cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Tyssedal kraftanlegg
Byggetrinn IV (1914–1918)
I 1918 ble aggregat 0 installert i sørenden av stasjonen. Turbinen på var levert av The Pelton Water Wheel Co (USA) med en tilhørende generator fra Westinghouse Pittsburgh (USA). Etter mye problemer med aggregatet ble dette skiftet ut etter kort tid.
Hambros Bank
Hambros Bank ble solgt i 1998, og er videreført i dag kun i navnet som privatbankdivisjonen innen den franske bankgruppen Société Générale, under navnet SG Hambros Bank Ltd.
Tyssedal kraftanlegg
Byggetrinn IV (1914–1918)
Dammen fikk etterhvert store lekkasjeproblemer. Forsøk på å sprøyte inn betong hadde ikke vært vellykket, og ''Ingeniørfirmaet Chr. F. Grøner'' prosjekterte byggingen av en ny damplate på innsiden av den eksisterende dammen. Pionerarbeidet med å støpe med glideforskaling ble startet i 1929, og anleggsarbeidet ble utført av entreprenørfirmaet AS Høyer-Ellefsen. Dette var trolig første gang glideforskalingsteknikken ble anvendt i Norge. Damplaten ble støpt to meter fra den opprinnelige granittforblendingen og støttes av 1700 horisontale bjelker (trykkstaver). Damplaten er 20–47 cm tykk og har et areal på 9700 m2. Damplaten ble støpt i 68 seksjoner med 1 horisontal og 38 vertikale ekspansjonsfuger. Fugene ble opprinnelig tettet med kobberplater, bitumen og asfalt. Arbeidet sto ferdig i 1931.
Ombygningene av Tyssedal kraftanlegg økte den samlete ytelsen til en turbineffekt på og en generatoreffekt på 125 000 kVA. Med gjennomsnittlig vannføring på 24 m³/s kunne kraftverket årlig levere.
Avvikling
Et rørbrudd høsten 1980 førte til at fire av de fem tilløpsrørene ble satt ut av funksjon. Det gjenværende røret og to av aggregatene var i bruk til desember 1989, da stasjonens kraftproduksjon ble stoppet for godt. Produksjonen ble overtatt av Oksla kraftverk, som utnytter hele fallet på 465 meter fra Ringedalsdammen til Sørfjorden.
Museum
Tyssedal kraftanlegg er nå en del av Kraftmuseet (Norsk Vasskraft- og Industristadmuseum), som forteller historien om vannkraft- og industrireisingen i Norge gjennom omvisninger i den gamle kraftstasjonen, bildespill og utstillinger. Anlegget blir også brukt til kulturelle arrangementer, og en midlertidig scene er plassert i midten av stasjonen. Bygningen er særlig kjent for sin særegne akustikk, noe som gjør den til en velegnet konsertarena. Det har også blitt arrangert banketter og middager i den 180 meter lange maskinsalen, i tillegg til at kraftanlegget er tilknyttet Statkraftstova, som tilbyr lokalutleie og konferansefasiliteter.
Fredning
Kraftanlegget er et av Norges mest komplette industrielle kulturmiljøer, og på bakgrunn av dette oversendte Hordaland fylkeskommune den 11. november 1993 sitt forslag til vedtak om fredning. Riksantikvaren vedtok 15. mai 2000 fredning av Tyssedal kraftanlegg. Etter dette er et stort restaureringsarbeid gjennomført. Fredningen omfatter kraftstasjonsbygningen med interiør fra maskinhall, kontrollrom, rørkjeller og produksjonsutstyr i disse rommene, og alt eksteriør fra perioden 1908-1988; dessuten eksteriøret i verkstedsbygning, rørgate og fordelingsbasseng; interiør, eksteriør og utstyr i de øvrige bygningene og vokterboligen; samt inntaksdammen Vetlevann og ventilhuset med interiør og eksteriør. I perioden 2000 til 2007 ble anlegget restaurert for 46,7 millioner kroner.
Chionanthus
Chionanthus er en slekt i oljetrefamilien.
De er trær eller busker og er som regel eviggrønne. Bladene er motsatte og enkle. Blomsterstanden sitter i bladhjørnene, eller er mer sjeldent endestilt. Blomstene er hvite, gule eller rosa, og frukten er en steinfrukt.
De 80–100 artene er utbredt i tropiske og subtropiske deler av Afrika, Amerika, Asia og Australia. Tre arter finnes i tempererte strøk, i Øst-Asia Chionanthus retusus og i østlige Nord-Amerika virginiasommersnø (C. virginicus) og C. henryae.
Chionanthus er populære hageplanter i mange land.
Trastad Samlinger
Trastad Samlinger er et museum på Trastad i Kvæfjord kommune. Museet har et galleri som viser kunst laget av psykisk utviklingshemmede, samt en utstilling som viser hvordan forholdene var både før og under tida da Trastad Gård var en institusjon for pleie, vern og opplæring av psykisk utviklingshemmede.
Den historiske utstillinga viser en autentisk bo- og pleieavdeling for 23 gutter, slik den var da den var ny i 1966. Museet trekker både fram det positive i utviklingen for rettighetene til de såkalt åndssvake, men viser også remmer og tvangstrøyer som var i bruk.
I forbindelse med kunstgalleriet vises keramikkarbeider som viser utvikling i arbeidet til ungdom som ble stemplet som «ikke utviklingsdyktige». Spesielt er de i dag produktive kunstnerne Herleik Kristiansen og Torstein Nilsen, samt deres tidligere lærer Sigvor Riksheim, i fokus.
Torstein Nilsen har malt maleriet ved inngangen.
Trastad Samlinger er i dag en del av det regionale museet Sør-Troms museum.
Livets karusell (1952)
Livets karusell (engelsk: O. Henry's Full House) er en amerikansk dramafilm fra 1952, basert på fem noveller skrevet av den amerikanske forfatteren O. Henry. De fem kortfilmene bindes sammen av forfatteren John Steinbeck, som gir en kort introduksjon før hver film.
The Cop and the Anthem
Uteliggeren Soapy er fast bestemt på å havne i fengsel for å få mat og varme. Han prøver det meste, men mislykkes hver gang. Etter et besøk i kirken kommer han på andre tanker og bestemmer seg for å starte et nytt og bedre liv. Like etterpå blir han arrestert for å ikke ha nok midler til å forsørge seg selv og havner i fengsel.
