cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tao
Etymologi
"Paronomastisk [grunnet i et ordspill], er tào likestilt med dets homonym (蹈) tǎo < d'ôg, «å tråkke» eller «å trå», og fra dette synspunkt er det ikke noe annet enn en «tråkkebane», en «hodebunn» eller et «forspor»; det blir også tidvis assosiert med det nære synonymet (og muligens kognatet) 迪 tí < d'iôk, «å følge en vei», «gå langs», «lede», «å dirigere», «å følge den rette veien»; et ord med definitive overtoner og et ideogram med en overmåte interessant fonetikk, 由 yóu < djôg, «å fortsette fra». Gjenopptredenen av C162 [辶] «å gå» i tí med støtten av C157 [辶] «fot» i tào, «å tråkke», «å trå», burde kanskje tjene oss som en advarsel om ikke å legge for mye vekt på hodearbeidet som er implisert i tào, og heller legge vekt på¨funksjonene til de lavere ekstremitetene."
Axel Schuessler's etymologiske ordbok presenterer to muligheter for den tonale morfologien til dào (道): (1) «vei, sti, metode» < middelkinesisk dâuB < gammelkinesisk *lûʔ, (2) dào (道 eller 導), «å gå langs, å ta med, oppførsel, å forklare, å snakke om» < middelkinesisk dâuC < gammelkinesisk *lûh.
For en mulig etymologisk forbindelse, merker Schuessler seg at den gamle ordboken Fangyan definerer yu < *lokh (裕) og lu < *lu (猷) som dialektord fra det østlige Qi som betyr dào < *lûʔ (道) «vei».
Låneord
Mange språk har lånt og adoptert det kinesiske ordet dào (道) som et låneord. På kantonesisk blir det uttalt dou6 og på Hokkien blir det uttalt to7. På japansk uttales det dō, tō eller michi, på koreansk do eller to, og på vietnamesisk đạo, dạo eller nhạo (se forøvrig tabellen ovenfor i avsnittet «navneformer»).
I Oxford English Dictionary finner man tre betydninger av ordet tao/dao: 1. a. I Taoismen, en absolutt entitet som er kilden til universet; veien på hvilken denne absolutte entitet fungerer.
1. b. = Taoisme, taoist
2. I konfucianismen og i en utvidet bruk, veien som skal følges, den korrekte adferd; doktrine eller metode.
Den tidligst nedtegnede bruken av ulike navneformer av ordet er Tao (1736), Tau (1747), Taou (1831) og Dao (1971).
Derivativet dàoshì (道士), «Daoistisk prest»), ble brukt av de jesuittiske misjonærene i Kina Matteo Ricci (1552–1610) og Nicolas Trigault (1577–1628) i deres verk De Christiana expeditione apud Sinas. Ordet er gjengitt som Tausu i den originale latinske utgaven fra 1615 (sectarii quidam Tausu vocant).  En tidlig engelsk oversettelse ble publisert av Samuel Purchas i 1625 (i oversettelsen heter det: «... Lauzu ... etterlot seg ingen bøker om sine meninger, og synes heller ikke å ha hatt som intensjon å skape noen ny sekt, men visse sekterikere, kalt Tausa, gjorde han til overhode i deres sekt etter hans død...»).
Adele
Adele en opprinnelig fransk kortform av det tyske kvinnenavnet Adelheid, og det gammelhøytyske Adalhaid, som kommer av adal, «edel», og haidu, «glans». Det kan også komme av det hebraiske order for «pryd».
Utbredelse
Adele er et vanlig navn i Italia. Navnet er kjent i Norge fra 1700-tallet, men har i nyere tid vært lite brukt som navn på jentebarn før ca. år 2000.
Eksterne lenker
Adléta
Jill Goodacre
Jill Goodacre Connick (født 29. mars 1964 i Lubbock i Texas) er en amerikansk skuespiller, og tidligere Victoria's Secret supermodell.
Goodacre jobbet som modell frem til hun giftet seg med artist og skuespiller Harry Connick jr. i 1994. Sammen har de tre barn.
Blasfemi
Blasfemi (fra gresk blasphemein, «å snakke stygt om») betegner gudsbespottelse, men også annen nedsettende eller foraktelig tale om det som (av noen) anses hellig.
Gjennom alle tider har de forskjellige religioner og deres talspersoner (prester eller lærde) forsøkt å beskytte seg mot angrep i form av hån og spott. Om noe er blasfemisk vil derfor være avhengig av ens livssynsmessige ståsted. For noen vil enhver kritisk ytring om den egne religionen være å anse som blasfemi. Også ateistiske posisjoner kan derfor oppfattes som blasfemiske. Blasfemianklager kan derfor brukes til å begrense mange former for religionskritikk, særlig satire.
Historikk
Blasfemi er omtalt i Bibelen, blant annet i Andre Moseboks kapittel 22, vers 28, der det står «Gud skal du ikke spotte, og en høvding i ditt folk skal du ikke forbanne.». Straffen for blasfemi er klar: "Og den som spotter Herrens navn, skal dø; hele menigheten skal steine ham. Enten han er innflytter eller født i landet, skal han drepes når han spotter Navnet" (3 Mos 24:16)
Historisk har det vært meget strenge straffer for blasfemi innenfor de forskjellige religioner. Innenfor jødedommen kunne man bli steinet, i kristendommen har man blant annet risikert å bli brent. Også innenfor islam risikerer man dødsstraff, noe som til en viss grad fortsatt praktiseres i enkelte land. I eksempelvis Saudi-Arabia kan bruk av dødsstraff bli (og blir) utført for en rekke lovovertredelser, blant annet for blasfemi, og kan bli utført ved halshogging med sverd, eller mer sjelden ved en eksekusjonspelotong, og noen ganger ved steining. Fortsatt er blasfemi straffbart i mange land, om enn ikke nødvendigvis belagt med dødsstraff.
Blasfemianklager
En lang rekke forfattere er blitt beskyldt for å være blasfemiske. Blant dem er verdensberømte navn som den britiske dramatikeren og ateisten Christopher Marlowe (1564–1593), Diderot, Shelley, Heine og Mark Twain. August Strindberg ble anklaget for blasfemi på grunnlag av novellesamlinga «Giftas» fra 1884. Den østerrikske dramatikeren Peter Turrini (født 1944) har brukt grov blasfemi og sjokkerende effekter i flere av sine skuespill. Også franskmannen Pierre Guyotat (født 1940) har forsøkt å provosere samfunnet med blasfemi. Den spanske forfatteren Fernando Arrabal (født 1932) ble fengslet av spanske myndigheter i 1967 anklaget for gudsbespottelse og forakt for fedrelandet. Mest kjent i nyere tid er imidlertid den indisk-britiske forfatteren Salman Rushdie. Hans roman Sataniske vers fra 1988 er av mange muslimer betraktet som et blasfemisk hån mot profeten Muhammed. I 1989 utstedte derfor den iranske religiøse lederen Ayatollah Khomeini en fatwa i form av en verdensomspennende dødsdom over Rushdie.
