michael Harner er Harris en av de forskerne som er knyttet til forslaget om at aztekere bedrev kannibalisme som et resultat av proteinmangel og som han forklarer i sin bok Kannibaler og konger (1977, norsk utgivelse 1980). Harris påkalte den menneskelige søken etter protein i kjøtt for å forklare Yanomami-folkets krigføring og motsa etnografen Napoleon Chagnon sosiobiologiske forklaring som involverte medfødt, mannlig aggressivitet. Flere andre utgivelser av Harris undersøkte de kulturelle og materielle røttene til kostholdstradisjonene i mange kulturer, blant annet hans til dels fornøyelige Cows, Pigs, Wars, and Witches: The Riddles of Culture; Good to Eat: Riddles of Food and Culture (opprinnelig tittel The Sacred Cow and the Abominable Pig) og hans redigerte bind Food and Evolution: Toward a Theory of Human Food Habits.
Hans utgivelser er mange og ulike. Harris verk fra 1979, Cultural Materialism: The Struggle for a Science of Culture, ble oppdatert og utgitt på nytt i 2001 og inneholder den mest omfattende redegjørelsen for kulturell materialisme.
Akademiske karriere
Harris mottok sin grader som M.A. og Ph.D. fra Columbia University, henholdsvis 1949 og 1953. Han utførte feltarbeid i Brasil og i portugisisktalende Afrika før han ble medlem av lærerstaben ved Columbia. Han ble til slutt formann av det antropologiske avdelingen ved Columbia. Under studentenes okkupasjon av universitetsområdet i 1968 var Harris blant de få fakultetslederne som sto på studentenes side da de ble truet og banket opp av politiet.
På 1960- og 1970-tallet bodde han i Leonia, New Jersey. Deretter ble han medlem av avdelingen for antropologi ved Universitetet i Florida i 1981 til han gikk av med pensjon i 2000 og ble da professor emeritus. Han tjenestegjorde også som formann i den antropologiske forening i USA, American Anthropological Association.
Han forfattet 17 bøker. To av hans lærebøker for universitet, Culture, People, Nature: An Introduction to General Anthropology og Cultural Anthropology, kom i syv opplag. Hans forskning strakk seg over emner som rase, evolusjon og kultur. Han fokuserte ofte på Latin-Amerika og Brasil, men hans feltarbeid omfattet også steder som Islas de la Bahia (utenfor Honduras), Ecuador, Mosambik, India, og East Harlem i New York.
Nohant-Vic
Nohant-Vic er en kommune i departementet Indre i regionen Centre-Val de Loire sentralt i Frankrike. Kommunen har rundt 500 innbyggere. Stedet er særlig kjent for forfatterinnen George Sand som hadde et landsted der.
Iris (britisk/fransk band)
Iris var et britisk/fransk instrumentalt rockeband. Gruppa var et sideprosjekt for engelske Ian Mosley (trommer) og Pete Trewavas (bass) (begge fra Marillion) samt franske Sylvain Gouvernaire (gitar og tangentinstrumenter). Gruppa ga ut ett album – Crossing the Desert – i 1996.
Nohant-Vic
Befolkningsutvikling
Antall innbyggere i kommunen Nohant-Vic
Referanse:INSEE
Heinrich Hübschmann
Johann Heinrich Hübschmann (født 1. juli 1848 i Erfurt, død 20. januar 1908 i Freiburg im Breisgau) var en tysk orientalist. Han regnes som grunnlegger av den moderne armenske språkvitenskapen.
Hübschmann påviste at armensk er en egen språkgren av de indoeuropeiske språkene.
Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund
Norsk Jern- og Metallarbeiderforbund var et norsk fagforbund som organiserte lønnstakere i jern- og stålverk, skipsbygging, mekanisk industri og verksteder. Forbundet ble stiftet i 1891. Fra 1905 var det tilsluttet Arbeidernes Faglige landsorganisasjon (senere LO). I 1907 inngikk forbundet den såkalte Verkstedsoverenskomsten med Mekaniske Verksteders Landsforening, og dette var den første moderne tariffavtale i Norge.