The Clarion Call
Politietterforskeren Barney Woods innser at hans tidligere kamerat, Johnny Kernan, står bak et mord. Han oppsøker kameraten, men blir minnet på at han lånte 1000 dollar fra ham for lenge siden som han ikke har betalt tilbake. Ved en tilfeldighet oppdager Barney at en avis utlover en dusør på 1000 dollar for opplysninger som kan oppklare mordet som Johnny har begått. Han får dermed muligheten til både å betale kameraten tilbake det han har lånt – og få forbryteren i fengsel.
The Last Leaf
Den fattige Joanna Goodwin ligger alvorlig syk med lungebetennelse. Hennes søster, Susan, er svært bekymret siden det virker som om hun har bestemt seg for å dø, når det siste bladet faller av på et stort tre som står rett utenfor vinduet. Søstrenes nabo er den høylytte og lite suksessfulle maleren Behrman. En dag da Susan åpner vinduet og forventer at alle bladene har falt av treet, blir hun overrasket over at det fortsatt henger ett blad og klynger seg fast. Dette oppmuntrer Joanna, for hvis det ene bladet kan klare det, så kan hun også klare det. Susan oppdager imidlertid at det siste bladet bare er malt på. Like etterpå blir Behrman funnet omkommet nedenfor treet. Han hadde frosset ihjel da han malte bladet på for å redde Joannas liv. Susan forteller søsteren at hun en dag kommer til å innse hvilken flott kunstner Behrman egentlig var.
The Ransom of Red Chief
Småkriminelle Sam «Slick» Brown og Bill Peoria tror at de har funnet en måte til lettjente penger, da de kidnapper sønnen til det mest velstående paret i en liten landsby. Det viser seg imidlertid at paret hverken er velstående eller at sønnen deres, J. B., er særlig samarbeidsvillig. Etter å ha blitt overlistet utallige ganger av den smarte smågutten, bestemmer de seg for å levere ham tilbake mens de ennå har livet i behold.
The Gift of the Magi
Det fattige ekteparet Jim og Della vil så gjerne gi hverandre flotte gaver til jul. Jim har en flott lommeklokke og Della bestemmer seg for å kjøpe en klokkereim til han. For å få penger klipper hun av seg sitt lange, glansfulle hår og selger det til en frisør. Jim på sin side har sett seg ut en nydelig hårpynt som han vil gi sin kone. For å få råd til denne selger han klokken sin. Da de senere på dagen skal utveksle gaver blir det klart at begges gaver er ubrukelige, men de blir likevel rørt over den andres omtenksomhet.
Bakgrunn og produksjon
I 1943 vurderte 20th Century Fox å produsere en biografisk film om den amerikanske forfatteren O. Henrys liv. To år senere ble det annonsert at det i stedet skulle spilles inn en film basert på novellen hans, «The Gift of the Magi». Resultatet ble imidlertid fem kortfilmer basert på fem av O. Henrys noveller. Hver kortfilm hadde ulik regissør, manusforfattere og skuespillere. Under produksjonen ble filmtitlene The Full House, Bagdad on the Subway og O. Henry's Bagdad on the Subway vurdert, før valget til slutt falt på O. Henry's Full House.
Nunnally Johnson skrev manuset til The Ransom of Red Chief spesielt til Clifton Webb og William Demarest. Da hovedrollene i denne kortfilmen i stedet gikk til Fred Allen og Oscar Levant, gav regissør Howard Hawks Ben Hecht og Charles Lederer i oppgave å omskrive manuset. Johnson ble så misfornøyd med endringene at han ba om at navnet hans skulle fjernes fra rulleteksten før filmen ble sluppet.
Filmen ble skuespilleren Carl Betz filmdebut, og den er også den eneste som forfatteren John Steinbeck har spilt i.
Mottakelse
Alle de fem kortfilmene var inkludert da filmen hadde premiere 7. august 1952, men før premieren i New York 16. oktober samme året ble The Ransom of Red Chief fjernet, ettersom 20th Century Fox mente at filmen ville bli bedre uten denne. Filmkritikeren Bosley Crowther i The New York Times påpekte etter å ha sett filmen at tittelen O. Henry's Full House var misvisende, ettersom filmen bare inneholdt fire historier. Han foreslo derfor å endre tittelen til O. Henry's Four of a Kind. Variety roste filmen og mente den «hadde noe for enhver smak».
Mohammad-Reza Ali-Zamani
Ali-Zamani tilhørte en monarkistisk gruppe og deltok i demonstrasjonene etter presidentvalget i Iran i juni 2009. Han skal ha distribuert CD-er og annen propaganda mot det iranske regimet, samt spredd romanen Sataniske vers.
Han ble arrestert, anklaget for å være en «fiende av Allah» og for å ha tilhørt en væpnet gruppe som ville styrte den iranske regjeringen. Ali-Zamani ble i oktober 2009 dømt til døden, som den første av demonstrantene. Dødsdommen ble fullbyrdet ved hengning 28. januar 2010 sammen med Arash Rahmanipour.
Treungen
Treungen (Tveitsund) er et tettsted og administrasjonssenteret i Nissedal kommune i Telemark. Tettstedet har innbyggere per 1. januar. Stedet er det eneste med over 200 innbyggere i kommunen. Det gammelnorske navnet på Treungen var «Þriðjungrinn», «tredjedelen», og henspiller sannsynligvis på en gammel bygdeinndeling.
Stedet
Treungen ligger ved sørenden av innsjøen Nisser, og riksvei 41 (markedsført som Telemarksvegen) går gjennom tettstedet, nordover mot Vrådal og sørover mot Åmli i Aust-Agder. Riksveien er utbygd etter at Treungenbanen ble nedlagt i 1967. Treungen var banens endestasjon. Telemark Bilruter har rute mellom Åmli og Seljord. Den gikk tidligere helt til Arendal og erstattet den nedlagte jernbaneforbindelsen dit, men man må nå bytte buss flere ganger for å komme så langt.
