cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Ealdred av Worcester
I 1060 ble Ealdred valgt til biskop for bispedømme York, men hadde vanskeligheter med å få pavens godkjennelse for utnevnelsen, og fikk det kun da han lovte å ikke være biskop for York og Worcester samtidig. Han hjalp til for å sikre valget av Wulfstan som sin etterfølger ved Worcester. I løpet av hans erkebispestyre bygde og utsmykket han kirker i sitt bispedømme, og arbeidet for å forbedre sin prester ved å holde et kirkemøte som utga reguleringer for presteskapet.
En del kilder hevder at etter kong Edvards død i 1066 var det Ealdred som kronet Harald Godwinson som konge av England. Ealdred støttet Harald som konge, men da Harald ble beseiret og drept i slaget ved Hastings ga han sin støtte til unge Edgar Ætheling, sønn av Edvard den landflyktige, og deretter hertug Vilhelm av Normandie, en fjern slektning av Edvard Bekjenneren. Ealdred kronet Vilhelm som konge juledagen 1066, og Ealdred måtte følge Vilhelm tilbake til Normandie i 1067. Han hadde kommet tilbake til York på den tiden da han døde i 1069.
Tidlig liv
Ealdred ble mest sannsynlig født i vestlige England og det er mulig at han var beslektet med Lyfing, hans forgjenger som biskop av Worcester. Hans familie fra Devonshire kan ha vært velstående. En annen slektning var Wilstan eller Wulfstan som under Ealdreds innflytelse ble abbed av Gloucester. Ealdred var munk i katedralskapittelet ved Katedralen i Winchester før han ble abbed av klosteret Tavistock Abbey en gang rundt 1027, en posisjon han holdt inntil rundt 1043. Etter å ha forlatt Tavistock fortsatte han å holde to eiendommer for klosteret fram til sin død. I løpet av sin tid som abbed støttet han klosteret med gaver; middelalderkrønikeskriveren William av Malmesbury sa de var rike og mange. Ingen samtidige dokumenter angående hans tid som abbed har blitt avdekket.
Ealdred ble gjort til biskop av Worcester i 1046, en posisjon han holdt fram til han la ned embetet i 1062. Han kan ha fungert som underbiskop, eller underordnet biskop, til sin forgjenger Lyfing før han formelt overtok bispesetet, ettersom fra rundt 1043 er Ealdred bevitnet som en episcopus, det vil si biskop, og et charter fra 1045 eller tidlig året etter navngir Sihtric som abbed av Tavistock. Lyfing døde den 26. mars 1046, og Ealdred ble biskop av Worcester kort tid etter. Imidlertid mottok han ikke de to andre bispesetene som Lyfing hadde hatt, Crediton og Cornwall; kong Edvard Bekjenneren (regjerte 1043-1066) ga disse to til Leofric, som kombinerte de to bispesetene til Crediton i 1050.
Biskop og kongelig rådgiver
Ealdred var rådgiver for kong Edvard Bekjenneren, og var ofte involvert i den kongelig regjeringen. Han var også militær leder, og 1046 ledet han uten hell et hærtokt mot walisere. Det var en hevn for et walisisk raid som ble ledet av Gruffydd ap Rhydderch, dennes bror Rhys ap Rhydderch, og Gruffydd ap Llywelyn, tre walisiske herskere. Ealdreds ekspedisjon ble forrådt av noen walisiske soldater som tilsynelatende tjente de engelske, og Ealdreds hær ble beseiret.
I 1050 dro Ealdred til Roma «på kongens ærend», tilsynelatende for å sikre pavelig godkjennelse for å flytte setet eller senteret for bispedømme Crediton til Exeter. En annen grunn kan ha vært å sørge for at kongen bli frigjort fra et løfte om å dra på pilegrimsreise, om kildene fra etter den normanniske erobringen av England kan bli trodd. Mens han var i Roma var han tilstede ved et pavelig kirkemøte sammen med sin engelske medbiskop Herman av Ramsbury. Det samme året som Ealdred kom tilbake til England møtte han Svein Godwinson, sønn av jarl Godwin av Wessex, og antagelig frikjente han Svein fra å ha bortført Eadgifa, abbedisse av Leominster Abbey, og for drapet på sin fetter Bjørn Estridsson (bror av den danske kongen Svein Estridsson) Ved Ealdreds forbønn fikk Svein sitt jarldømme tilbake som han hadde tapt etter bortførelsen og drapet på Bjørn. Ealdred ga sin støtte til Svein ikke bare for at Ealdred var knyttet til jarl Godwins familie, men også for at Svein jarledømme lå nært hans eget bispedømme. Så nylig som i 1049 hadde irske herjingsmenn alliert seg med Gruffydd ap Rhydderch av Gwent herjet langs elven Usk. Uten hell hadde Ealdred forsøk drive dem tilbake, men ble igjen beseiret av waliserne. Dette tilbakeslaget understreket Ealdreds behov for en sterk jarl i området som beskyttelse mot framtidige angrep. Normalt skulle det ha vært biskopen av Hereford som ledet forsvaret i fraværet av en jarl av Hereford, men i 1049 biskop Æthelstan var blind og derfor tok Ealdred selv ledelsen.
Diplomatiske reiser
Da den mektige jarl Godwin i 1051 gjorde opprør mot kongen kom det som et voldsom skuffelse for Ealdred som hadde støttet jarlen og hans familie. Ealdred var tilstede i det kongelige råd i London som forviste Godwins familie. Senere i 1051, da han ble sendt for å fange opp Harald Godwinson og hans brødre mens de flyktet fra England etter at deres far var blitt lyst fredløs, men enten «kunne ikke, eller ville ikke» Ealdred ta brødrene til fange. Forvisningen av Ealdreds patron kom kort tid etter at Ælfric Puttoc, erkebiskop av York, døde. Bispestedene York og Worcester hadde lenge hatt tett bånd, og de ble ofte holdt i flertall, eller på samme tid. Ealdred ønsket sannsynlig å bli erkebiskop av York etter Ælfrics død, men hans nære forbindelse med Godwin fikk kongen til å utnevne Cynesige, en kongelig kapellan, isteden. I september 1062 kom Godwin tilbake fra landflyktigheten og hele hans familie fikk tilbake sin tidligere makt. Ved slutten av 1053 var også Ealdred igjen fått tilbake kongelig gunst. Ved et tidspunkt skal han etter sigende ha fulgt Svein Godwinson på en pilegrimsreise til Det hellige land, men bevis mangler og er heller ikke sannsynlig. .