I 1960 gikk NJMF sammen med Norsk Støperiarbeiderforbund, som var stiftet i 1898. Norsk gullsmedarbeiderforbund gikk inn i NJMF fra 1. januar 1985. I 1988 slo Jern- og Metallarbeiderforbundet seg sammen med Norsk Bygningsindustriarbeiderforbund, Norsk Papirindustriarbeiderforbund, Norsk Skog- og Landarbeiderforbund og Bekledningsarbeiderforbundet, og dannet det nye Fellesforbundet.
Kilder
Terje Halvorsen: ''Jern og metall 100 år. Bind 1 1891-1940''. Tiden norsk forlag, Oslo 1990. ISBN 82-10-03377-8
Terje Halvorsen: ''Jern og metall 100 år. Bind 2 1940-1991''. Tiden norsk forlag, Oslo 1990. ISBN 82-10-03378-6
Philemon Arthur & the Dung
«Philemon Arthur & the Dung» er en sang av det norske rockebandet Kaizers Orchestra. Den ble utgitt som digital single 24. august 2010 og er første spor på albumet Violeta Violeta Volume I, utgitt 31. januar 2011. Dette var den første singelen fra albumet. Sangen er skrevet av bandets vokalist Janove Ottesen, og produsert av Jørgen Træen, Yngve Sætre og Janove Ottesen.
ITunes
iTunes er en digital multimedieavspiller, mediebibliotek, nettradiospiller, podkastspiller, nettbutikk og synkroniseringsprogram for Apple-produkter og er tilgjengelig på forskjellige plattformer, inklusiv macOS, Apple TV, Microsoft Windows, med flere.
3. juni 2019 kunngjorde Apple at iTunes for macOS kom til å bli utfaset til fordel for tre separate programmer, «Music», «Podcasts» og «TV».
iTunes lar brukeren organisere all sin digitale musikk på ett sted, med mulighet for å opprette spillelister for ulike anledninger. Det er også mulig å brenne CD-er direkte fra iTunes, enten fra spillelister eller ved å markere enkeltsanger.
iTunes støtter lydkomprimeringsmetodene AAC, AIFF, Apple Lossless, MP3 og WAV (støtter i tillegg konvertering av WMA til MP3 i Windows-versjonen).
iTunes støtter også bonjour (tidligere rendezvous), som støtter deling av musikken over lokalnettverket til og fra andre maskiner med iTunes eller annen programvare som benytter Digital Audio Access Protocol (DAAP).
iTunes Store
I enkelte land (Norge, Sverige, Danmark, Frankrike, Portugal, Nederland, Sveits, Hellas, Spania, Tyskland, Italia, Luxembourg, USA, Storbritannia, Østerrike, Belgia og Finland) kan iTunes-brukere kjøpe musikk over internett fra Apple igjennom iTunes Store.
Philemon Arthur & the Dung
I oktober ble singelen flyttet til «A-lista» til NRK P3, noe som ga låta mer radiotid og eksponering.
Singelen lå en uke på VG-lista i 2010, med nummer sju som beste plassering.
Historie
Sangen ble skrevet under en veldig kreativ periode for Ottesen. Dette var en av de nye låtene til bandet som ble spilt tidlig i 2010, under bandets såkalte studioturne (en turne hvor inntektene gikk til å finansiere innspillingen av nytt album). De andre nye låtene var «Femtakt filosofi» og «Sju bøtter tårer er nok, Beatrice». Opptakene ble lagt ut på bandets hjemmeside.
Låta er oppkalt etter det obskure, svenske søttitallsbandet med samme navn, som bandet har selv sagt de er fans av. Teksten er i Ottesens egne ord; «en hyllest til alt det vakre i livet; alle vakre ting man skulle ønske aldri tok slutt».