Treungen er delt i to av Nisser og midt i tettstedet ligger Tveitsund bru, en flott steinbru prydet med betongsøyler. Brua ble fredet som kulturminne i 1999. Den er smal og trafikken er regulert med trafikklys. Gjestgiveriet er en karakteristisk bygning fra Treungens første tid som trafikknutepunkt med jernbanestasjon. Gjestgiveriet er i jugendstil og prydet med klassiske søyler.
Treungen har opp gjennom historien vært nært knyttet til byen Arendal og Aust-Agder fylke fordi innsjøen Nisser var en del av Arendalsvassdraget og hadde sitt utløp gjennom Nidelva. I tømmerfløtningens tid var Treungen et viktig knutpunkt. Hit ble tømmeret slept på Nisser før det ble sendt ut på reisen mot Arendal.
Lovise
Utbredelse
Lovise var et populært navn på norske jentebarn på siste halvdel av 1800-tallet.
Kjente personer med navnet
Personene i listen er ordnet kronologisk etter fødselsår.
Avgustyn Volosjyn
Avgustyn Ivanovytsj Volosjyn (ukrainsk: Авґустин Іванович Волошин, tsjekkisk: Augustin Vološin; født 17. mars 1874 i Kelecsény i Østerrike-Ungarn, i dag Keletsjyn i Rajon Mizjhirja i Ukraina, død 19. juli 1945 i Moskva i Sovjetunionen) var en karpatoukrainsk politiker, lærer og forfatter. Han var president for det uavhengige Karpato-Ukraina, en stat som eksisterte en kort stund i 1939.
Volosjyn studerte ved den teologiske skole i Ungvárer og ved Universitetet i Budapest. Deretter ble han ordinert til katolsk prest innen den ukrainske gresk-katolske kirke, og i 1924 ble han pavelig prelat.
Fra 1900 til 1917 var han professor i matematikk ved lærerseminaret i Ungvár. I 1918 ble han formann for det subkarpatiske nasjonalråd, som i 1919 søkte Tsjekkoslovakia om konføderativ tilslutning. Dette ble virkeliggjort sommeren 1919.
Hans presidentperiode ble like kortvarig som den nye statens uavhengighet varte. Han tiltrådte den 14. mars 1939, og allerede to dager etter var det over, ettersom Ungarn rykket inn, okkuperte og annekterte området.
Han flyktet da via Romania og Zagreb i Kroatia til Praha, der han levde som privatperson i et kloster.
Sovjetarmeen erobret Karpatoukraina i mars 1945, og – beseglet med en traktat med det gjenopprettede Tsjekkoslovakia – gjorde det til sovjetisk territorium. Da sovjeterne rykket inn i Praha i mai 1945 ble Volosjyn arrestert og bragt til Moskva. Der døde han den 19. juli 1945 i Butyrka-fengselet.
I 2002 ble Volosjyn ved dekret fra den ukrainske president Leonid Kutsjma gitt tittelen Helt av Ukraina og posthumt tildelt Statsordenen.
Vangen
Vangen eller Wangen er et norsk etternavn (se Vangen (etternavn)) og et vanlig stedsnavn.
Vangen kan referere til:
Robert Skjærstad
Robert Skjærstad (født 7. mai 1966 i Oslo) er en norsk skuespiller og Amandapris-vinner.
Grubbegata (Oslo)
Langs Grubbegata ligger
Under gaten ved brannstasjonen ligger innløpet der Hammersborggata fra øst går inn i Hammersborgtunnelen.
Sikringstiltak i Grubbegata
Regjeringen har flere ganger foreslått å stenge deler av Grubbegata. Siste forsøk var i 2006. Moderniseringsdepartementet ga oppdraget til Statsbygg. Det ble foreslått å utarbeide en reguleringsplan, som grunnlag for å gjennomføre en permanent stenging av Grubbegata mellom Høyesteretts plass og Arne Garborgs plass, ved å etablere en fjernstyrt sperre nord for Høyesteretts plass og senkbare pullerter rett nord for Arne Garborgs plass. Begge sperrene skal kunne åpnes ved behov. Oslo kommune likte ikke forslaget. Byrådet støttet ikke Statsbyggs forslag om å stenge Grubbegata. «Jeg kan ikke se at Statsbygg har godtgjort en sikkerhetsgevinst som oppveier et så dramatisk permanent tiltak», sa byråd for byutvikling Merete Agerbak-Jensen.
Byrådet mente at Grubbegata heller kunne sikres med akutte tiltak dersom trusselbildet skulle endres eller andre behov tilsier midlertidige sikkerhetsforbedringer.
Den 22. juli 2011 detonerte en bilbombe plassert i en Volkswagen Crafter på Einar Gerhardsens plass etter at bilen hadde blitt kjørt gjennom Grubbegata. Etter dette terrorangrepet har Grubbegata vært stengt for all trafikk.
Hovedavtale
En hovedavtale inneholder de grunnleggende spillereglene i arbeidslivet. Her finnes de generelle bestemmelsene om forhandlings- og samarbeidsforhold mellom arbeidsgivere og arbeidstakere. I tillegg tar hovedavtaler for seg de ansattes medbestemmelsesrett.
Pedja (elv)
Pedja (estisk: Pedja jõgi) er ei sideelv til den større Emajõgi i det nordøstre Estland, og er med sine 122 km landets fjerde lengste og den neste lengste bielv. Denne sideelva er faktisk lengre enn selve hovedelva Emajõgi som den renner ut i.
Hovedavtale
Hovedavtalene regulerer en rekke forhold som ikke er lovfestede, men den tar i motsetning til overenskomstene ikke for seg lønn og andre arbeidsbetingelser. Det er viktig å merke seg at hovedavtalen kun gjelder på arbeidsplasser der det mellom partene er inngått tariffavtale.
Pedja (elv)
Nedbørfeltet er på 2 710 km², og elva har om lag 63 meters høydeforskjell. Kildene er ved høydedragene Pendivere i Väike-Maarja kommune, og den renner derfra videre ut i elva Emajõgi.
Hovedavtale
Danmark
Hovedavtalen i Danmark er en avtale som er inngått mellom Dansk Arbejdsgiverforening og LO.
I tilfelle av fortolkningsstrid eller avtalebrudd er det Arbejdsretten som autoritativt fortolker Hovedavtalen.