Hovedformålet med reisen var imidlertid å sikre at Edvard den landflyktige kom tilbake, men dette feilet, hovedsakelig for at keiserens forhold til Ungarn var anstrengte, og keiseren var ikke i stand til, eller nektet, å hjelpe Ealdred. Ealdred fikk dog slått fast at Edvard var i live og hadde fått en plass ved det ungarske hoff.
Etter at Ealdred var kommet tilbake tok han ledelsen av Hereford bispedømme og Ramsbury bispedømme. Han administrerte også klostrene Winchcombe Abbey og Gloucester Abbey. Det har blitt hevdet at han var biskop av Hereford i 1056 og holdt bispesetet til han gikk av i 1060, men andre kilder sier kun at han administrerte det mens posisjonen som biskop var ledig, eller at han var biskop av Hereford fra 1055 til 1060.
Ealdred ble involvert bispesetet Ramsbury etter at dets biskop Herman havnet i en krangel med kong Edvard over å flyttet setet til Malmesbury Abbey. Kongen nektet å gi tillatelse til å flytte setet. Ealdred var nært assosiert med Herman, og historikeren H. R. Loyn kalte Herman for «noe av et alter ego» til Ealdred. I henhold til middelalderkrønikeforfatteren John av Worcester ble Ealdred gitt ansvaret for bispesetet for å administrere det mens Herman forble utenfor England. Herman var dog tilbake i 1058 og overtok da ansvaret for sitt bispesete. Det er ikke avdekket samtidig dokumentarisk bevis for Ealdreds administrasjon av Ramsbury.
Walisiske hendelser, Jerusalem, og Worcester
Kongen benyttet Ealdred på nytt som diplomat i 1056 da han assisterte jarl Harald Godwinson og biskop Leofgar av Hereford i forhandlinger med waliserne. Etter at Leofgar døde i kamphandlingene med Gruffydd ap Llywelyn sendte kongen Ealdred for å forhandle fram en fred. Selv om det ikke er bevart detaljer fra fredsforhandlingene oppnådde Ealdred å få Gruffydd ap Llywelyn til sverge sin lojalitet til kong Edvard, skjønt denne eden innebar ikke forpliktelser for Gruffydds del overfor Edvard. Han skulle eksempelvis ikke være til stede ved Edvards hoff eller støtte ham i krig. Antagelig fikk Gruffydd utbetalt penger for ikke å bidra til nye angrep, og eden var da knyttet opp til denne. Ealdred ble belønnet med administrasjonen av bispesetet Hereford som han holdt fram til 1061 og ble utpekt til erkebiskop av York. Bispesetet hadde lidd under en rekke alvorlige angrep fra waliserne i 1055 og under hans administrasjon hadde Ealdred fortsatt oppbyggingen av katedralkirken foruten også å sikre katedralkapittelet rettigheter. Ealdred ble gitt administrasjonen ved at det var nødvendig at en med erfaringer med walisere hadde ledelsen.
I 1058 gjorde Ealdred en pilegrimsreise til Jerusalem som den første engelske biskop. Han reiste gjennom Ungarn og Den angelsaksiske krønike hevder at «han dro til Jerusalem i en slik forfatning som ingen før ham hadde gjort». Mens han var i Jerusalem ga han en gave i form av en skål av gull til Den hellige gravs kirke. Det er mulig at grunnen for at han reiste gjennom Ungarn var igjen for å sørge for at Edvard den landflyktige og hans familie kom tilbake til England. En annen mulighet er at han ønsket å lete etter andre mulige slektninger til kong Edvard Bekjenneren i Ungarn. Det er ikke kjent når nøyaktig som Edvard den landflyktige og hans familie kom tilbake til England, om det var i 1057 eller en tid senere, men det er en mulighet for at de kom sammen med Ealdred i 1058.
Det eksisterer svært lite dokumentasjon fra Ealdreds tid som biskop av Worcester. Kun fem bygsler som han signerte har blitt bevart og de kan alle dateres til årene 1051-1055. Ytterliere to bygsler eksisterer i Hemming's Cartulary som kopier. Hvordan bispesetet Worcester ble administrert da Ealdred var i utlandet er uklart, skjønt det synes som om Wulfstan av Worcester, prior av katedralkapittelet utførte de religiøse pliktene i bispedømmet. På den finansielle siden Eveshamkrøniken hevder at Æthelwig, som ble abbed av Evesham Abbey i 1058, administrerte Worcester før han ble abbed.
Erkebiskop av York
Cynesige, erkebiskop av York, døde den 22. desember 1060, og Ealdred ble valgt til erkebiskop av York juledagen 1060. Selv om en biskop i all hast ble utpekt for Hereford, ble ingen navngitt for Worcester, og det synes som om Ealdred hadde til hensikt å opprettholde Worcester sammen med York slik flere av hans forgjengere hadde gjort. Det var et par grunner for dette, en var politisk ved kongene av England foretrakk å utpeke biskoper fra sør til nordlige bispeseter i håp om å utligne nordlige tendenser til separatisme. En annen grunn var at York ikke var et rikt sete, men Worcester var det. Å holde begge setene betydde at erkebiskopen hadde nok inntekter for seg selv.
I 1061 reiste Ealdred til Roma for å motta pallium, symbolet på erkebiskopens autoritet. Med på reisen var Toste, en annen av jarl Godwins sønner, nå jarl av Northumbria. William av Malmesbury forteller at Ealdred «hadde skaffet seg, mer med bestikkelser enn av fornuft, erkebispesetet York mens han fortsatt holdt sitt tidligere sete.» Da han kom til Roma ble anklagene om simoni, eller det å ha kjøpt et kirkeembete, og mangle på kunnskap ført imot ham, og hans opphevelse som erkebiskop av York ble nektet av pave Nicolaus II som også avsatte ham fra Worcester. Historien om at Ealdred ble avsatt kommer fra Vita Edwardi, en helgenbiografi over Edvard Bekjenneren, men Vita Wulfstani, en redegjørelse av livet til Ealdreds etterfølger ved Worcester, Wulfstan, sier at paven nektet ham pallium inntil Ealdred hadde gitt løfte om å finne en erstatning for Worcester. En annen krønikeforfatter, John av Worcester, nevner ingenting om de vanskeligheter han hadde i Roma, og når han diskuterer utnevnelsen av Wulfstan, sier han at Wulfstan ble valgt fritt og enstemmig av presteskapet og folket. John av Worcester hevder også at ved Wulfstans vigsel krevde Stigand, erkebiskop av Canterbury, et løfte fra Ealdred at hverken han eller hans etterfølgere skulle legge krav på noen form for herredømme over bispesetet Worcester. Gitt at John av Worcester skrev sin krønike etter utbruddet av striden mellom York og Canterbury om overherredømme, må historien om at Ealdred oppga alle krav på Worcester betraktes med mistenkelighet.