Berlin-kongressen
Berlin-kongressen i 1878 ble holdt på initiativ av Otto von Bismarck i Berlin, hvor representanter for stormaktene Tyskland, Østerrike-Ungarn, Frankrike, Italia, Storbritannia, Russland og Det osmanske riket var til stede.
Formålet var å revidere Traktaten fra San Stefano. Kongressen førte til Berlin-traktaten.
Russland hadde manipulert den opprinnelige avtalen etter seieren over Det osmanske rike i Den russisk-tyrkiske krigen 1877-1878, for å skape et svært stort Bulgaria, formelt underlagt Det osmanske rike, men åpenbart under sterk russisk innflytelse. Denne staten hadde tilgang til Egeerhavet og utgjorde en stor del av Makedonia. De andre stormaktene, særlig Storbritannia, kunne ikke akseptere dette.
Sete de Setembro
Sete de Setembro er en kommune i delstaten Rio Grande do Sul i sørregionen av Brasil.
Mesoamerika
Mesoamerika er et kulturelt og geografisk område i Mellom-Amerika. I Mesoamerika blomstret en lang rekke kulturer i perioden 1000 f.Kr. til den spanske erobringen som begynte i 1519. Disse kulturene avløste hverandre til dels, til dels eksisterte de side om side og påvirket hverandre.
Juan de Borja-Llançol de Romaní
Juan de Borja-Llançol de Romaní  (født i Valencia i Spania, død 17. januar 1500) var en av den katolske kirkes kardinaler. Han var biskop av Melfi og senere erkebiskop av Capua i Italia.
Han ble kreert til kardinal 19. februar 1497 av pave Alexander VI, med Santa Maria in Via Lata som titulus.
Mesoamerika
Utstrekning
Mesoamerika omfatter gjerne områdene fra det nordlige-sentrale Mexico, gjennom Guatemala, Belize og El Salvador, det vestlige og sørlige Honduras ned til Stillehavs-Costa Rica. Det er en samling av flere forskjellige etniske grupper, til forskjellige tider, men som alle delvis bygde på hverandre når det gjaldt språk, opprinnelsesmyter og kultur.
Ørkenstrøkene i Nord-Mexico er distinkt ulikt fra denne kulturen, siden de fleste som bodde her, var nomader som levde av jakt, sanking og fiske, og hører derfor ikke med til Mesoamerika.
Klima
Hele Mesoamerika ligger i den tropiske sonen, men klimaet er veldig forskjellig fra område til område. Mesoamerika har følgende klimaer:
Tropisk lavland
Lavlandet defineres av områder som ligger under 1000 moh. Her er det gjerne veldig varmt og luftfuktigheten er høy. Området får gjerne store nedbørsmengder som skaper enten tropisk regnskogs vegetasjon eller savanner med gressletter.
To av de største kulturene som sprang ut av dette klimaet var olmec og klassisk-maya.
Mesoamerikansk høyland
Høylandet defineres av områder som ligger mellom 1000 og 2000 moh. Her er temperaturene mye mer moderate / tempererte enn i lavlandet og det finnes nok vann til å kunne dyrke forskjellige vekster. Nedbørsmengden er sesongbasert med regntid fra juni til oktober og tørketid fra januar til mai. Områdene består stort sett av bratte fjell hvor den menneskelige bosetningen holdt seg til elver og vannløp med tilliggende flatt terreng.
Noen av de mesoamerikanske kulturene som sprang ut av dette klimaet var mixtec, zapotecs, tarascans, og høylands-maya. Den sørlige delen av aztekernes kjerneområde lå også i denne sonen.
Det sentrale mexicanske platået
Det mexicanske platået defineres av områder som ligger over 2000 moh. Her er temperaturene mye kaldere enn i de andre områdene og mellom oktober og mars kan frost være et problem. Nedbørsmengden varierer gjennom året og fra forskjellige høydemeter, noe som kan gjøre jordbruksdyrking vanskelig.