Blasfemi i Norge
Christian V's Norske Lov fra 1687 sa at blasfemi skulle straffes ved at den skyldige skulle få tungen skåret ut og deretter bli halshugd.
Blasfemi var straffbart i Norge etter almindelig borgerlig straffelovs § 142 frem til 2015. Opprinnelig var bare kritikk av statsreligionen vernet for kritikk gjennom blasfemibestemmelser. Blasfemi var der definert videre enn bare gudsbespottelse, idet loven forbød å vise ringeakt «for nogen trosbekjennelse hvis utøvelse her i riket er tillatt eller noget lovlig her bestående religionssamfunds troslærdommer eller gudsdyrkelse». Dette inkluderte også for eksempel ringeakt mot sakramenter, trosbekjennelser og religiøse seremonier. Etter saken mot Arnulf Øverland ble bestemmelsen i 1934 endret til å omfatte alle religioner som er lovlige i Norge.
Påtale fant imidlertid bare sted «når allmenne hensyn krever det», og § 142 ble regnet som en «sovende paragraf» fram til den ble opphevet.
Også i Norge har flere forfattere blitt beskyldt for blasfemi. Det gjelder blant andre Marcus Thrane, Theodor Løvstad, Hans Jæger, Gunnar Heiberg, Arnulf Øverland, Trygve Bull og Georg Johannesen. Anders Suhm, elev ved latinskolen i Kristiansand i 1730-årene, er den eneste nordmann som er dødsdømt for blasfemi. Han satte blant annet fyr på Interimskirken i byen, ble dømt til halshogging, men klarte å rømme. Hans Jæger ble i 1886 dømt til 60 dagers fengsel for blasfemi og for å ha krenket offentlig bluferdighet og sedelighet. Den siste som ble offentlig tiltalt for blasfemi i Norge, var forfatteren Arnulf Øverland i 1933, etter å ha holdt foredraget «Kristendommen, den tiende landeplage» i Det Norske Studentersamfund. Han ble frikjent samme år. Den siste som ble dømt for blasfemi i Norge var Arnfred Olsen som skrev «De 'kristne' hedninger mindes sin Jesus, den jødiske religionsmaker, som tilsidst holdt dem saa grundig for nar» i bladet Fritenkeren i 1912, han fikk 10 kroner i bot.
I senere tid har det vært vist til blasfemiparagrafen da Statens filmtilsyn stoppet Life of Brian i 1980. På begynnelsen av 1990-tallet forsøkte muslimer i Norge å stanse den norske utgivelsen av Rushdies bok Sataniske vers. I både Danmark og Norge ble det levert anmeldelser for blasfemi i forbindelse med trykking av Muhammed-karikaturene i 2006, uten at dette førte til tiltale. Det norske Hedningesamfunnet har ved en rekke anledninger forsøkt å bli tiltalt for blasfemi, men uten å lykkes. Nettstedet herregud.com (Svevende Ord Bibelsenter) har også blitt truet med politianmeldelse av menigheten Levende Ord for sin harselering med kristendommen generelt, og deres menighet spesielt.
Da Ytringsfrihetskommisjonen la fram sin innstilling (i NOU 27, 1999) foreslo den en opphevelse av blasfemiparagrafen. Dette ble imidlertid avvist av stortingsflertallet da saken ble behandlet i 2004.
En blasfemiparagraf ble ikke tatt med i den nye straffeloven av 2005, som trådte i kraft 1. oktober 2015. En lovendring om raskere avvikling av blasfemiparagrafen ble sanksjonert 29. mai 2015. Den såkalte rasismeparagrafen (§185) forbyr «å true eller forhåne noen, eller fremme hat, forfølgelse eller ringeakt overfor noen på grunn av deres (...) religion eller livssyn». Strafferammen er her innskjerpet fra 6 måneders til 3 års fengsel. Det gis heller ikke noe forbehold om at tiltale bare skal finne sted når allmenne hensyn tilsier det.
Åke Lassas
Åke Lassas (født 21. august 1924, død 16. april 2009) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1952 i Oslo og 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Lassas vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det svenske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og USA.
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, Sverige og Tsjekkoslovakia fikk begge tolv poeng og samme målforskjell +29. De møttes i en kamp om bronsemedaljene 25. februar, Sverige vant kampen med 5-3.
Lassas spilte 94 landskamper for Sveriges herrelandslag i ishockey og i 1956 ble han som første spiller tildelt Guldpucken.
Duiliu Zamfirescu
Han studerte rettsvitenskap ved Universitetet i București. Han arbeidet en tid som statsadvokat (8 måneder) og senere som advokat.
Mellom 1888 og 1906 var han legasjonssekretær ved den rumenske ambassaden i Roma, Italia. Der giftet han seg med Henrietta Allievi, en italiensk kvinne, som han fikk tre barn med.
Bøker
Han er mest kjent for sine romaner Viața la țară («Landsliv), Tănase Scatiu og În război («I krig»), som han skrev mellom 1894 og 1897. Handlingen i dem foregår mellom 1868 og 1877. Han kalte disse tre romaner for Comăneșteanu-familiens historie. Han skrev to romaner til om den samme familien- Îndreptări («Rettelser») og Anna-ceea ce nu se poate (Anna – Det umulige), men de ble ikke like vel mottatt av kritikerne som de første tre.
Arendal fengsel
Arendal fengsel eller Arendal Kretsfengsel, Parkveien 5, 4838 Arendal, var et fengsel med høyt sikkerhetsnivå i Arendal, underlagt Kriminalomsorgens region sørvest. Fengselet hadde ordinær kapasitet på 32 plasser (kun menn). I tillegg hadde det tre avdelinger med lavere sikkerhetsnivå: «Avdeling Håvet» med 13 plasser, «avdeling Kleivgrend» med 28 plasser og «avdeling Evje» med 20 plasser.