Norge
Hovedavtalene revideres i egne forhandlingsrunder der det fra partenes side ikke er adgang til å bruke streik eller lockout for å tvinge gjennom krav. Fredsplikten under revisjonen av hovedavtalene er imidlertid ikke absolutt. Dersom det ikke oppnås enighet mellom partene under revisjonen, kan den ene parten velge å bringe forhandlingene om hovedavtalen inn som en del av et kommende tariffoppgjør.
Hovedavtalen LO–NHO
"Verkstedsoverenskomsten av 1907 var den første norske tariffavtalen med såkalte alminnelige bestemmelser. Det var generelle bestemmelser som regulerte forholdet mellom partene, og de ble utformet etter mønster av det danske Septemberforliget og den svenske jernoverenskomsten av 1906. Som et tillegg kom regler om forhandlinger og voldgiftsretter, som stort sett innebar at overenskomsten av 1902 ble gjenopplivet for jernindustriens vedkommende."I 1911 ble de alminnelige bestemmelsene i Verkstedsoverenskomsten noe endret - blant annet ble det tatt inn bestemmelsen om at arbeiderne ikke skulle være forpliktet til å arbeide sammen med personer som lider av generende sydom eller som har utvist saadan utilbørlig optræden at de efter almindelig samfundsopfatning bør kunne kræves fjernet. "Da det ble gjort kjent gjennom Landsorganisasjonens blad, Meddelelsesbladet nr 1 for januar 1935, at det forelå et forslag til hovedavtale, la bladet vekt på at:""- Hensikten med å inngå en slik hovedavtale var å få i stand større ensartethet og orden i mange av de spørsmål som er av felles interesse for de forskjellige forbund som står tilsluttet Landsorganisasjonen. Men det ble i bladet heller ikke lagt skjul på at det var to forhold som var særlig sentrale for LO; retten til kollektive oppsigelser av tariffavtaler og regler for avstemning over tarifforslag.""Avstemningsregler for fagorganisasjonene hadde blitt tatt inn i Arbeidstvistloven og det var en viktig sak for fagbevegelsen å igjen få kontroll over sine egne avstemningsregler. I tillegg var det viktig at også Arbeidsgiverforeningens avstemningsregler ble tatt inn i Hovedavtalen.""Typografiske Meddelelser nummer 6-1935 beskrev betydningen av avstemningsregler slik: Ett av de viktigste spørsmål som det gjaldt å få fastslått var fagorganisasjonens rett til å benytte den kollektive opsigelse i alle arbeidskonflikter – så vel streiker som sympatistreiker. Landsorganisasjonen og forbundene har alltid praktisert den kollektive oppsigelse, men da Høiesterett våren 1934 avsa en dom i sak mellom A/S Sydvaranger og Norsk Arbeidsmandsforbund, som gav arbeidsgiverne rett til å kreve navnefortegnelse over arbeidere som sies op i anledning en streik eller sympatistreik, var det av stor verdi å få tariffmessig knesatt retten til å anvende den kollektive oppsigelse. Hovedavtalen fastslår at fagorganisasjonen beholder retten til å anvende den kollektive oppsigelse. Høiesterettsdommen av 1934 er således satt ut av kraft. Typografiske meddelelser fortsetter: Når man skal gjennemføre bestemmelser som omfatter så mange forbund og fag som den foreliggende hovedavtale gjør, er det rimelig at den blir detaljert og ordrik. For vårt vedkommende er det naturligvis en del bestemmelser man kunne ønske endret og utelatt. Imidlertid må man se det hele i sammenheng og da er det efter vår mening ikke tvil om at hovedavtalen blir til fordel for fagorganisasjonen i sin helhet. Det at man får ophevet loven om avstemningsreglene og satt Høiesterettsdommen om individuelle opsigelser ut av kraft er så store fordeler at man får se bort fra de uvesentlige endringer som kunne ønskes."
Om Hovedavtalen
Hovedavtalen kalles ofte «arbeidslivets grunnlov». Den ble første gang inngått i 1935, og har senere blitt revidert flere ganger. Den seneste revisjonen ble gjort i 2017 og hovedavtalen gjelder for perioden 2018–2021.
Originalen til Hovedavtalen av 1935 finnes i to eksemplarer, hos Landsorganisasjonen i Norge (LO) og Næringslivets hovedorganisasjon (NHO). LOs eksemplar av avtalen oppbevares i Arbeiderbevegelsens arkiv og bibliotek i Oslo. Det ble i 2012 tatt opp i Den norske UNESCO-komiteens liste over Norsk kulturarv.
Avtalen av 1935 besto av 17 paragrafer, som først og fremst regulerer organisasjons- og representasjonsretten og avstemningsregler over tarifforslag. Bestemmelsen om retten til sympatiaksjoner var også med i denne overenskomsten.
I 2012 ble Hovedavtalen fra 1935 innlemmet i Norges dokumentarv, et register over de viktigste dokumentene i norsk historie. Registeret er en nasjonal utgave av UNESCOs Verdensminne-program (Memory of the World), som skal bidra til å verne og tilgjengeliggjøre verdens dokumentarv, og fremstå som menneskehetens kollektive hukommelse.
Da Hovedavtalen ble tatt inn i Norges dokumentarv, uttalte Kulturrådet: «Hovedavtalen av 1935 regnes som arbeidslivets grunnlov og slik den regulerer arbeidslivet inngår [den] som en sentral del av det som er kjent som den norske eller skandinaviske modellen».
Det har i senere tid kommet til tilleggsavtaler som regulerer eksempelvis deltidsarbeid, likestilling og arbeidsmiljø. Avtaler som ligner på hovedavtalen er også inngått mellom andre organisasjoner, men hovedavtalen er den helt klart største.
Flere hovedavtaler
Det finnes en rekke hovedavtaler, i realiteten er det – dels av juridiske årsaker – inngått en avtale per hovedsammenslutning på arbeidstakersiden og aktuell arbeidsgiverforening. Eksempler på dette er:
1981
Musikk
B-Gjengen gir ut musikkalbumet Benny Bankboks.