Området består hovedsakelig av Mexicodalen og andre omkringliggende daler, og det var her aztekerne hadde sitt kjerneområde.
Kulturer
Mesoamerika som et kulturelt område utviklet seg fra rundt 2000 f.Kr. da jordbruket utviklet seg videre til små landsbyer. Blant annet ble mais, bønner, squash, bomull og chili peppers nye viktige ressurser. Kulturene i området fortsatte å vokse og endre seg helt til spanjolenes ankomst i 1519, men flere av de mesoamerikanske språkene snakkes fremdeles i Mesoamerika den dag i dag. Dette er blant annet nahuatl, yucatec maya (det finnes mange maya språk), zapotec, mixtec og otomi.
Den aller første sivilisasjonen i Mesoamerika regnes for å være olmec sivilisasjonen. Olmec hadde sitt kjerneområde på lavlandet på østkysten av Mesoamerika fra rundt 1500 f.Kr. og spredte seg videre sør- og vestover. En annen sivilisasjon som utviklet seg i den tidligste fasen var Itzapan fra rundt 600 f.Kr. i Chiapas. Maya sivilisasjonen startet i Sør-Sentral Mexico i Petén området fra rundt 300 f.Kr. Teotihuacan blir en imperialistisk hovedstad rundt 100 e.Kr.
Klassisk tid i Mesoamerika regnes fra ca 200 til 900 e.Kr. Sivilisasjoner i Teotihuacan på det sentrale platået, Maya kulturene i lavlandet og Monte Albán i Oaxaca er noen av de største. Andre byer og sivilisasjoner som blomstrer i denne perioden er Cholula, Xochicalco og El Tajin. Rundt 900 e.Kr. er Toltec store og fra 1200 e.Kr. kommer nye migrerende bønder og krigere til det sentrale platået. En av de største av disse nye befolkningsgruppene er de vi kaller aztekerne, eller mer spesifikt, mexica. I 1325 grunnlegger de det som kommer til å bli hovedstaden i det aztekiske imperiet/riket, Tenochtitlan. Andre kulturer i Mesoamerika som kan nevnes er blant annet huastecs, tlaxcalams, mixtecs, otomis og zapotecs.
Likhetstrekk innenfor kulturene
Selv om det er forskjeller på mange områder innenfor kulturene i Mesoamerika, finnes det fremdeles flere likheter, og det er derfor man kan kalle Mesoamerika en helhet. Disse var blant annet:
Økonomiske kjennetegn som periodiske markeder, rituelle ballspill, verktøy laget av obsidian, gipsgulv og graveredskaper.
Religiøse kjennetegn som menneskeofring, bruken av tallet 13 som et hellig nummer, og de 260-dagers og 365-dagers kalendrene som gikk i sykluser på 52 år. Samt et piktografisk skriftsystem som minner om hieroglyfer vi kjenner fra Egypt, som blant annet ble skrevet ned i såkalte kodekser. Når det gjelder religion er monumentalarkitektur som store pyramider noe som går igjen i området, hvor ofte menneskeofring hadde en stor plass i det rituelle. Hovedattraksjonen var når hjertet ble revet ut av den levende kroppen.
I ulike tidsperioder og på ulike steder dyrket man mange av de samme gudene.
Trakere
Trakere eller thrakere (antikk gresk Θράκες, gresk thrakes) var en gruppe indoeuropeiske stammer som snakket et trakisk språk – et knapt dokumentert avdeling av den indoeuropeiske språkfamilien. Disse folkene bosatte seg på Balkan i de østlige, sentrale og sørlige delene, foruten også tilstøtende deler av Europa.