Uansett grunn ga Ealdred opp bispesetet Worcester i 1062, da pavens legater kom til England for å holde kirkeråd og sikre at Ealdred frasaseg og oppga Worcester. Dette skjedde påsken 1062. Ealdred ble etterfulgt av Wulfstan, valgt av Ealdred, men i henhold til John av Worcester hadde han et vanskelig valg mellom Wulfstan og Æthelwig. Legatene hadde krevd valget av Wulfstan på grunn av hans hellighet. På grunn av Stigands posisjon var irregulær søkte Wulfstan og fikk vigsel som biskop av Ealdred. Normalt ville Wulfstan ha søkt erkebiskopen av Canerbury da Worcester lå innenfor dennes jurisdiksjon. Selv Ealdred oppga bispesetet var utnevnelsen av Wulfstan det nest beste da det tillot ham å ha betydelig innflytelse, og han beholdt en rekke eiendommer som tilhørte Worcester, og det var Ealdred, ikke Wulfstan, som satte seg opp mot Urse d'Abetots forsøk på å trekke festningen Worcester inn i katedralen etter den normanniske erobringen.
Som erkebiskop bygde Ealdred ved Beverley, utvidet de bygningsprosjekter som var påbegynt av hans forgjenger Cynesige, foruten å reparere og utvide andre kirker i sitt bispesete. Han bygde også spisestuer for kannikene i York og Southwell. Han var også den ene biskop som utga eklektiske lovgivninger under Edvard Bekjennerens regime i et forsøk på å disiplinere og reformere presteskapet. Han holdt et kirkemøte kort tid før 1066.
Etter Edvard Bekjennerens død
John av Worcester hevdet at Ealdred kronet Harald Godwinson som konge av England i 1066, skjønt normanniske krøniker nevner Stigand som den fungerende prelaten. Gitt Ealdreds kjente tilknytning til Godwins familie har John av Worcester antagelig rett. Stigands posisjon som erkebiskop var kirkerettslig suspekt, og da jarl Harald ikke hadde tillatt Stigand å innvie en av hans kirker er det usannsynlig at Harald ville ha tillatt den viktige kongelige kroningen. Argumentene for at Stigand hadde utført kroning hviler på det faktum at ingen andre engelske kilder nevner den geistlige som utførte seremonien; alle normanniske kilder nevner Stigand. I alle tilfeller var Ealdred og Harald nært assosiert, og Ealdred støttet Haralds krev på å bli konge. Ealdred kan kanskje ha fulgt Harald da den nye kongen dro til York og sikret seg støtte fra de nordlige magnatene kort tid etter seremonien.
I henhold til middelalderkrønikeren Geoffrey Gaimar ga Harald Godwinson krigsbytte tatt fra Harald Hardråde av Norge etter slaget ved Stamford bro til Ealdred. Gaimar påstår at kong Harald Godwinson gjorde dette ettersom han hadde fått vite at hertug Vilhelm av Normandie hadde gjort landgang i England og han måtte raskt reise sørover for kjempe mot ham. Etter slaget ved Hastings hvor Harald Godwinson døde gikk Ealdred sammen med den gruppe som forsøkte å oppheve Edgar Ætheling, sønn av Edvard den landflyktige, til konge, men underkastet seg til slutt til Vilhelm Erobreren ved Berkhamsted. John av Worcester forteller at den gruppen som støttet Edgar vaklet over hva de skulle gjøre mens den normanniske hæren herjet landsbygda, noe som fikk Ealdred og Edgar til å underkaste seg.
Ealdred kronet Vilhelm som konge på juledagen 1066. En nyvinning i Vilhelms kroning var at før selve kroning spurte Ealdred forsamlingen på angelsaksisk om det virkelig var deres ønske at Vilhelm ble kronet konge. Den normanniske biskopen fra Coutances spurte deretter om det samme, men da på normannisk. I mars 1067 tok Vilhelm med seg Ealdred da han dro tilbake til Normandie sammen med andre angelsaksiske ledere; jarl Edwin, jarl Morcar, Edgar Ætheling, og erkebiskop Stigand. Ved Whitsun i 1068 utførte Ealdred kroningen av Vilhelms hustru Matilda. Laudes Regiae, eller sang som feiret en hersker, ble framført ved dronningens kroning, og den kan ha vært komponert av Ealdred selv for anledningen.
I 1069 da de nordlige lederne gjorde opprør mot den nye normanniske kongen og forsøkte å få Edgar Ætheling fortsatte Ealdred å støtte Vilhelm. Han var dog den eneste nordlige lederen som gjorde så. Antagelig følte han seg forpliktet til å støtte den konge han selv hadde kronet, utenlandsk eller ikke. Ealdred var tilbake i York ved 1069; han døde der den 11. september 1069, og ble gravlagt i sin egen katedral. Han kan ha tatt en aktiv andel i forsøket på å roe ned opprørerne i nord i 1068 og 1069. Middelalderkrønikeren William av Malmesbury har nedtegnet en historie om at da den nye sheriffen av Worcester, Urse d'Abetot, trengte seg inn på gravlunden til katedralkapittelet for Worcesterkatedralen skal Ealdred ha kommet med en forbannelse på rim; «Thou are called Urse. May you have God's curse!»
Arv og ettermæle
Etter at Ealdreds død var en av de som kunne begrense Vilhelms behandling av de engelske fjernet. Ealdred synes å være en av de svært få innfødte engelskmenn som Vilhelm synes å ha stolt på, og hans død førte til færre forsøk på å integrere engelskmenn inn i administrasjonen, skjønt slik forsøk stoppet ikke helt og holdent opp. I 1070 ble det holdt et kirkemøte i Westminster og et antall biskoper ble avsatt. Ved 1073 var det kun to engelskmenn i bispeseter, og på den tiden da Vilhelm selv døde i 1089 var det kun en igjen, Wulfstan II av Worcester.
Ealdred gjorde mye for å gjeninnføre disiplinen i klostrene og kirkene under hans autoritet, og ga mange gaver til kirkene i sine bispedømmer. Han bygde klosterkirken til Sankt Peter ved Gloucester (i dag Gloucesterkatedralen, skjønt ingenting av hans konstruksjon står i dag), den gang en del av hans bispedømme i Worcester. Han fikk også reparert en stor del av Beverley Minster i bispedømme York, la til et presbyterium og et uvanlig storartet malt takmaleri som dekket «hele den øvre delen av kirken fra koret til tårnet... blandet med gull på ulike måter, og på en vidunderlig måte». Han la til en prekestol «i tysk stil» i bronse, gull og sølv, omgitt av en bue med et kors i samme materiale; disse var eksempler på de overdådige dekorasjoner som ble lagt til viktige kirker i årene før erobringen.