Robert Wagner
Robert John Wagner (født 10. februar 1930) er en amerikansk skuespiller, blant annet kjent fra rollen som mangemillionæren og amatørdetektiven Jonathan Hart, som sammen med sin vakre kone Jennifer Hart (Stefanie Powers) lever det glamorøse liv i serien Par i hjerter (1979–1984).
Tidlige liv
Robert Wagner ble født i Detroit. Familien flyttet til Los Angeles da han var syv år gammel. Han ble tidlig klar over at det var skuespiller han drømte om å bli, og han jobbet iherdig for å oppnå denne drømmen. Målrettet tok han en rekke strøjobber (inkludert en som caddie for skuespiller Clark Gable) i håp om at noen ville se potensialet som lå i han, men det var da han var ute og spiste med sine foreldre på en restaurant i Beverly Hills at en talentspeider oppdaget han.
Karriere
Robert Wagner hadde sin aller første mindre rolle i filmen The Happy Years (1950). To år senere landet han en rolle som fallskjermjeger i filmen With a Song in My Heart med Susan Hayward, og det var denne rollen som skulle sikre han en kontrakt med 20th Century Fox. Takket være hans gutteaktige sjarm strømmet rolletilbudene på, dog ofte av mindre karakter. Dette til tross, han var fast bestemt på å fortsette, og det var hans gode prestasjoner i filmer som Titanic (1953), Prince Valiant (1954), Between Heaven and Hell (1956), All the Fine Young Cannibals (1960) og The War Lover (1962) som til slutt skaffet han et stuerent navn i bransjen. I 1963 medvirket han i Den rosa panteren (1963), som ble en stor kassasuksess. Samme året giftet han seg med Marion Marshall, ei gammel venninne som han innledet et forhold til da han spilte inn filmen Den lengste dagen (1962), og det nygifte ekteparet slo seg ned i Europa. Mangel på filmtilbud og store roller førte til et brudd mellom han og 20th Century Fox. Det skulle gå noen år før han igjen entret det store lerret, denne gangen i filmen Harper (1966) med Paul Newman. Det ble imidlertid et noe kortvarig comeback, og det var på dette tidspunktet at han bestemte seg for å satse på en karriere innen TV. Dette skulle vise seg å være et meget smart karrierevalg. I årene som fulgte, spilte han i serier som It Takes a Thief (1968–1970), The Name of the Game (1970–1971), Switch (1975–1978) og sist, men ikke minst Par i hjerter (1979–1984). I mellomtiden rakk han å spille inn filmer som The Towering Inferno (1974) og Airport '80 (1979), som begge ble kommersielle suksesser. Da Par i hjerter tok slutt på midten av 1980-tallet, dabbet også hans TV-karriere ut. Han var kun å se i en håndfull filmer og serier i løpet av de neste 13 årene, til han på slutten av 1990-tallet fikk fornyet tillit som den nå velkjente Number Two i filmene om Austin Powers (1997, 1999, 2002). I de siste par årene har han hatt en tilbakevendende rolle som Teddy i "Two and a Half Men" (2003). Han spilte far til Anthony Dinozzo i NCIS.
Personlige liv
Robert Wagner var gift med skuespillerinnen Natalie Wood i perioden 1957 til 1961. Fra 1963 og frem til deres separasjon i 1971 var han gift med Marion Marshall, de ble offisielt skilt i april 1972. Sammen fikk de datteren Katie Wagner. Den 16 juli 1972 giftet han seg på ny med Natalie Wood, hans store kjærlighet. Ekteskapet varte frem til 29. november 1981, da hun så tragisk omkom i en drukningsulykke. Sammen fikk de datteren Courtney Wagner. I 1990 giftet han seg med skuespillerinnen Jill St. John.
Hasvåg
Hasvåg er ei grend i Flatanger i Trøndelag. Den ligger ytterst på halvøya Sørneset mellom Bølefjorden og Jøssundfjorden. Den 28. januar 2014 brant store deler av grenda ned, etter at en brann som startet i Uran spredte seg nordover. 64 bygninger brant ned.
Otto von Habsburg
Otto von Habsburg (Franz Josef Otto Robert Maria Anton Karl Max Heinrich Sixtus Xavier Felix René Ludwig Gaetano Pius Ignazius von Habsburg-(Lothringen), født 20. november 1912 i Reichenau an der Rax i Østerrike, død 4. juli 2011 i Pöcking i Tyskland ) var europeisk politiker, forfatter, Østerrike-Ungarns kronprins fra farens tronbestigelse 1916 til rikets sammenbrudd 1918, fra 1922 til 2007 overhode for Huset Habsburg, og fra 1922 til 1946 nominell konge av Ungarn, da han formelt ble avsatt av kommunistregimet i landet. Han var tronpretendent i Østerrike frem til han i 1961 frasa seg tronen i bytte mot rett til å reise inn i landet, og var pretendent til en rekke andre av huset Habsburgs tidligere troner, blant annet i Ungarn og Bøhmen, frem til sønnen Karl von Habsburg-Lothringen i 2007 overtok som overhode for fyrstehuset. Han var suveren av Ordenen det gylne skinn 1922–2000.
Otto von Habsburg var politisk engasjert siden 1930-årene, og var svært aktiv i motstanden mot både nazisme og kommunisme, og i arbeidet for et forent Europa. I mange år var han Pan-Europa-Unionens visepresident (1957–1973) og president (1973–2004) og medlem av det europeiske parlamentet (1979–1999) for det bayerske konservative partiet, CSU. Han var medinitiator av Den paneuropeiske picnic, en viktig begivenhet under Jernteppets fall i 1989. Han bodde i eksil siden 1918, vokste hovedsakelig opp i Spania, var siden 1954 bosatt i Bayern i Tyskland, og var tysk, østerriksk, ungarsk og kroatisk statsborger. Han ble i 1951 gift med prinsesse Regina av Sachsen-Meiningen.
Han var sønn av keiser Karl av Østerrike-Ungarn og Zita av Bourbon-Parma. Datteren Walburga Douglas er svensk politiker og visepresident i Den paneuropeiske union.