Samlenavnet trakere var en benevnelse på mer enn femti kjente stammer med nærliggende kultur og språk i antikken. Herodot sier at foran skyternes land lå Trakia inne ved havet. Anvisninger om trakernes geografiske utbredelse finnes i Iliaden, som er det første historiske dokument om trakerne: «Akamas førte befal sammen med Peiroos over trakerne, som hadde til grense for sitt land Hellespontens strømmende bølger.» Trakerne som bodde i østre Balkan foruten Hellas, var ytterst gåtefulle for grekerne. I henhold til Herodot var de blonde og høyreiste, bondeaktige og blodtørstige krigere. Deres påståtte upålitelighet gikk igjen som faste greske uttrykk og ordspråk. «Det trakiske folket,» skriver Herodot, «er nest etter det indiske det mest tallrike på jorden. Om det ble styrt av en eneste mann eller vært enige, skulle det etter min mening ha vært uovervinnelig og det mektigste blant alle folk. Men noe slikt er umulig og utenkelig hos dem. Derfor er de også svake.»
Etymologi
Den første historiske nedtegnelsen om trakerne er funnet i Iliaden, hvor de opptrer som allierte til trojanerne, oppropt fra Trakia. Den etniske betegnelsen trakere kommer fra antikk gresk Θρᾷξ (flertall Θρᾷκες) eller Θρᾴκιος (jonisk Θρηίκιος), og betegnelsen for landområdet Trakia kommer fra Θρᾴκη (jonisk Θρῄκη). Både navnene trakere og Trakia kan synes å være eksonym (utenlandsk versjon av et stedsnavn) gitt av grekere.
I henhold til den romanske lingvisten og trakologisten Sorin Mihai Olteanu synes det som om etnonymet (navnet gitt til en etnisk gruppe) Thraikios (Θρᾴκιος: antikk gresk for trakere) å ha hatt samme etymologi som Graikos (Γραικός)
Opprinnelse
Opprinnelsen til trakerne har forblitt uklart i fravær av skriftlige historiske opptegnelser. Bevis på for- eller urtrakere i den forhistoriske tiden er avhengig av levninger fra en materiell kultur. Det er generelt antatt at et urtrakisk folk ble utviklet fra en blanding av stedegne og indoeuropeere fra tiden av urindoeuropeisk ekspansjon tidlig i bronsealderen da de sistnevnte erobret stedegne folk en gang rundt 1500 f.Kr. Betegnelsen urtrakere benyttes ettersom det er ikke mulig å identifisere trakerne i løpet av bronsealderen, men dette antatte folket og kulturen er det trakerne og dakerne ble utviklet fra i løpet av jernalderen (rundt år 1000 f.Kr.)
Det synes som om grekerne var de første som etablerte et system av handelsruter inn i Balkan og som i tiden mellom 700 f.Kr. og 300 f.Kr. dannet flere greske kolonier ved Svarthavskysten (Pontus Euxinus) for å lette handelen med de innfødte. Trakerne var atskilt i mange forskjellige stammer og de greide ikke eller ville ikke danne en varig politisk organisasjon før det odrysiske kongedømme (odrysere var en trakisk stamme) ble opprettet en gang rundt år 450 f.Kr. Som illyrere var det de fjellrike områdene som var de stedene de ulike krigerske og fryktsomme trakiske stammene holdt til. Folkene på slettene var bosatt av tilsynelatende mer fredfulle folk grunnet mer kontakt og innflytelse med grekerne.
Trakerne var bosatt i deler av de antikke provinsene: Trakia, Moesia, Makedonia, Dakia, Skytia Minor, Sarmatia, Bitynia, Mysia, Pannonia, og andre regioner på Balkan og Anatolia. Dette veldige området strekker seg over det meste av Balkan og Getae nord for Donau så lang som bortenfor Søndre Bug.