Ealdred oppmuntret Folcard, en munk ved Canterbury, til å skrive Livet til sankt John av Beverley. Dette var en del av Ealdreds politikk for å fremme kulten til sankt John, som hadde kun vært kanonisert siden 1037. Sammen med Pontificale kan Ealdred ha fraktet med seg tilbake fra Köln det første manuskriptet med Cambridge-sangene som kom til England, en samling av latinske goliardiske sanger som ble berømte i middelalderen. Historikeren Michael Lapidge forslår at Laudes Regiae, som er inkludert i Cotton Vitellius E xii, kan ha vært komponert av Ealdred, eller et medlem av hans husholdning. En annen historiker, H. J. Cowdrey, har argumentert at laudes var komponert ved Winchester. Disse prisningssangene ble sannsynligvis framført ved Matildas kroning, men kan ha blitt benyttet ved andre hoffseremonier før Ealdreds død.
Historikere har sett på Ealdred som en «gammeldags prinsebiskop». Andre sier at han «løftet bispedømme York fra dens tidligere landsens tilstand». Han var kjent for sin sjenerøsitet og for hans diplomatiske og administrative evner. Etter erobringen var Ealdred den som skaffet en form for kontinuitet mellom verden før og etter erobringen. En moderne historiker mener at det var Ealdred som sto bak kompilasjonen av D-versjonen av Den angelsaksiske krønike, og antyder datoen 1050-tallet for dens utførelse. Uten tvil var Ealdred en av de ledende figurer bak arbeidet, og det er sannsynlig at en av hans medarbeidere som satte sammen denne versjonen.
Litteratur
Wormald, Patrick (1999). The Making of English Law: King Alfred to the Twelfth Century. Cambridge, MA: Blackwell Publishers. ISBN 0-631-22740-7.
Garver Ytteborgs vei (Oslo)
Garver Ytteborgs vei (83-145, 96-102 ) ligger på Haugenstua i Oslo og har fått navn etter garvermester og stadshauptmann Nils Jensen Ytteborg (1792 – 1858). Veinavnet ble vedtatt av bystyret 12. desember 1958.
På slutten av 1960-tallet ble de sjuetasjers høye OBOS-blokkene oppført i to borettslag. Det ene liggende til Garver Ytteborgs vei, det andre til Ole Brumms vei. Veien starter ved Jernkroken ved Grorud Jernvarefabrikk, går parallelt med Østre Aker vei, på sørsiden av denne, i hele sin lengde. Ved Haugenstua senter tar Ole Brumms vei av til høyre mot Haugenstua holdeplass. «Haugenstua-blokkene» begynner i Garver Ytteborgsvei med nummer 101 og går til 139. Hver av de fire blokkene har mellom fire og sju oppganger. På nordsiden av Østre Aker vei ligger strøket Smedstua. I enden av Garver Ytteborgs vei, ved krysset mellom Fossumveien og Østre Aker vei, ligger Stig skole. Herfra går det en gangvei over jernbanelinja til Høybråten. Nordover langs Fossumveien leder til Haugenstua skole og villabebyggelse på nedre Stovner.
Midtown Manhattan
Midtown er et område av Manhattan i New York. Det kommersielle kjerneområdet regnes vanligvis som avgrenset av 40. gate i sør og 59. gate mot Central Park i nord, og av 3. aveny i øst og 9. aveny i vest. Mange regner også hele området mellom elvene East River og Hudson på begge sider av Manhattan, fra 30. gate og opp til Central Park som Midtown.
Midtown er det travleste enkeltstående kommersielle område i USA, med størstedelen av New Yorks skyskrapere innenfor sine grenser. Mer enn tre millioner ansatte arbeider i Midtown daglig, og områder som 5. aveny og Times Square har betydelige innslag av kommersielle leietakere.
Charnvudth Saengsri
Charnvudth Saengsri (født 22. mars 1987) er en thailandsk svømmer.
Han representerte Thailand under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fri.
Mikhail Semjonov (basketballspiller)
Mikhail Vladimirovitsj Semjonov (russisk: Михаил Владимирович Семёнов; født 18. september 1933 i Rostov-na-Donu, død 9. november 2006) var en sovjetisk basketballspiller som deltok i de olympiske leker OL 1956 i Melbourne og 1960 i Roma.
Semjonov vant en olympisk sølvmedalje i basketball under OL 1952 i Helsingfors. Han var med på det sovjetiske laget som kom på andreplass i basketturneringen bak USA. Det var fjerde gangen som basketball sto på det olympiske programmet, femten lag deltok i turneringen som ble avviklet i perioden 22. november til 1. desember 1956. Sovjetunionen vant semifinalen over Frankrike med 56-49, men i finalen tapte de mot USA med 55-89. Semjonov spilte alle åtte kampene og scoret 66 poeng for Sovjetuniojnen under OL-turneringen.
Fire år senere, under OL 1960 i Roma, vant han sin andre olympiske sølvmedalje i basketball med Sovjetunionen.
Shenia Minevskaja
Shenia Minevskaja (Яўгенія Мінеўская; født 31. oktober 1992 i Minsk i Hviterussland) er en tysk håndballspiller, som spiller for den tyske klubben og det tyske kvinnelandslaget.
Det Norske Akademi for Språk og Litteratur
Det Norske Akademi for Språk og Litteratur (før 2013 skrevet Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur), vanligvis kalt Det Norske Akademi, er et norsk språklig-litterært vitenskapelig akademi. Akademiet ble grunnlagt i statens æresbolig Grotten i 1953 etter initiativ fra Francis Bull, C.J. Hambro, Sigurd Hoel, Cora Sandel, A.H. Winsnes og Arnulf Øverland, for å arbeide på vitenskapelig og kunstnerisk grunnlag for å ivareta det norske riksmålet og dets litteratur og for å fremme «et fritt og allsidig åndsliv i Norge». Forbildet var de nasjonale språklig-litterære akademiene i andre europeiske land, i første rekke Svenska Akademien og Académie française. Ideen om å etablere et slikt akademi ble opprinnelig lansert av Bjørn Bjørnson i 1913.