Arendal fengsel ble nedlagt i september 2020, og erstattet av «Agder fengsel, Froland avdeling» med høyt sikkerhetsnivå og en kapasitet på 200 plasser. Avdelingen på Evje heter nå Agder fengsel, avdeling Evje med plass til 30 kvinnelige innsatte, med høyt og lavere sikkerhetsnivå.
Arendal fengsel tilhører i dag firmaet Goggsbo eiendom og er fra 2022 et hotell. Gjestene bor i de tidligere fengselscellene som er innredet til enkeltrom, dobbeltrom og familierom. Alle er på ni m².
Historie
Fengselet ble åpnet i 1862 som Arendal Distriktsfængsel for «Nedenæs Amts Landdistrikt, byene Østerrisør, Arendal og Grimstad, samt Ladestederne Lillesand og Tvedestrand». Fengselsbestyrer var i lang tid politimesteren i byen. Fengselets eldste bygninger er oppført i tegl, i nyromansk stil. Det var basert på Filadelfia-systemet der fangene i størst mulig grad ble isolert i enmannsceller og små luftegårder. Hver celle var nødtørftig utstyrt med et bord, en stol, en hylle, vaskefat og vannkrukke, en spyttebakke, en kam og et håndkle, en bibel, en salme- og en bønnebok.
Arendal fengsel ligger i øvre del av bydelen Blødekjær. Da det åpnet i 1862, lå fengselet utenfor bygrensen, i landkommunen Østre Moland. Fengselet var ett av mange fengsler som ble oppført på denne tiden, som følge av «Lov om Fængselsvæsenet af 13de Oktober 1857».
Arendal fengsel er i dag et kulturminne. Men bygningen er ikke fredet, og heller ikke et bygg som statlige myndigheter har prioritert i kategorien fengsler fra midten av 1800-tallet. At bygningen ikke er SEFRAK-registrert skyldes en forglemmelse eller misforståelse.
Folkebevegelsen mot innvandring
Folkebevegelsen mot innvandring (FMI) er en organisasjon som arbeider for å stoppe den fremmedkulturelle innvandringen til Norge. Organisasjonen ble stiftet i Haugesund 4. oktober 1987. Opptakten ble gjort av 145 krigsseilere i Rogaland som hadde sendt et brev til kong Olav der de tok opp «farene ved den stadig økende fremmedinnvandringen til vårt land». Da FMI ble stiftet, var planen at bevegelsen skulle organiseres etter mønster fra Folkebevegelsen mot EEC. Innvandringsmotstanderen Arne Myrdal fra Arendal stod fram som bevegelsens leder og talsperson. Professor Harald Trefall ga etter stiftelsesmøtet følgende uttalelse om Folkebevegelsens målsetting:
Konfrontasjoner mellom innvandringsmotstandere og motdemonstranter
Konfrontasjoner mellom innvandringsmotstandere og organiserte antirasister førte til en rekke oppslag i media på slutten av 1980-tallet og begynnelsen av 1990-tallet. Allerede på stiftelsesmøtet i 1987 måtte politiet gripe inn for å hindre demonstranter i å trenge seg inn på møtet.
Den 15.april 1989 ble FMI-årsmøtet blokkert av demonstranter i det som har blitt omtalt som «slaget i Arendal». Mange fra blitzmiljøet i Oslo, var møtt opp for å stoppe møtet. Landsmøtedeltagerne ble hilst som «nazisvin» og fysisk hindret i å komme fram når de prøvde å gå inn på hotellet, mens ledelsen ble stengt inne på det. Det ble utvekslet spyttklyser, slag og spark. Mange, deriblant Oslos daværende politimester, Willy Haugli, reagerte på dette, mens Arendals politimester Finn Steinkopf mente at det ikke var mulig å håndtere saken annerledes med ressursene de hadde.
Året etter, i april 1990, ble demonstrantene jaget av innvandringsmotstanderne med Arne Myrdal i spissen i det såkalte Fevik-slaget. De 40-50 demonstrantene hadde kommet med egen buss fra Kristiansand og heller ikke denne gangen fått tillatelse fra politiet til å demonstrere. Demonstrantene ble møtt med trekøller og kjetting da de kom til Fevik, hvor FMI holdt landsmøte. Fem personer ble skadet og kjørt til legevakten efter tumultene. Myrdal ble i 1992 idømt fire måneders fengsel for dette angrepet. Opptrinnet ble filmet og deler av opptrinnet vist på tv. I forbindelse med rettssaken mot Myrdal ble det krevd at NRK utleverte hele råopptaket, men NRK nektet å gjøre dette. Til slutt endte det med at NRK valgte å vise hele opptaket i en dagsrevysending for å få avsluttet saken.
I juni ble Myrdal kjeppjaget fra et lovlig arrangert torgmøte i Tønsberg sentrum. Den tidligere FMI-lederen måtte trekke seg tilbake da flere hundre motdemonstranter gikk til angrep. Brorparten av demonstrantene kom fra Blitz-miljøet og SOS Rasisme i Oslo. De tilreisende blitzere og sympatisører, ledet av Stein Lillevolden, gikk til angrep på FMI-aktivistene.
I 1990 brøt Arne Myrdal ut av FMI og dannet sin egen gruppe, Norge Mot Innvandring (NMI). Årsaken var at Myrdal ønsket mer handling og mindre prat. Den siste dagen i august 1991 holdt Arne Myrdal og tilhengerne hans møte i Brumunddal. Møtet endte med et gateslagsmål der flere hundre blitzere og antirasister ble jaget av FMI-tilhengere og lokale ungdommer.
Det ble imidlertid satt i gang en omfattende aksjon i bygda, "Brumunddal på nye veier", med sterk politisk og økonomisk støtte fra myndighetene, og da Myrdal returnerte til Brumunddal for å fullføre framføringen av sitt budskap, ble han demonstrativt vendt ryggen av 4 000 mennesker.
Senere samme år ble han på Youngstorget møtt av 10 000 demonstranter som vendte ham ryggen. I november 1992 ble Arne Myrdal banket opp utenfor sitt hjem i Arendal. Angriperne – to menn og en kvinne – sa at overfallet var en hilsen fra SOS Rasisme og en takk for sist etter Fevik-slaget. SOS Rasisme sentralt tok kraftig avstand fra angrepet og hevdet at de ikke hadde noe med Fevik-slaget å gjøre.
FMI var svært aktiv de første årene etter stiftelsen og første halvdel av 1990-tallet. I dag (2011) består aktiviteten av flygeblad-aksjoner i nær sagt alle fylkene i landet. Organisasjonens aktivister distribuerer flere titalls tusen flygeblad hvert år. I tillegg blir det sendt leserinnlegg og artikler til media, politikerne på Stortinget og Biskopene. FMI gir ut tidsskriftet «Norge Er Vårt» to ganger per år. Man kan abonnere uten å være medlem.