Bakgrunn og utdannelse
Otto ble født i Villa Wartholz ved Reichenau an der Rax i det nåværende østerrikske forbundslandet Niederösterreich som sønn av Karl, den siste keiser av Østerrike og konge av Ungarn, og keiserinne-dronning Zita, født prinsesse av Bourbon-Parma. Ved fødselen var hans titler Hans Keiserlige og Kongelige Høyhet Otto, keiserlig prins, erkehertug av Østerrike, kongelig prins av Ungarn, prins av Bøhmen.
I november 1916 døde Frans Josef I, og Ottos far, Karl, etterfulgte ham på tronen. Dermed ble Otto kronprins av det østerrikske keiserrike og kongedømmet Ungarn i en alder av fire år. Kort etter reiste kongefamilien på kroningsferd til Ungarn, og en eventyraktig kronprins Otto ble festet til lerretet av en rekke malere og minnene om disse begivenhetene er fremdeles levende i Ungarn. Faren måtte imidlertid oppgi sin makt i 1918, men abdiserte ikke, ved slutten av første verdenskrig. Frem til 1919 levde han med sin familie i Schloß Eckartsau i Niederösterreich, før familien ble tvunget i eksil.
Fra 1919 til 1921 levde familien i Sveits og senere på Madeira og i Spania. Keiseren døde på Madeira i 1922, og Otto ble tronpretendent som tiåring.
Hans utdannelse stod under streng oppsikt av hans mor, som forsøkte å oppdra ham til en katolsk monark. Undervisningen fulgte de gamle timeplanene fra Østerrike-Ungarn, og han måtte lære alle de store språkene i det tidligere dobbeltmonarkiet. I 1930 tok han sin Matura med utmerkelse i Baskerland. Han ble erklært myndig 20. november samme år og Zitas formynderskap tok slutt. Dermed ble Otto overhode for huset Habsburg og suveren av den habsburgske Ordenen av det gylne Vlies. I 1935 avsluttet han sitt samfunnsvitenskapelige studium med doktorgraden ved Det katolske universitetet i Leuven i Belgia.
Otto von Habsburg var nektet innreise i Østerrike gjennom den såkalte Habsburgerloven fra 1919. Fra omkring 1930 fantes det i Østerrike likevel alvorlige forsøk fra ledende østerrikske konservative, deriblant Dollfuss og Schuschnigg, på å innsette Otto von Habsburg på tronen i rammen av et konstitusjonelt monarki. De håpet dermed å bygge bro mellom den politiske høyre- og venstresiden, og styrke østerriksk nasjonal selvbevissthet som motvekt mot nasjonalsosialismen.
Det fantes også allerede fra 1922 tallrike mindre tradisjonalistiske foreninger, bl.a. de såkalte Ottonen, som arbeidet for et konstitusjonelt monarki. Som resultat av denne monarkistiske bevegelsen («legitimister») ble «emigranten» Otto fra 1931 til 1938 utnevnt til æresborger av 1 603 østerrikske kommuner. Kort før Østerrike ble innlemmet i det nasjonalsosialistiske Tyskland ble det arrangert monarkistiske massemønstringer med mer enn 80 000 deltagere i Wien og delstatshovedstedene.
Fra Tysklands, Jugoslavias og Tsjekkoslovakias side ble den monarkistiske bevegelsen i Østerrike møtt med utarbeidelse av invasjonsplaner, og det offisielle Østerrike nøyet seg derfor med kun uoffisielle kontakter med Otto. Habsburgerloven ble også fjernet fra forfatningen, konfiskert eiendom ble gitt tilbake og det ble tidvis utbetalt en apanasje. Samtidig ble dobbeltørnen gjeninnført i riksvåpenet, og den østerrikske forbundshæren betonte sin monarkistiske tradisjon. Otto von Habsburg ble likevel oppfordret av forbundskansler Schuschnigg til ikke å reise til Østerrike for ikke å gi noen av nabolandene noen angrepsgrunn.
Motstand mot nasjonalsosialismen og kommunismen, arbeid for Østerrike
Hitler ønsket å få Otto til å støtte hans bevegelse ved å forespeile ham gjeninnføringen av monarkiet. Dette ble strikt avvist av Otto. Mot slutten av 30-tallet gikk han mot Østerrikes tilslutning til det nasjonalsosialistiske Tyskland.
På grunn av Ottos fiendtlige holdning til nasjonalsosialismen og fordi nasjonalsosialistene fryktet at Kurt Schuschniggs regjering ville gjennomføre en Habsburg-restaurasjon, kalte Hitler sine planer om å innlemme sitt østerrikske fødeland i det nasjonalsosialistiske Tyskland for «Operasjon Otto».
Kort før innmarsjen i Østerrike forsøkte Otto å overbevise Schuschnigg om å utnevne ham til forbundskansler for å organisere militær motstand. Han krevet i et brev til Schuschnigg 17. februar 1938 en fast avvisning av nasjonalsosialismen og en aktiv motstand, og skrev videre
Schuschnigg avviste imidlertid dette.
Etter den tyske innmarsjen ble Otto anklaget for høyforræderi og hans personlige formue beslaglagt etter ordre fra Hitler. Lederne for den monarkistiske bevegelsen, legitimistene, ble arrestert og i stor grad henrettet. Mellom 1938 og 1942 ble mellom 4 000 og 4 500 monarkister fengslet, og mellom 800 og 1 000 drept i konsentrasjonsleirer. Otto von Habsburg, hans mor og søsken ble fratatt det rikstyske statsborgerskap. Den beslaglagte formuen ble overtatt av staten og etter krigen beholdt av Østerrike.
Etter flukt fra Belgia over Paris til Spania hjalp han med å organisere 15 000 menneskers flukt ved å skaffe visa.
I USA og Storbritannia forsøkte han gjennom intensiv kontakt med Roosevelt, Churchill og andre å sikre Østerrikes selvstendighet etter krigen. De allierte hadde planer om å innsette Otto som konge i Ungarn, for å bryte landet ut av alliansen med Tyskland, men også for å demme opp for Sovjetunionens innmarsj i Sentral-Europa. Særlig Churchill var tilhenger av denne planen.
Churchill ønsket å slutte en hard, men ærefull fred med Tyskland, og samtidig gjenopprette Østerrike-Ungarn i modernisert form som motvekt. Churchills tanker måtte imidlertid oppgis etter motstand fra Roosevelt, men fremfor alt fra Stalin.