Akademiet arbeider dels med språknormering og -veiledning knyttet til riksmål og moderat bokmål, dels med litteratur og har dels et allmennkulturelt formål. Akademimedlemmene velges på livstid på grunnlag av kvalifikasjoner på det vitenskapelige, kunstneriske og/eller språklige felt. Det Norske Akademi eier og utgir Det Norske Akademis ordbok (naob.no), fastsetter riksmålsnormeringen som utgis i Riksmålsordlisten, deler ut Det Norske Akademis pris til minne om Thorleif Dahl og har i samarbeid med Stiftelsen Thorleif Dahls Kulturbibliotek utgitt litterære klassikere på norsk riksmål. Det Norske Akademi har også vært en sentral aktør i debatten om og normeringen av bokmålet siden 1953, og var representert i det tidligere Norsk språkråd frem til omorganiseringen i 2005. Etter bokmålsreformen i 2005 og senere justeringer regner Det Norske Akademi riksmålet og det moderate bokmålet for å være det samme språket; Helene Uri har uttalt at «i praksis er moderne riksmål og moderat bokmål akkurat det samme». I 2017 vedtok Høyre etter forslag fra programkomiteen ledet av Torbjørn Røe Isaksen å utrede en overføring av ansvaret for den offisielle bokmålsnormeringen til Det Norske Akademi, på bakgrunn av en situasjon der det ikke lenger er nevneverdige forskjeller mellom bokmål og riksmål.
Akademiet ledes av et valgt presidium, som i 2022 består av Carina Nilstun (preses), Helene Uri (visepreses), Øystein Eek, Peter Normann Waage og Erik Fosnes Hansen.
Fløterhake
Fløterhake eller tømmerhake er et redskap som ble benyttet ved tømmerfløting til å håndtere tømmerstokker til lands og til vanns.
Det Norske Akademi for Språk og Litteratur
Historie
Forslaget om å etablere et norsk språklig-litterært akademi etter modell av Svenska Akademien og tilsvarende utenlandske institusjoner ble opprinnelig fremsatt av Nationaltheatrets første sjef Bjørn Bjørnson i 1913. Ideen ble tatt opp tidlig i 1950-årene av en rekke kulturpersonligheter, og etter initiativ fra Francis Bull, C.J. Hambro, Sigurd Hoel, Cora Sandel, A.H. Winsnes og Arnulf Øverland ble Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur etablert 7. mai 1953 i Øverlands hjem, statens æresbolig Grotten i Slottsparken. Bakgrunnen for etableringen var særlig den norske språkstriden og den radikale samnorskpolitikken som den daværende Arbeiderpartiregjeringen førte, som møtte stor motstand og skapte stort engasjement om språklige spørsmål. Akademiet ble grunnlagt for å «skape en stabiliserende faktor i sprogutviklingen og gjenreise respekten for skriftsproget» og «til vern om det norske riksmål og dets litteratur og til fremme av et fritt og allsidig åndsliv i Norge».
Kim Jeong-sun
Kim Jeong-sun (født 8. juli 1961) er en sørkoreansk volleyballspiller.
Fløterhake
Haken har et langt skaft av tre, og den har to pigger av jern. Den ene piggen peker rett frem fra skaftet, og brukes til å skyve tømmerstokkene ut i elvestrømmen. Den andre piggen står vinkelrett på den første, og ble brukt til å dra stokkene med når man skal flytte dem mot seg eller til siden. Skaftet er ofte laget av sentvoksende gran med lite kvist.
Kim Jeong-sun
Hun representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor hun ble nummer 5.
Det Norske Akademi for Språk og Litteratur
Normering av riksmålet og engasjement i normeringen av bokmålet
Fra etableringen var utarbeidelsen av riksmålsnormeringen en kjerneoppgave for Det Norske Akademi; denne normeringen var anerkjent som autoritativ av mange språkbrukere, herunder landets største avis, Aftenposten, og av sivilsamfunnsorganisasjoner som Foreldreaksjonen mot samnorsk, og fikk derfor betydelig innflytelse. Ved siden av å utarbeide sin egen normering for riksmål har Det Norske Akademi også alltid engasjert seg i normeringen av bokmål, og i denne sammenhengen var Det Norske Akademi fra 1972 til 2005 representert med to representanter i Norsk språkråd.
Det Norske Akademis normering av riksmålet kommer til uttrykk i Riksmålsordlisten, som godkjennes av akademiet. Akademiet har tidligere godkjent skolebøker (f.eks. André Bjerkes ABC).
Det Norske Akademis ordbok
Det Norske Akademi overtok i 1981 ansvaret for Norsk Riksmålsordbok og utgav sammen med Kunnskapsforlaget to supplementsbind til dette verket i 1995. Fra slutten av 1990-årene ble Norsk Riksmålsordbok revidert og utvidet, og denne revisjonen dannet grunnlaget for utgivelsen av Det Norske Akademis ordbok (NAOB) i 2018; denne ordboken dekker eksplisitt både riksmål og bokmål. Norsk Riksmålsordbok og senere Det Norske Akademis ordbok er det mest omfattende og det eneste litterære ordboksverk på norsk. Arbeidet med Det Norske Akademis ordbok startet i den perioden tidligere kulturminister Lars Roar Langslet var akademiets preses.
Litteratur
Akademiet støtter også utgivelsen av klassisk litteratur på riksmål. I samarbeid med Stiftelsen Thorleif Dahls Kulturbibliotek utgav Det Norske Akademi bokserien Klassikerbiblioteket og er involvert i utgivelsen av serien Thorleif Dahls kulturbibliotek. Akademiet deler ut Det Norske Akademis Pris til minne om Thorleif Dahl. Prisen på kr. 100 000 gis hvert år til en forfatter eller oversetter, og finansieres av Thorleif Dahls kulturbibliotek.
Medlemmer
Det Norske Akademi for Språk og Litteratur har for tiden 51 medlemmer, som dekker fagområder som nordisk, tysk, engelsk og fransk litteratur og språk, historie, statsvitenskap, filosofi, teologi, jus, scenekunst og diktekunst.
San Onofre kjernekraftverk
San Onofre kjernekraftverk (engelsk: San Onofre Nuclear Generating Station, forkortet SONGS) er et kjernekraftverk som produserer elektrisk kraft ved kysten av  Stillehavet sør for byen San Clemente i San Diego County, i den sørlige delen av delstaten California i det sørvestre USA. Kjernekraftverkets reaktorer ble godkjent for igangsetting i hnhv 1983 og 1984. Installert maksimal effekt er 2 150 MW, og årsproduksjonen i 2007 var på om lag 17,20 TWh elektrisk kraft.