Mia Farrow
I 1966 giftet Farrow seg med den tretti år eldre Frank Sinatra. De skilte seg i 1968, og Farrow knyttet seg til flower power-bevegelsen og reiste en kort periode til India og guruen Maharishi Mahesh Yogi. Hun returnerte til Hollywood samme år, og fikk stor suksess med sin hovedrolle i Roman Polańskis film Rosemary's Baby. I årene 1970–1979 var Farrow gift med dirigenten og pianisten André Previn, og i årene 1981–1991 hadde hun et forhold til filmregissøren Woody Allen. Ronan Farrow (tidligere Satchel Farrow) er sønn av Farrow og Allen.
Nota Bene Bokpris
Nota Bene Bokpris er en litteraturpris delt ut av Hå kommune.
Mia Farrow
Mia Farrow spilte hovedrollen i flere av Allens filmer, men forholdet endte dramatisk da Allen innledet et forhold til Farrows adoptivdatter, Soon-Yi Previn.
Meter under havet
Betegnelsen meter under havet (forkortes muh.) brukes for å angi et punkts høyde under gjennomsnittlig havnivå. Forkortelsen brukes noe i tekst, men normalt ikke på kart ettersom disse, for å være konsekvent, angir høyder i antall meter over havet. På kart angis derfor antall meter under havet som et negativt antall meter over havet.
Dødehavet ligger 430 meter under havet.
Selv om enheten meter ofte representeres med symbolet «m», så er «muh.» ikke et symbol, men en forkortelse.
Tovesko
Tovesko, ullsko eller pampus er en type ullsko eller tøfler laget ved toving eller av tovet ull.
Bastøy fengsel
Fengselsanlegget ble opprinnelig bygd som «Opdragelsesanstalt for forsømte Gutter». Bastøy skolehjem var i bruk fra 1900 til 1970.
Bastøy Skolehjem
I 1898 kjøpte staten Bastøy for 95 000 kroner og anla et skolehjem for «slemme» gutter der. De første elevene kom til guttehjemmet 1900. Hvert av de fem internatene på øya hadde plass til 30 gutter, og elevene var fra 8 til 18 år gamle. Selv om Bastøy hadde plass til rundt 150 elever, var elevtallet omkring hundre fram til andre verdenskrig. Seinere var det budsjettert med 90 elever. Opplæringen omfattet blant annet gårdsdrift og verkstedopplæring i tillegg til vanlig skoleundervisning. Da skolehjemmene ble overført til Sosialdepartementet i 1953, endret Bastøy Skolehjem navn til Foldin verneskole og seinere Foldin offentlige skole. Guttehjemmet ble nedlagt omkring 1. oktober 1970.
Kjærlighetsskipet
Kjærlighetsskipet (originaltittel: The Love Boat) er en amerikansk romantisk komiserie som opprinnelig ble sendt på ABC fra 1977 til 1986. Handlingen foregår blant mannskapet og celebre gjester ombord på et cruiseskip. Livet om bord er fullt av romantiske intriger og andre forviklinger. Skipets gjesteliste er selve «rosinen i pølsa», der hver episode byr på et møte med Hollywood-stjerner av stort format. Aaron Spelling var seriens ansvarlige produsent.
Bastøy fengsel
Bastøy Skolehjem
Bastøy ble et svært kjent skolehjem, og et «ris bak speilet» som «uskikkelige gutter» over hele Norge kunne bli truet med.
Kjærlighetsskipet
Serien ble populær i USA og var på toppen av sin popularitet i 1980/81-sesongen, da den var den 5. mest sette serien i USA.
Bastøy fengsel
Vernehjem og fengsel
Etter nedleggelsen ble bygningene tatt i bruk av Statens vernehjem Bastøy, som åpnet i 1971. Vernehjemmet var et tilbud til arbeidsuføre og bostedsløse alkoholikere. Vernehjemmet ble nedlagt i juni 1983, og ett år senere åpnet Bastøy kretsfengsel som en underavdeling av Oslo kretsfengsel. Fengslet var opprinnelig et midlertidig tiltak som skulle bidra til å redusere soningskøene. I 1988 fikk fengselet status som et selvstendig, permanent landsfengsel under navnet Bastøy fengsel. Bastøy var det første landsfengselet som var en åpen anstalt.
Kjærlighetsskipet
Serien er ikke så kjent i Norge, men ble sendt på TV 2 fra 1994 til 1996.
Om serien
Handlingen i serien foregår om bord på cruiseskipet «Pacific Princess», der passasjerene og besetningen har romantiske og morsomme eventyr hver uke. Andre skip som ble brukt var tvillingskipet «Island Princess», «Stella Solaris» (for et cruise i Middelhavet), «Pearl of Scandinavia» (for cruise i kinesiske farvann), «Royal Viking Sky» (for cruise i Europa) og «Royal Princess» (for cruise i Karibia).
Seriens vignettsang, «The Love Boat», ble sunget av Jack Jones de første åtte sesongene, og av Dionne Warwick den siste sesongen.
Serien består av 245 episoder. I tillegg ble det produsert fem spesialer og en TV-film (1976). En oppfølger, The Love Boat: The Next Wave, ble sendt fra 1998 til 1999.
Holger Nurmela
Holger Nurmela (født 28. oktober 1920, død 1. mars 2005) var en svensk ishockeyspiller som deltok i de olympiske vinterleker 1948 i St. Moritz og 1952 i Oslo og 1956 i Cortina d'Ampezzo.
Nurmela vant en olympisk bronsemedalje i ishockey under vinter-OL 1952 i Oslo. Han spilte på det svenske ishockeylaget som kom på tredjeplass i turneringen bak Canada og USA.
Ishockeyturneringen ble avviklet som en enkeltserie med ni lag, der alle lagene møttes en gang. Canada vant serien med femten poeng foran USA som fikk tretten poeng, Sverige og Tsjekkoslovakia fikk begge tolv poeng og samme målforskjell +29. De møttes i en kamp om bronsemedaljene 25. februar, Sverige vant kampen med 5-3.
Nurmela spilte 153 landskamper for Sveriges herrelandslag i ishockey og scoret 111 mål. Han spilte også bandy og fotball på elitenivå.
Nordisk råds natur- og miljøpris
Nordisk råds miljøpris er en pris som utdeles hvert år i forbindelse med Nordisk råds sesjon.