Arkaiske tid
De indoeuropeiske trakerne som ble betraktet som barbariske og bondske av deres forfinete og urbane greske naboer, hadde utviklet avanserte former for musikk, poesi, håndverksindustri, og kunstneriske håndverk. Da de var gruppert i småkongedømmer og stammer oppnådde de ikke noen form for nasjonal identitet unntatt i mindre, dynastiske riker på høyden av den greske klassiske tiden. Tilsvarende til gallerne og andre keltiske stammer er det antatt at de fleste av disse menneskene levde enkelt i små befestede landsbyer, vanligvis på høyder i bygdeborger. Selv om konseptet urbant sentrum, som en by, ikke ble utviklet før i den romerske tiden, tjente noen større festninger også som regionale handelsmarkeder. Til tross for gresk kolonisering i områder som Bysants, Apollonia og andre byer, synes det som trakerne unngikk urbant liv.
Trakia sør for Donau (unntatt landet til den uavhengige trakiske stammen bessere) ble styrt av perserne under Dareios I av Persia for bortimot halvt et århundre. Dareios hadde ledet en militærekspedisjon inn i regionen fra 513 f.Kr. til 512 f.Kr. Perserne kalte området til trakerne for Skudra.
Klassisk tid
Ved 400-tallet f.Kr. var tilstedeværelsen av trakere gjennomgående nok til å få Herodot til å kalle dem de nest meste tallrike mennesker i verden som han kjente til (etter indere), og potensielt det mektigste, om det ikke hadde vært for deres mangel på enighet. Trakerne i klassisk tid var fordelt i et stort antall grupper og stammer, skjønt noen mektige trakiske stater var organiserte, som eksempelvis den ordysiske kongedømmet og det dakiske kongedømmet i Burebista. En type soldat, lett infanteri, fra denne tiden ble kalt for peltast, og hadde antagelig sin opprinnelse i Trakia.
I løpet av denne tiden levde en trakisk subkultur av asketer som levde i sølibat, og ble kalt for ctistae. De tjente som filosofer, prester og profeter og hadde øyensynlig en høy posisjon.
Før Kongeriket Makedonia ekspanderte var Trakia delt i tre leirer (østlige, sentrale og vestlige) etter at perserne trakk seg tilbake. En kjent hersker av de østlige trakerne var Kersobleptes, som forsøkte å øke sin autoritet over mange trakiske stammer, men han ble til sist beseiret av makedonerne.
Trakisk sivilisasjon var ikke urban og de største trakiske byene var bare store landsbyer. Det eneste forsøk på å bygge en polis var Seuthopolis. Til syvende og sist var trakerne ikke typiske bybyggere.
Hellenistisk tid
I 279 f.Kr. kom keltiske gallere inn i Makedonia, sørlige Hellas og Trakia. Inntrengerne ble snart tvunget ut av Makedonia og sørlige Hellas, men de ble værende i Trakia inntil slutten av århundret. Fra Trakia presset tre keltiske stammer inn i Anatolia og dannet der et nytt kongedømmet kalt Galatia.
I løpet av Makedonerkrigene ble en konflikt mellom Roma og Trakia uunngåelig. Ødeleggelsen av de herskende gruppene i Makedonia destabiliserte gresk autoritet i Trakia, og stammehøvdinger begynte igjen å handle uavhengig. Etter slaget ved Pydna i 168 f.Kr. fikk romerne autoritet over Makedonia og styringen over Trakia ble overtatt av Roma. Hverken trakerne eller makedonerne hadde underkastet seg romersk dominans, og flere opprør skjedde i denne overgangstiden. Opprøret til Andriscus, også kalt for Fjerde makedonerkrig, i 149 f.Kr. fikk det meste av sin støtte fra Trakia. Flere fiendtlige streiftog fra lokale stammer inn i Makedonia fortsatte i mange år, skjønt det var også flere trakiske stammer som villig allierte seg med Roma, eksempelvis bessere. Etter den Tredje makedonerkrig anerkjente Trakia stort sett romersk autoritet.