I sitt eksil arbeidet Otto også for å stanse eller begrense bombekrigen mot Østerrike.
Liv etter krigen
Fra 1940 til 1944 bodde Otto i USA, fra 1944 til 1951 hovedsakelig i Frankrike, senere igjen i Spania, og fra 1954 bodde han i Pöcking i Bayern i Tyskland.
Otto reiste etter krigen først til Innsbruck i den franske okkupasjonssonen i Østerrike. Han forsøkte å få USA til å la være å anerkjenne den nye regjeringen under Karl Renner, som han hevdet var kommunistisk og uten legitimitet fordi den var kommet istand under sovjetisk innflytelse. Et brev fra Renner til Stalin betraktet han som svært mistenkelig. Den gjenopprettede østerrikske republikken utviste Otto i 1946, tross motstand fra franskmennene, og forbød ham å reise inn igjen i landet. Dette skjedde delvis av forfatningsmessige årsaker, da i 1945 forfatningen slik den var i 1929 ble gjeninnført, og dermed også Habsburgerloven av 1919 med status som forfatningslov. Dette skjedde trolig hovedsakelig for å berolige Sovjetunionen, som fryktet en Habsburg-renessanse i Østerrike.
I tiden etter utvisningen hadde Otto fremdeles østerriksk statsborgerskap, men ikke noe reisepass. Med hjelp fra Charles de Gaulle fikk han monegaskisk pass og et pass fra Malteserordenen. Senere fikk han også et spansk diplomatpass fra Franco-regjeringen. På 1950-tallet slo en østerriksk rett fast at Otto var østerriksk statsborger, og gav ham et østerriksk pass som var gyldig i alle land i verden bortsett fra Østerrike.
I 1961 overveiet Spanias diktator Francisco Franco å innsette Otto som konge av Spania etter sin død. Kildene tyder på at Otto avviste dette etter lange samtaler med Franco på grunn av Habsburgernes lange fravær fra den spanske tronen. Otto skal isteden ha anbefalt Franco å innsette kong Juan Carlos I.
13. juli 1988 reiste Otto von Habsburg for første gang siden 1918 til stor jubel fra landets befolkning til Ungarn, hvor han besøkte Budapest.
19. august 1989 var han beskytter og medinitiator av den paneuropeiske picnik, en nøkkelbegivenhet i Jernteppets fall der den østerriksk-ungarske grense for første gang ble symbolsk åpnet for tre timer. Dette gjorde det mulig for 661 DDR-borgere å flykt til det frie vesten.
Hans første besøk i Sarajevo fant sted 5. april 1997.
Ved sin 90-årsdag ble han æret med store festligheter og av mange europeiske statsoverhoder og regjeringssjefer i Hofburg i Wien.
Arbeid for et forent Europa
Allerede fra 1936 var han medlem av den paneuropeiske unionen. Fra 1957 til 1973 var han dens visepresident, og fra 1973 til 2004 var han, som etterfølger etter grunnleggeren grev Richard Nikolaus von Coudenhove-Kalergi, Pan-Europa-Unionens president. Fra 2004 var han ærespresident.
Fra 1979 til 1999 var han medlem av det europeiske parlamentet for det bayerske konservative partiet CSU. Han var to ganger parlamentets alderspresident.
På grunn av sine språkkunnskaper kunne han nesten alltid delta i debattene uten oversetter. Med en italiensk professor og et medlem av den grønne fraksjonen førte han sogar diskusjoner på latin, som på grunn av manglende oversetter ikke kunne bli protokollert.
I 1979 tok han initiativ til en resolusjon som førte til at det ble satt en tom stol i Europaparlamentet som skulle minne om de ufrie folkene bak Jernteppet. Resolusjonen møtte kraftig motstand fra venstreradikale grupper.
En ofte sitert historie fra tiden som Europa-parlamentariker skal ha det til at Otto von Habsburg en gang han kom til parlamentsbygningen la merke til at det var lite med folk der, og spurte resepsjonisten hva som stod på. «Det er fotballkamp», skal resepsjonisten ha svart. «Hvem spiller?» spurte Otto. «Østerrike-Ungarn» svarte resepsjonisten. «Javel, og hvem spiller vi mot?» skal Otto da ha svart.
Familie
Han ble i 1951 gift med prinsesse Regina av Sachsen-Meiningen (f. 1925) i Nancy, hovedstaden i Lorraine i Frankrike. Med henne fikk han syv barn og 22 barnebarn:
Gravferd
Otto von Habsburg døde i sitt hjem i Pöcking i Bayern 4. juli 2011. Det ble holdt rekviemmesser i Pöcking og München. Levningene ble deretter først til Østerrike sammen med sarkofagen til hans kone, som ble overført fra Veste Heldburg i Thüringen. Den 12. juli ble det holdt rekviemmesse i Mariazell i Østerrike. Otto von Habsburg gravlegges 16. juli 2011 i Keiserkrypten i Wien etter rekviemmesse i Stefansdomen. Legeme og hjerte gravlegges etter gammel tradisjon separat. Hjertet skal 17. juli gravlegges i Pannonhalma i Ungarn.
Titler
De fulle titler han gjorde krav på er:
Av Guds nåde keiser av Østerrike, apostolisk konge av Ungarn, konge av Bøhmen, av Dalmatia, Kroatia, Slavonia, Galicia, Lodomeria, Illyria, konge av Jerusalem, erkehertug av Østerrike, storhertug av Toscana og Krakau, hertug av Lothringen, Salzburg, Steyer, Kärnten, Krain og Bukowina, storfyrste av Siebenbürgen, markgreve av Mähren, hertug av Øvre Schlesien og Niederschlesien, av Modena, Parma, Piacenza og Guastella, av Auschwitz og Zator, av Teschen, Friaul, Ragusa (Dubrovnik) og Zara, fyrstelig greve av Habsburg og Tirol, av Kyburg, Görz og Gradiska, fyrste av Trient og Brixen, markgreve av Ober- og Niederlausitz og i Istria, greve av Hohenems, Feldkirch, Bregenz, Sonnenberg, herre av Trieste, av Cattaro, storvojvod av vojvodskapet Serbia.
Óli Dahl
Óli Dahl (født 26. juni 1915 i Funningur, død 30. oktober 1992) var en færøysk lærer, redaktør og forfatter.