Miljøprisen tildeles «en nordisk organisasjon, et foretak eller en person, som på forbilledlig vis har lykkes med å integrere respekten for natur og miljø i sin virksomhet eller gjerning, eller som på annet vis har gjort en ekstraordinær innsats for naturen og miljøet».
Organisasjoner og enkeltpersoner i Norden innbys til å komme med forslag til mottakere som oppfyller de kriteriene som gjelder for det aktuelle årets spesifikke tema. Nasjonale komiteer i de fem nordiske landene går igjennom de innkomne forslag, og nominerer inntil to kandidater hver, og de selvstyrte områdene Færøyene, Grønland og Åland kan nominere én kandidat hver. En nordisk bedømningskomite på tretten medlemmer vedtar deretter tildelingen.
Preußischer Landtag
Preussischer Landtag (den prøyssiske landdag) er et begrep som fra det 15. århundret ble brukt på forskjellige politiske institusjoner i Preussen.
Nordisk råds natur- og miljøpris
Prisen ble utdelt første gang i 1995 og er på 350 000 danske kroner.
Preußischer Landtag
Begrepet ble brukt om stenderforsamlingen i Kongeriket Preussen. Fra 1849 til 1918 var det navnet på Preussens parlament som besto av to kamre: (Preußisches Herrenhaus) og (Preussisches Abgeordnetenhaus).
Juliane Freifrau von Friesen
Juliane Freifrau (baronesse) von Friesen (født 29. november 1950 i Berlin) er en tysk næringslivsjurist og politiker (De grønne). Hun var senator for næringsliv og teknologi i Berlin fra 2001 til 2002.
Preußischer Landtag
Under Weimarrepublikken var Preussischer Landtag navnet på parlamentet til Fristaten Preussen. Den ble opprettet i 1921 i forlengelsen av Den grunnlovsgivende prøyssiske Landsforsamling.
Landdages valgperiode var fire år, men kunne bli oppløst ved flertallsvedtak eller gjennom folkeavstemning. Landdagen var Preussens politiske forsamling. Landdagen kunne endre Preussens forfatning med ⅔-flertall, og landdagen valgte ministerpresidenten. Forsamlingen kunne innkalle regjeringsmedlemmer, eller hele regjeringen og eventuelt vedta mistillit. Med ⅔-flertall kunne landdagen stille regjeringsmedlemmer for riksrett. En gruppe på 1/5 kunne vedta iverksettelse av parlamentariske undersøkelseskommisjoner.
Abu Bakr
Abu Bakr (arabisk:ابو بكر الصديق}, (født 573, død 23. august 634) var den første statssjef til Rashidun-kalifatet (den første muslimske stat). Han regjerte med tittelen «etterfølger av Allahs sendebud» (khalifa-tul-Rassool), og var kalif i perioden (632–634).
Tidlig liv
Abu Bakr var født i Mekka, en quraishi av Banu Taim-klanen. Ifølge tidlige muslimske historikere var han en handelsmann og høyt anerkjent som dommer, som tolker av drømmer og som en som var lærd i Mekkas tradisjoner. Han var en av de siste personene noen ville ha forventet skulle konvertere til troen preket av hans stammefrende Muhammed. Likevel konverterte han til Islam relativ tidlig og var sentral i konverteringen til mange av quraisher og innbyggere i Mekka.
Opprinnelig ble han kalt Abd-ul-Ka'ba («tjener av huset til Gud»), men da han konverterte tok han navnet Abd-Allah («tjener av Gud»). Men han blir vanligvis kalt Abu Bakr (fra det arabiske ordet bakr som betyr en ung kamel) på grunn av sin interesse i å oppfostre kameler. Sunni-muslimer anerkjenner ham også som Al-Siddiq («den sannferdige», eller «oppriktige»). Hans fulle navn var Abd-Allah ibn Abi Quhaafah.
Abu Bakr, en gang en velstående mann, gjorde seg selv fattig ved å frigi åtte muslimske slaver for å redde dem fra deres polyteistiske mestere: Bilal, Abu Fakih, Ammar, Abu Fuhayra, Lubaynah, Al-Nahdiah, Umm Ubays og Zinnira.
Han var en av Muhammeds konstante kompanjonger. Da Muhammed flyktet fra Mekka i hijra i 622, var Abu Bakr den eneste som fulgte ham. Abu Bakr ble også knyttet til Muhammed gjennom ekteskap da Abu Bakrs datter Aisha giftet seg med Muhammed kort tid etter flyttingen til Medina.
Corliss Lamont
Corliss Lamont (født 28. mars 1902 i Englewood i New Jersey i USA, død 26. april 1995 i Ossining i New York) var en amerikansk humanistisk filosof og borgerrettsforkjemper. I sin studietid var han noen tid også ved University of Oxford og delte da studentbolig med Julian Huxley.
Liv og virke
Lamonts politiske syn var sosialistisk. På 1930-tallet var han positivt sinnet overfor den sovjetiske sosialisme, men gikk aldri inn i kommunistpartiet og distanserte seg senere fra dette. I 1953 skrev han en pamflett om dette, med tittelen Why I am not a Communist («Hvorfor jeg ikke er kommunist»).
Han var en ivrig forkjemper for borgerrettighetene og var direktør for American Civil Liberties Union fra 1932 til 1954, og deretter formann frem til sin død for the National Emergency Civil Liberties Committee som med stor fremgang gikk imot senator Joseph McCarthys underkomite i det amerikanske senat.
Lamont skrev seksten bøker, hundrevis av pamfletter og tusenvis av leserinnlegg om samfunnsmessige spørsmål. Hans best kjente bok er sannsynligvis The Philosophy of Humanism, som av mange oppfattes som en nøkkelfremstilling av naturalistisk humanistisk filosofi. Et annet bidrag til samme felt var hans bok The Illusion of Immortality (1935), som er en revidert versjon av hans doktoravhandling. Han utgav også bøker om John Dewey og Bertrand Russell.
Lamont var president-emeritus for American Humanist Association og mottok Gandhi-fredsprisen i   1981. I 1998 mottok han posthumt utmerkelsen Distinguished Humanist Service Award fra International Humanist and Ethical Union.
Bydel Gamle Oslo (1988–2003)
Gamle Oslo var en administrativ enhet i Oslo i henhold til den bydelsinndelinga som gjaldt i perioden 1988-2003. Den bestod av området fra Akerselva til og med Gamlebyen og Kongshavn under Ekebergåsen. I nord inkluderte den Tøyen sør for Tøyenparken, Kampen og Vålerenga. Arealet var på 3,6 kvadratkilometer, og folketallet var ved århundreskiftet på rundt 25 000.