Det Norske Akademi for Språk og Litteratur
Medlemmer
På samme måte som andre vitenskapelige akademier, slik som Svenska Akademien i Sverige og Det Norske Videnskaps-Akademi i Norge, er akademiet selvsupplerende, slik at nye akademimedlemmer velges på livstid av de eksisterende medlemmene.
Presidium
Akademiets preses og visepreses velges av medlemmene for ett år av gangen. De øvrige medlemmer av presidiet velges for tre år.
San Onofre kjernekraftverk
Anlegget eies av Southern California Edison. Det har i alt to reaktorer som er i operativ drift, hver med maksimalt ca. 1 0750 MW effekt. Etter dagens konsesjoner skal reaktorenes produksjon opphøre i hnhv februar 2022 og november 2022. Etter en rekke tekniske problemer ble anlegget besluttet nedlagt juni 2013.
Kulturbund der DDR
Kulturbund der DDR (norsk:DDRs kulturforbund) var en kulturell masseorganisasjon i DDR. Forbundet ble grunnlagt i juni 1945 som «Kulturbund zur demokratischen Erneuerung Deutschlands» av SMAD (Den sovjetiske millitæradministrasjonen). Det offisielle målet var å la borgere ta del i en demokratisk antifascistisk kulturutvikling. Tallrike forfattere tilhørte forbundet, deriblant Willi Bredel, Fritz Erpenbeck, Bernhard Kellermann, Victor Klemperer, Anna Seghers, Bodo Uhse, Ehm Welk, Christa Wolf, Arnold Zweig. Den første presidenten var Johannes R. Becher, som satt i denne stillingen frem til 1958.
Agaoninae
Agaoninae omfatter vepserer som spiller en viktig rolle i bestøvningen av fikentrær.
Utseende
Disse vepsene er som regel små, mellom 1 og 3 millimeter. Det er ofte stor forskjell mellom kjønnene. Hos flere av artene er hannene vingeløse. På farge er det oftest svarte, kroppsformen er flat, særlig hodet er påfallende flatt.
Levevis
Forskjellige plantearter i fikenslekten er knyttet til forskjellige arter av fikenveps, slik at én planteart gjerne har bare én enkelt fikenvepseart til å bestøve seg.
Til de mest kjente hører artene i slekten Blastophaga, som bestøver flere av de spiselige fikenartene. Man visste om dette allerede i oldtiden. De legger sine egg og klekkes ut i de ville geitefikenplantene. Bestøvningen av fiken skjer ved at fikenvepsen kryper inn et lite hull i fikenen. Innvendig i fikenen er full av hunnblomster og når vepsen legger noen egg, bestøves blomstene. Ikke lenge etter eggleggingen dør vepsen.
Larvene klekkes etter en tid og utvikles i blomstene eller i små galler.
Hvis de oppsøker trær som frembringer spiselige fiken, vil de ikke få lagt egg og dør uten å ha lagt eggene.
Fylkesvei 5456
Fylkesveg 5456 går mellom Eikanger og Eidetræ i Alver.
Frem til 2019 hadde veien betegnelsen fylkesvei 393 (Hordaland).
Bruno Bonfim
Bruno Bonfim (født 18. mai 1979) er en brasiliansk svømmer.
Han representerte Brasil under Sommer-OL 2004 i Athen, der han ble utslått i forsøksheatet på 400 meter fri.
Pirate Parties International
Pirate Parties International (PPI) er det internasjonale verdensforbundet til piratpartiene. Organisasjonen oppsto i 2006 som en løs sammenslutning og ble formelt stiftet i april 2010 i Brussel. Organisasjonen hadde da 26 medlemmer.
Medlemspartier
Det er per 2021 39 medlemmer i Pirate Parties International og 17 observatørmedlemmer.
1. november
1. november er den 305. dagen i året og den 306. i skuddår ifølge den gregorianske kalenderen. Det er 60 dager igjen av året.
Fødsler
Se flere som er født 1. november i Kategori:Fødsler 1. november.
Dødsfall
Se flere som døde 1. november i Kategori:Dødsfall 1. november.
Helligdager
Allehelgensdag (Ominum sanctorum, Omnes Sancti, helgemesse, aldermesse, alle helgeners dag). Helligdag i alle katolske land.
Homoskedastisitet
Homoskedastisitet beskriver innen statistikk en situasjon der feilleddet (det vil si "støy" eller tilfeldig forstyrrelse i forholdet mellom de uavhengige variablene og den avhengige variabelen) er den samme på tvers av alle verdiene til de uavhengige variablene.
Han Gyeong-ae
Han Gyeong-ae (født 26. mai 1962) er en sørkoreansk tidligere volleyballspiller.
Hun representerte Sør-Korea under Sommer-OL 1984 i Los Angeles, hvor hun ble nummer 5.
Den tyske ordens slott i Malbork
Den tyske ordens slott i Malbork (polsk: Zamek krzyżacki w Malborku, tysk Ordensburg Marienburg) er verdens største mursteinsslott og et av verdens største gotiske arkitekturkomplekser. Slottet befinner seg i byen Malbork i Polen. Det er sammen med sitt museum skrevet inn på UNESCOs liste over verdens kulturarv (1997).
Slottet ble bygd av Den tyske orden i begynnelsen av 1280-årene, og ble da kalt for Marienburg (Marias borg). Byen som vokste opp rundt slottet ble også kjent som Marienburg, i dag kalt Malbork. Slottet var fra 1309 til 1457 sete for ordenens stormestrer, og byen Marienburg var hovedstaden i ordenens rike.
Slottet ble solgt i 1457 til den polske kongen Kasimir Jagelloneren som hadde beleiret det, og var fra den tid av og frem til 1772 en av den polske kongens residenser. Under den første polsk-svenske krig ble slottet med byen inntatt av den svenske kong Gustav Adolf i 1626, men innlemmet i Polen igjen i 1635.
Slottet ble sterkt skadet og systematisk dekonstruert og deformert fra 1772 av prøyssiske tropper under Polens tre delinger. Det ble fredet først i 1804. Gjenoppbygningen begynte i 1817. Fra 1881 ledet Conrad Steinbrecht arbeidet frem til sin død i 1923.
Gjenoppbyggingsarbeidet ble kontinuert frem til 1945, da 60 % av slottet ble ødelagt av Den røde armé under kampene om byen. Etter krigen kom byen og slottet igjen under Polen, og gjenoppbygningen har fortsatt frem til i dag. Fra 1961 huser slottet et museum. Den tyske ordens slott i Malbork besøkes av en halv million turister årlig.