Hellas’ historie
Hellas' historie går tilbake til grekernes ankomst i Europa en tid før 1500 f.Kr., selv om det bare har vært en uavhengig gresk stat kalt Hellas siden 1821.
Bydel Gamle Oslo (1988–2003)
Ved bydelsreformen i 2004 blei den en del av den nye Bydel Gamle Oslo.
Hellas’ historie
Hellas' historie går imidlertid langt utenfor Hellas' grenser. Så tidlig som det 7. århundre f.Kr. hadde grekerne kolonisert deler av det som nå er Tyrkia, Kypros, Italia og Libya. Erobringen av Aleksander den store i det 4. århundre f.Kr. ga grekerne styre over Anatolia, Egypt, Syria og Mesopotamia. Som deler av Det bysantinske rike var disse og andre områder deler av den greske verden i mange århundrer. Fra det 15. århundre levde nesten alle grekere under det osmanske imperiet.
Egeisk kultur
Den tidligste sivilisasjonen som dukket opp rundt Hellas var den minoiske sivilisasjon på Kreta som varte fra ca. 3650 til 1450 f.Kr., og den tidlig helladiske periode på det greske fastlandet fra ca. 2800 f.Kr. til 2100 f.Kr.
Bydel Gamle Oslo (1988–2003)
Bydelens logo var et stilisert bybilde med ruiner nederst, det samme som den nye bydelen har i dag.
Hellas’ historie
Egeisk kultur
Lite spesifikk informasjon finnes om minoerne, selv navnet er en moderne betegnelse som er hentet fra Minos, den legendariske kongen på Kreta. De har blitt karakterisert som urindoeuropeisk folk, antagelig de språklige forfedrene til de etokretisk-språklige i den klassiske antikken. Språket deres tilhører skrifttypen Linear A som ingen har klart å tyde på overbevisende måte. De var primært et handelsfolk som deltok i oversjøisk handel og dro nytte av sitt lands rike naturressurser. Øya var på den tiden rik på tømmer som ble kommersielt utnyttet og eksportert til nærliggende land som Kypros, Egypt og Egeerøyene.
Selv om det råder stor usikkerhet om deres forfall, ble de til slutt invadert av mykenere fra fastlandet. Deres invasjon fant sted rundt 1400 f.Kr., og sammen med det minoiske utbruddet, var det et sannsynlig scenario for slutten på den minoiske sivilisasjon. Ifølge denne teorien ble den minoiske flåten og havnene ødelagt i en slik grad at de ikke kunne repareres av enorme bølger fra Middelhavet. Mulige klimatiske endringer påvirket avlingene i mange år som igjen ville ha ført til hungersnød og sosialt sammenbrudd. Den mykenske invasjonen fullførte det siste kapittelet i en sivilisasjon som blomstret i rundt 1600 år.
Mykene
Mykensk Hellas, også kjent som gresk bronsealder, er den sene helladiske bronsealder-sivilisasjonen i Antikkens Hellas. Den varte fra ankomsten til grekerne i Egeerhavet rundt 1600 f.Kr. til sivilisasjonen kollapset rundt 1100 f.Kr. Dette er den historiske bakgrunnen for eposene til Homer og mye annet i gresk mytologi. Den mykenske perioden henter sitt navn fra det arkeologiske utgravningsstedet Mykene i det nordøstlige Argolida på Peloponnes i det sørlige Hellas. Athen, Pylos, Theben og Tiryns er også viktige mykenske steder.
Mykensk sivilisasjon ble dominert av et aristokrati bestående av krigere. Rundt 1400 f.Kr. utvidet mykenerne sin kontroll til Kreta og adopterte minoernes Linear A til å skrive sin tidlige form for gresk. Den mykenske skrifttypen kalles Linear B.
Mykenerne gravla sine adelsmenn i tholos, store sirkulære gravkamre med et høyt buet tak og rette innganger dekket av stein. De gravla ofte dolker eller andre former for militært utstyr med den avdøde. Adelen ble ofte gravlagt med gullmasker, tiaraer, rustning og våpen utsmykket av juveler. Mykenerne ble gravlagt sittende og noen av adelen ble mumifisert.
Rundt 1100 f.Kr. kollapset den mykenske sivilisasjonen. Tallrike byer ble plyndret og regionen gikk inn i det som historikerne ser på som de mørke århundrene. I løpet av denne perioden opplevde Hellas en nedgang i befolkning og skriftspråk. Grekerne selv la skylden for denne nedgangen på en invasjon av en annen bølge med greske folkeslag, dorerne, men der er sparsommelige arkeologiske bevis for dette synet.
Mørke århundre
De mørke århundrer i Hellas (ca. 1200–800 f.Kr.) henviser til perioden av gresk historie fra den antatte doriske invasjonen og slutten på mykensk sivilisasjon i det 11. århundre f.Kr. til oppkomsten til de første greske bystatene i det 9. århundre f.Kr. og eposene til Homer og de tidligste skriftene med gresk alfabet i det 8. århundre f.Kr.
Mykenes kollaps sammenfalt med fallet til flere andre store imperier i Det nære østen som hettittene og Egypt. Årsaken kan skyldes en invasjon fra havfolkene som brukte våpen av jern. Da dorerne kom inn i Hellas, var også de utstyrt med overlegne jernvåpen, og klarte enkelt å spre de svekkede mykenerne. Perioden som fulgte disse hendelsene blir kollektivt kalt de mørke århundrene.
Arkeologi viser en kollaps i sivilisasjonen i den greske verdenen i denne perioden. De store palassene og byene til mykenerne ble ødelagt eller forlatt. Det greske språket ble ikke skrevet lenger. Greske vaser fra denne tiden hadde enkle geometriske former og manglet den figurative dekorasjonen til mykenerne. Grekerne i denne perioden levde i mindre og færre bosetninger, noe som antyder hungersnød og avfolking, og utenlandske varer finnes ikke på de arkeologiske stedene, noe som antyder et minimum av internasjonal handel. Kontakten mellom utenlandske makter var også borte i denne perioden, noe som gav liten kulturell utvikling eller vekst av noe slag.
Konger hersket gjennom denne perioden til de til slutt ble erstattet med et aristokrati. I noen områder dannet det seg enda senere et aristokrati innenfor aristokratiet, en elite i eliten. Krigføringen endret fokus fra kavaleri til større vekt på infanteri. Jern erstattet bronse i produksjonen av verktøy og våpen, både på grunn av at det var billig å produsere, men også på grunn av lokal tilgang. Sakte vokste likhet frem mellom de ulike sektorene i folket, noe som førte til at de forskjellige kongene ble avsatt og familiene vokste frem.
Familiene begynte å rekonstruere sin fortid i forsøk på å forbinde sine ættetavler med helter fra trojanerkrigen, særlig Herakles. Det meste av dette var legende, men noe ble sortert av poeter i skolen til Hesiod. De fleste av disse diktene er tapt, men noen berømte «fortellingsforfattere» som de ble kalt, var Hekataios fra Milet og Akusilaos fra Argos.
Det er antatt at eposene til Homer inneholder en viss grad av tradisjon som har blitt muntlig overbrakt i den mørke tidsperioden, men i hvilken grad er omdiskutert.
På slutten av denne stagnasjonsperioden opplevde den greske sivilisasjonen en renessanse som spredte den greske verdenen så langt som Svartehavet og Spania. Skrivekunsten ble gjenlært fra fønikerne og spredte seg til slutt nord inn i Italia og Gallia.
Antikkens Hellas
Der er ingen fastsatte eller universelt aksepterte tidspunkt som innleder eller avslutter den antikke greske perioden. Vanligvis henviser uttrykket antikkens Hellas til all gresk historie før Romerriket, men historikere bruker begrepet mer presist. Noen inkluderer periodene til de minoiske og mykenske sivilisasjonene, mens andre hevder at disse sivilisasjonene var så forskjellige fra senere greske kulturer at de bør klassifiseres separat. Tradisjonelt ble det antatt at den antikke greske perioden startet med de første olympiske leker i 776 f.Kr., men nå trekker de fleste historikere begrepet tilbake til rundt 1000 f.Kr. Den tradisjonelle datoen for slutten på den antikke greske perioden er Aleksander den stores død i 323 f.Kr. Den etterfølgende perioden er hellenismen. Men ikke alle behandler de antikke og hellenistiske periodene som adskilte, og noen historikere behandler den antikke greske sivilisasjonen som en sammenhengende periode frem til kristendommen ble adoptert i det 3. århundre.
Antikkens Hellas er regnet av de fleste historikere som den grunnleggende kulturen i vestlig sivilisasjon. Gresk kultur hadde mektig innflytelse på Romerriket, som bar en versjon av den til mange deler av Europa. Den antikke greske sivilisasjonen har hatt enorm innflytelse på språk, politikk, utdanningssystem, filosofi, kunst og arkitektur i den moderne verden, særlig i renessansen i det vestlige Europa og igjen under forskjellige neoklassisistiske fornyelser i de 18. og 19. århundrenes Europa og Amerika.
Polis
Den grunnleggende enheten i politikken i antikkens Hellas var en polis, noen ganger oversatt som bystat. «Politikk» betyr bokstavelig talt «tingene til polisen». Hver by var uavhengig, i det minste i teorien. Noen byer kan ha vært underordnet andre. De tretti tyrannene i Athen var for eksempel innsatt av Sparta etter Peloponneskrigen. Den øverste makt i hver by lå innenfor denne byen. Dette betydde at da Hellas gikk til krig, først og fremst mot det persiske riket, dannet landet en allianse for å føre krig. Det gav også mange muligheter for kriger innenfor Hellas mellom forskjellige byer.
Hellas dannet ingen klart avgrenset geografisk område, men spredde seg over den greske halvøya, over øyene i Egeerhavet og langs kysten av Anatolia. Det var greske samfunn og polis langs Svartehavet, i sørlige Italia og på Sicilia, og så langt unna som langs kysten av Frankrike og i Spania. Antagelig skapte den karrige jorda på det greske fastlandet og befolkningsvekst grunn til at grekerne spredte seg og utvandret, men de beholdt en felles kultur og språk.
Oppblomstring av gresk kultur
De fleste av de greske navnene som i dag er allment kjent blomstret i denne tidsperioden. Blant poetene var Homer, Hesiod, Pindaros, Aiskhylos, Sofokles, Evripides, Aristofanes og Sappho aktive. Kjente politikere inkluderte Themistokles, Perikles, Lysander, Epaminondas, Alkibiades, Filip II av Makedonia og hans sønn Aleksander den store. Platon skrev i likhet med Aristoteles, Heraklit, Parmenides, Demokrit, Herodot, Thukydid og Xenofon. Nesten all matematisk kunnskap som ble formalisert i Euklids Elementer på begynnelsen av den hellenistiske perioden, ble utviklet i denne perioden.
Perserkrigene og Peloponneskrigen
To betydelige kriger formet den antikke greske verdenen. Perserkrigene (500–448 f.Kr.) er gjenfortalt i Herodots Historie. Joniske greske byer gjorde opprør fra det persiske riket og ble støttet av noen av byene i hjemlandet og ble til slutt ledet av Athen. Kjente slag fra denne krigen inkluderer Marathon, Thermopylae, Salamis og Plataiai.
For å gjennomføre krigen og kunne beskytte Hellas fra ytterligere persiske angrep senere, grunnla Athen det athenske sjøforbundet i 477 f.Kr. Innledningsvis skulle hver by i forbundet bidra med skip og soldater til en felles hær, men etterhvert tillot (og senere tvang) Athen mindre byer til å bidra med midler slik at de kunne forsyne deres skip. Utbrudd fra forbundet kunne straffes. Etter militære tiltak mot perserne ble skattekisten flyttet fra Delos til Athen og styrket ytterligere byens kontroll over forbundet. Det athenske sjøforbundet ble til slutt henvist til som det athenske imperiet.
Mens perserkrigene fremdeles pågikk, brøt det ut krig i 458 f.Kr. mellom sjøforbundet og det peloponnesiske forbund som bestod av Sparta og deres allierte. Etter noen kamper uten avgjørelse, signerte de to partene en fredsavtale i 447 f.Kr.
Den freden skulle vare i tretti år, men i stedet holdt den bare til 431 f.Kr. da Peloponneskrigen brøt ut. Våre hovedkilder til denne krigen er Thukydids Historien om Peloponneskrigen og Xenofons Hellenika.
Krigen begynte over en krangel mellom Kérkyra og Epidamnos. Epidamnos var en så liten by at Thukydides måtte fortelle leserne om hvor den var. Korint intervenerte på Epidamnos' side. I frykt for at Korint skulle erobre den kerkyriske marinen, det var bare Athen som hadde større marine, intervenerte Athen. Athen forhindret Korint fra å gå i land ved Kérkyra i slaget ved Sybota, la Poteidaia under beleiring og forbød all handel med Korints nærliggende allierte, Megara, i det megariske dekret.