Magnus Orknøyjarl
Magnus Orknøyjarl (Magnus Erlendsson) (født ca. 1076, død 16. april 1115) led martyrdøden og ble deretter helgenkåret. Han er den eneste norske helgen med pavelig anerkjennelse i tråd med den moderne helligkåringsprosessen. Utenfor Norden regnes han som en skotsk helgen.
Tidlig liv
Da sønnen ble voksne brøt det ut strid, som endte med at Håkon måtte forlate øyene. Han kom først til Olav Kyrre i Norge, og dro så videre til Sverige. Ifølge legenden ble han der spådd av en sannsiger, som lovte at han skulle bli enejarl på øyene og stamfar til en stor slekt.
Etter Olav Kyrres død kom Håkon til Magnus III Barfot, og egget ham til å dra over havet for å hevne sin farfar Harald Hardrådes død i England i 1066. Samtidig skulle det ordnes slik at Håkons far fikk makten alene på øyene. Kongen kom til Orknøyene i 1098, og tok begge jarler til fange og sendte dem til Norge. Kongens åtte år gamle sønn Sigurd ble nominelt jarl over øyene, og noen nordmenn ble utnevnt til hans rådgivere. De tre jarlesønnene måtte slå følge med kongen, og fikk rang av skutilsveiner.
Mens Håkon og Erling kjempet om makten skal Magnus også ha vært med i striden. Men da han ble tatt med av Magnus Barfot skal han ha hatt en religiøs krise. Magnus ble tvunget til å delta i tokter mot den skotske vestkysten og videre nedover i England og Wales. Ved Anglesey møtte de en walisisk flåte ledet av to jarler, og Magnus nektet å slåss mot dem. Han holdt seg i skipet, og sang Davidssalmene mens kampen stod.
Dette førte til et umulig forhold mellom kongen og jarlesønnen, og en tid senere hoppet Magnus i vannet utenfor Skottland og svømte i land. Han fikk bo hos Edgar av Skottland; de to var i slekt da de begge nedstammet fra Malcolm II.
Edgars hushold var dypt religiøst; både hans mor Margareta av Skottland og hans bror David I av Skottland regnes som helgener. Magnus fant dermed et miljø hvor han kunne finne svar på sine religiøse funderinger. I anger over sine synder levde han en tid i bot hos en walisisk biskop.
I 1105 giftet han seg med en ung kvinne av fornem slekt. William av Worcester skrev på 1400-tallet at hun het Ingarth, noe som tyder på at hun var av nordisk slekt. De avla løfter om at de skulle leve sammen som bror og søster, et kyskhetsløfte Magnus ofte skal ha blitt fristet til å bryte.
Pål og Erlend døde i Norge, og Magnus' søster Gunhild ble giftet bort til høvdingsønnen Koll på Jæren. Magnus kunne ikke vende tilbake til øyene så lenge Magnus Barfot levde. Han var en tid i England, men for det meste oppholdt han seg i Skottland. På Bartolomeusnatten, den 24. august 1103, falt Magnus Barfot under sitt andre Vesterhavstokt. Magnus' eldre bror Erling falt sammen med ham. Kongssønnen Sigurd, senere kjent som Sigurd Jorsalfare, dro tilbake til Norge for å bli hyllet som konge, og han utnevnte Håkon Pålsson til jarl på øyene.
Jarl
Magnus ankom senere til øyene, og krevde sin farsarv. Bøndene likte ham godt, og han hadde også mektige slektninger og andre som støttet kravet. Håkon ville først ikke dele makten, men venner av dem begge la press på ham og fikk han til å si at Magnus skulle få sin del dersom begge de norske kongene gikk med på det. Sigurd var på sin Jerusalemsferd da Magnus kom til Norge for å få kongenes støtte, men Eystein Magnusson utnevnte ham til jarl over halve Orknøyene.
Derettet fulgte noen fredelige år. Magnus var kjent som en streng men rettferdig hersker, som vernet allmuen. Han skaffet seg uvenner blant en del storbønder som fortsatt drev med vikingtokter; de søkte seg til Håkon, som foretrakk de tradisjonelle verdier fremfor Magnus' kristne syn. Magnus ser ut til å ha veket unna for Håkon i noen år. Magnussagaen forteller at han reiste til England, og han var et års tid hos Henrik I, som var gift med den skotske kongens søster Matilda. Med støtte fra venner på fastlandet dro han tilbake til øyene for å ta sitt jarledømme tilbake, etter at Håkon hadde lagt hele øygruppen under seg igjen. En kortere saga, Orknøyingasagaen, forteller ikke om dette Englandsoppholdet.
Da de to søskenbarna møtte hverandre tilbød Magnus seg å forlate øyene for godt, og reise til Roma eller Jerusalem for å gjøre bot for begges synder. Håkon avslo dette. Magnus tilbød seg da å gå i fangenskap i Skottland på livstid. Da også dette ble avslått bad han om å bli blindet eller lemlestet, for at ikke fetteren skulle få hans liv på samvittigheten.
Håkon gikk med på det siste tilbudet, men høvdingene hans godtok det ikke, og ropte at de ville drepe en av dem for å få en enkelt jarl over øyene. Håkon skal da ha sagt «Drep ham da, for heller vil jeg råde for land og rike enn dø så brått». Merkesmannen Ofeig fikk ordre om å drepe Magnus, men nektet. Håkon truet så kokken Lidolv til å henrette Magnus, som bad for sine mordere og velsignet sverdet. Ifølge sagaen gråt kokken da han drepte Magnus med to sverdhogg. Håkon fikk liket gravet ned der hvor det falt, på et steinete sted. Det skal etter kort tid ha begynt å spire gress der, slik at det ble en vakker grønn eng.
Helgen
Magnus' mor Thora fikk så lov av Håkon til å flytte liket dit hun ville, og han ble lagt i Kristkirken i Birsay, dengang kalt Byrgesherad. Det oppsto raskt et ry om hellighet, og mange kom for å be ved hans grav, både folk fra Orknøyene og pilegrimer fra Shetland og Skottland. Det ble fortalt om mirakler, og selv om Magnus ble drept av maktpolitiske grunner, ble han raskt regnet for å være en kristen martyr og helgen.
Mens Håkon fortsatt levde, forgikk valfarter til Magnus' grav i smug, og biskop Vilhelm den gamle kalte det for overtro. Men etterhvert mente han selv å ha følt helgenens makt, og tillot kulten. Da relikviene ble overført til Olavskirken i Kirkwall i 1135, deltok biskopen selv.