Der var uenighet blant grekerne om hvem som forbrøt seg mot avtalen mellom sjøforbundet og peloponneserforbundet, siden Athen teknisk sett forsvarte en ny alliert. Korinterne ba Sparta om støtte. I frykt for Athens makt og siden de var vitne til Athens villighet til å bruke den mot megarerne (boikotten ville ha ruinert dem), erklærte Sparta at avtalen hadde blitt brutt og Peloponneskrigen begynte for fullt.
Den første fasen av krigen, kjent som den arkhidamiske krig etter den spartanske kong Arkhidamos II, varte frem til 421 f.Kr. da Nikiasfreden ble undertegnet. Den athenske generalen Perikles anbefalte at hans by skulle kjempe en defensiv krig, unngå slag mot overlegne landstyrker ledet av Sparta og importere alt de trengte ved å opprettholde sin mektige marine. Athen kunne sulte ut Sparta siden deres borgere var redde for å være for lenge ute av sin by for lenge av frykt for at helotene skulle gjøre opprør. Denne strategien krevde at Athen måtte kunne motstå regulære beleiringer, og i 430 f.Kr. ble byen rammet av pest som drepte rundt en fjerdedel av folket, inkludert Perikles. Da Perikles var borte, fikk mindre konservative elementer makt i byen og Athen gikk på offensiven. De erobret 300–400 spartanske hoplitter i slaget ved Pylos. Dette representerte en betydelig del av de spartanske kampstyrkene som de hadde avgjort at de ikke kunne tåle å miste. Imens led Athen ydmykende nederlag i slagene ved Delion og Amfipolis. Nikiasfreden endte med at Sparta fikk tilbake sine gisler og Athen fikk tilbake byen Amfipolis.
De som signerte Nikiasfreden i 421 f.Kr. sverget på å opprettholde den i femti år. Den andre fasen av Peloponneskrigen begynte i 415 f.Kr. da Athen satte i gang Siciliaekspedisjonen for å støtte sin allierte Segesta som var angrepet av Siracusa og for å erobre Sicilia. Innledningsvis ville ikke Sparta hjelpe sin alliert, men Alkibiades, den athenske generalen som hadde fremmet den sicilianske ekspedisjonen, hoppet av til spartanerne da han ble anklaget for svært urenslige handlinger og overbeviste dem om at de ikke kunne tillate Athen å underlegge seg Siracusa. Felttoget endte i katastrofe for athenerne.
Athens joniske områder gjorde opprør med Spartas støtte slik Alkibiades anbefalte. I 411 f.Kr. gav et oligarkisk opprør i Athen en mulighet for fred, men den athenske marinen forble trofast mot demokratiet, nektet å akseptere endringen og fortsatte å kjempe i Athens navn. Marinen kalte tilbake Alkibiades som hadde blitt tvunget til å oppgi den spartanske sak etter angivelig å ha forført konen til den spartanske kongen Agis II. Alkibiades fikk kommandoen over marinen. Oligarkiet i Athen kollapset og Alkibiades satte i gang med å gjenerobre det som hadde gått tapt.
Alkibiades ble erstattet i 407 f.Kr. etter et mindre marinenederlag i slaget ved Notion. Den spartanske general Lysander vant seier etter seier etter at han befestet sin bys marinemakt. Etter slaget ved Arginusai som Athen vant, men der se ble forhindret fra å redde sine sjømenn på grunn av dårlig vær, henrettet eller sendte Athen i eksil åtte av sine øverste marinekommandanter. Lysander fulgte opp med et knusende slag i slaget ved Aegospotami i 405 f.Kr. som nesten tilintetgjorde den athenske flåten. Athen overgav seg ett år senere og gjorde slutt på Peloponneskrigen.
Krigen etterlot seg store ødeleggelser. Misnøye med det spartanske hegemoniet som fulgte, inkludert det faktum at Jonia og Kypros ble avstått til det persiske riket på slutten av Korintkrigen (395–387 f.Kr.), oppmuntret Theben til å angripe. Deres general Epaminondas knuste Sparta i slaget ved Leuktra i 371 f.Kr. og innledet en periode der Theben dominerte Hellas. I 346 f.Kr. ba Theben Filip II av Makedonia om hjelp etter at de ikke var i stand til å forsvare seg etter ti år med krig. Makedonia erobret raskt de utmattede byene i Hellas. Den grunnleggende enheten i politikken fra dette tidspunktet av, var imperium, og den hellenistiske perioden hadde begynt.
Hellenismen
Den hellenistiske perioden i gresk historie begynte med Aleksander den stores død i 323 f.Kr. og tok slutt med Romerrikets annektering av den greske halvøya og øyene i 146 f.Kr.. Selv om romernes styre ikke brøt kontinuiteten i det hellenistiske samfunnet og kulturen som forble hovedsakelig uendret til adopteringen av kristendom, markerte den slutten på gresk politisk uavhengighet.
I den hellenistiske perioden sank viktigheten til «det egentlige Hella», dvs territoriet til dagens Hellas, innenfor den gresk-språklige verden. De store sentrene til hellenistisk kultur var Alexandria og Antiokia, hovedstedene til henholdsvis ptolemeienes Egypt og selevkidenes Syria.
Athen og hennes allierte gjorde opprør mot Makedonia da de hørte at Aleksander var død, men ble beseiret innen ett år i den lamiske krig. Imens brøt det ut en maktkamp blant Aleksanders generaler som resulterte i oppbruddet av hans imperium og etableringen av et antall nye kongedømmer. Ptolemaios stod igjen med Egypt, Selevkos med Levanten, Mesopotamia og østlige deler. Kontrollen over Hellas, Thrakia og Anatolia ble utfordret, men innen 298 f.Kr. hadde antigonide-dynastiet erstattet antipatride-dynastiet.
Den makedonske kontrollen over de greske bystatene var intervallmessig med et antall opprør. Athen, Rhodos, Pergamon og andre greske stater beholdt betydelig uavhengighet og sluttet seg til det aetoliske forbund for å forsvare den. Det achaiske forbund var praktisk talt uavhengig selv om det var nominelt underlagt ptolemeiene og kontrollerte det meste av det sørlige Hellas. Sparta forble også uavhengig, men nektet på generelt grunnlag å slutte seg til noe forbund.