Overføringen, eller translasjonen, av relikviene, fikk en stor betydning. En ny brikke i spillet om Orknøyene hadde nemlig bosatt seg der. Ragnvald Kale Kollson, Magnus nevø, krevde sin onkels del av øyene. Han begynte i 1137 å bygge St. Magnuskatedralen, og bispestolen ble flyttet til Kirkwall.
I 1919 fant man under restaurering av katedralen to skjeletter innmurt i pilarene i koret. Det antas at dette er relikviene av Magnus og Ragnvald; sistnevnte ble også regnet som hellig. Den ene hodeskallen hadde kvestelser som svarer til sagaens beskrivelse av Magnus' skader. Det var muligvis under reformasjonen at man valgte å skjule knoklene. Siden er de igjen lagt til hvile i katedralen.
Minnedagen er 16. april, dødsdagen. Den er merket av på den norske primstaven, og i Den katolske kirke markeres den i Norge og i Aberdeen bispedømme. Det ble reist flere kirker viet til Magnus, blant annet en i City Of London som ble gjenoppbygget av Christopher Wren etter bybrannen i 1666. I Norge finner man St. Magnus kirke, den katolske sognekirken på Lillestrøm.
Aleksej Sidorov
Aleksej Leonidovitsj Sidorov (Алексе́й Леони́дович Си́доров; født 1968) er en russisk regissør og manusforfatter.
Zolusjka
Zolusjka (originaltittel: Золушка) er en russisk-ukrainsk film fra 2002, regissert av Semjon Gorov.
Niskinnveien
Niskinnveien (5-47, 4-116) er en vei i Sollihøgda i Hole og Bærum kommune i Viken.
Niskinnveien er en sidevei til Ringeriksveien (E16), nordover fra denne, på bærumssiden av kommunegrensen mellom Hole og Bærum. Den deler seg i flere sideveier, hvorav den nordligste går over i Hole kommune, der husnummer 102, 104 og 116 ligger.
Veien ligger cirka 320 meter over havet ved avkjøringen fra E16.
Gauss (enhet)
Gauss (forkortet G) er en måleenhet i CGS-systemet for magnetfelt og flukstetthet. Enheten er oppkalt etter den tyske matematikeren og fysikeren Carl Friedrich Gauss. Én gauss er definert som
Typiske verdier
Jordens magnetfelt er på omtrent 0,5 gauss. En liten jernmagnet har et felt på rundt 100 gauss. Små magneter av neodym kan ha et felt på 2000 gauss, og store elektromagneter ligger på rundt 15000 gauss. Overflaten til en nøytronstjerne har et felt på ca. 1012 gauss.
Smultringmodellen
Smultringmodellen er et visuelt rammeverk for bærekraftig utvikling – formet som en smultring eller livbøye – der konseptene for tålegrenser er sammenstilt med tilhørende konsepter for sosiale grenser. Navnet er avledet fra diagrammets fasong, en rund skive med hull i midten. Modellens senterhull forestiller andelen av mennesker som mangler adgang til vesentlige vilkår for livsopphold (helsevesen, utdannelse, likeverd m.m.) mens den ytre flaten representer de økologiske rammebetingelsen (naturens tålegrense) som livet avhenger av og som ikke må være overskredet. Diagrammet ble utviklet av økonomen Kate Raworth i en Oxfam-rapport fra 2012 og videreutviklet i boken «Doughnut Economics: Seven Ways to Think Like a 21st-Century Economist» fra 2017.
Rammeverket ble foreslått for å betrakte ytelsen i en økonomi i den grad menneskenes behov blir dekket uten å overskride naturens tålegrenser. Hensikten med modellen er å sette nye rammer for beskrivelsen av økonomiske problemer og formulere nye mål. I denne modellen regnes en økonomi som velstående når alle de tolv sosiale grensene er oppfylt uten at noen av de ni tålegrensene er overskredet. Denne situasjonen er representert av området mellom de to ringene, betraktet som et samfunns trygge og rettferdige område.
Sosialt grunnlag
Det sosiale grunnlaget er inspirert av den sosiale delen av FNs mål for bærekraftig utvikling. Følgende er nevnt:
Økologiske grenser
De ni tålegrensene er hentet fra et arbeid ledet av Johan Rockström og Will Steffen. Tålegrensene gjelder:
Kritikk av tradisjonell økonomisk teori
De tradisjonelle økonomiske modellene fra 1900-tallet, definert her som de som ble undervist mest i introduksjonskurs i økonomi rundt om i verden, er nyklassiske. Boken «Circular flow of income» skrevet av Paul Samuelson i 1944, og kurvene for tilbud og etterspørsel beskrevet av Stanley Jevons i 1862 er kanoniske eksempler på nyklassiske økonomiske modeller. Med sin fokusering på de observerbare pengestrømmene i en gitt administrativ enhet, og matematiske beskrivelse av preferanser, overser disse modellene miljøet omkring disse fenomenene: menneskelig sinn, samfunn, kultur og naturmiljøet. Denne unnlatelsen kunne fungere så lenge den menneskelige befolkningen ikke samlet sett overveldet jordens systemer, noe som ikke lenger er tilfelle. Videre ble disse modellene opprettet før statistisk testing og forskning var mulig. De var da basert på forutsetninger om menneskelig atferd konvertert til «stiliserte fakta». Opprinnelsen til disse forutsetningene er filosofisk og pragmatisk, forenkler og forvrenger refleksjoner fra tenkere som Adam Smith til kurver som ligner naturvitenskapelige grafer, slik at de kan være til antatt praktisk bruk for å forutsi for eksempel forbrukernes valg.
Den nyklassisiske økonomiske teorien vokste og ble mer sofistikert over tid, og konkurrerte med andre teorier om økonomfagets paradigme. På 1930-tallet var det keynesiansk teori, og etter 1960-tallet var monetarisme fremtredende. Ett element gjensto da retningslinjene for politikk skiftet: den rasjonelle personen «homo economicus» som teoriene var basert på. Raworth, skaperen av Smultringøkoniomien, har fordømt denne litterære oppfinnelsen som en pervers oppfatning, for dens virkning på elevenes antagelser om menneskelig oppførsel og følgelig deres egen virkelige oppførsel. Eksempler på dette fenomenet i handling har blitt dokumentert, , og det samme har virkningene av å bryte ned tillit og fellesskap for menneskers velvære.
Den virkelige verdens økonomi i et smultringperspektiv
Raworth har uttalt at «betydelig BNP-vekst er svært nødvendig» for at lav- og mellominntektsland skal kunne nå målene for det sosiale grunnlaget for sine innbyggere.
Med støtte i studier av natur og økonomi har Raworth kartlagt de pågående manglene og overskridelsene,  som illustrert i figur 2.