Han var utdannet lærer fra Føroya Læraraskúli fra 1938, og var lærer i Gjógv, Elduvík, Funningsfjørður, Viðareiði og Klaksvík 1953–1982. Han var redaktør i Norðlýsið 1962–1974. Dahl skrev dikt, barnebøker, noveller og en roman. Han dro ofte inn færøysk historie og tradisjoner inn i sin prosa.
Han ble tildelt Tórshavn byråds barnebokpris (Barnabókheiðursløn Tórshavnar Býráðs) i 1979.
Gunnel Malmström
Gunnel Malmstrøm (født 10. august 1921, død 7. august 2007) var en norsk oversetter og forlagskonsulent i Aschehoug forlag.
Hun tok magistergraden i litteraturhistorie ved Universitetet i Oslo i 1954 om Pär Lagerkvist, og var ansatt i Aschehoug fra 1955 til 1988. Som forlagskonsulent samarbeidet hun tett med blant andre Torborg Nedreaas, Hans Børli og Ebba Haslund. Samtidig oversatte hun en lang rekke bøker fra svensk til norsk, blant dem bøker av Tove Jansson og Kerstin Ekman. Hun var en av initiativtakerne til Tverrlitterært Kvinneforum i 1978
Hun ble i 2001 tildelt Bastianprisen for barne- og ungdomslitteratur for «en fremragende oversettergjerning» og fikk Norsk kulturråds oversetterpris i 1985 og Kirke- og undervisningsdepartementets oversetterpris i 1981.
Ian Thorpe
Ian James Thorpe (født 13. oktober 1982) er en australsk tidligere svømmer. Han svømte mellomlange crawldistanser som 200 meter og 400 meter. Thorpe er med sine fem olympiske gullmedaljer, den mestvinnende australske sportsutøveren noensinne i noe OL. Utover det har han vunnet tre OL-sølv og en OL-bronse.
Thorpe ble i 2019 utnevnt til medlem av Order of Australia.
Kolín
Kolín er en tsjekkisk by som ligger ved Elben i de sentrale delene av landet. Den har cirka 32 000 innbyggere og ligger i regionen Sentral-Böhmen cirka 55 kilometer øst for Praha.
Nordland-Verlag
Nordland-Verlag var et forlag i Tyskland med tilknytning til det nasjonalsosialistiske styret. Det var forlaget til SS, og hadde hovedsete i Magdeburg og Berlin. Det var direkte underlagt Oswald Pohl.
Historie
Forlaget ble grunnlagt sommeren 1933 for å fremme filosofisk og skjønnlitterær litteratur i pakt med nasjonalsosialistisk ideologi. Første publikasjon var tidsskriftet Die Notwehr.
Forlaget utgav også tidsskriftet Nordland.
Forfattere
I alt utgav forlaget verker fra ca. 160 forfattere. Blant dem var:
UTC+08.45
UTC+08.45 brukes som en tidssone i Australia, kalt Central Western Time (CWT). Den brukes av enkelte vertshus på følgende fem steder langs Eyre Highway i Vest-Australia og Sør-Australia: Border Village, Caiguna, Eucla, Madura og Mundrabilla. Selv om den ikke lenger er en offisiell tidssone, så er grensene hvor den begynner og slutter klart definert, og blir vanligvis vist på veikart over området.
Eksterne lenker
Huso horario
William Nordhaus
William Dawbney Nordhaus (født 31. mai 1941 i Albuquerque, New Mexico) er en amerikansk økonom.
Nordhaus studerte ved Yale University der han tok bachelorgrad (B.A.) i 1963 og deretter forsvarte han doktorgraden (Ph.D.) i økonomi ved Massachusetts Institute of Technology i 1967. Sidan 1967 har han hovedsakelig virket ved Yale University, fra 1973 som full professor.
I 1977-1979, i Jimmy Carters presidenttid, var Nordhaus medlem av Council of Economic Advisers, en gruppe på tre økonomiske rådgivere for USAs president.
Nordhaus er medlem av National Academy of Sciences og American Academy of Arts and Sciences.
I 2018 ble han sammen med Paul Romer tildelt Nobelprisen i økonomi.
Campochiaro
Campochiaro er en kommune i provinsen Campobasso i den italienske regionen Molise, som ligger omtrent 20 km sørvest for Campobasso. 31. desember 2013 hadde 666 innbyggere (2013) på et areal på 35,7 km².
Demografisk utvikling
Tall fra ISTAT
Julian Scherner
Julian Scherner (født 23. september 1895 i Bagamoyo i Tysk Østafrika, død 28. april 1945 i Polen) var en SS-offiser under andre verdenskrig. Scherner er kjent for sin karriere som SS-und Polizeiführer i Kraków, Polen. Han hadde graden Oberführer i SS.
Scherner deltok i 1923 i ølkjellerkuppet. Han var med i Frikorps Oberland og meldte seg i 1932 inn i SS og NSDAP. I 1937 overtok han ledelsen av SS-Führerschule i Dachau. Fra september 1939 til 11. november var han regimentskommandant i SS-Gebirgsjäger-regiment 11 "Reinhard Heydrich". Fra sommeren 1940 til vinteren 1940 var han kommandant over 8. Totenkopf-Standarte. I august 1941 ble han SS-und Polizeiführer i Kraków. Han var i kraft av den stillingen ansvarlig for deportasjonen til Belzec og masseskytingen i Tarnow. Han oppløste ghettoene i sitt distrikt ved å deportere gettobeboerne til Auschwitz. Han ble forflyttet til Dachau i april 1944.
Han ble funnet død ved et skogsområde i Niepołomice i sørlige Polen like før krigens slutt. Dødsfallet skjedde under uklare omstedigheter.
Kjemisk reaksjon
En kjemisk reaksjon er en prosess hvor ett eller flere stoff reagerer og danner en eller flere nye forbindelser. Stoffene som reagerer kalles reaktanter, og stoffene som dannes kalles reaksjonsprodukter.
Kjemiske reaksjoner kjennetegnes ved at det foregår en kjemisk endring av stoffene som inngår i reaksjonen. Is som smelter og blir til vann i væskeform, er ikke en kjemisk reaksjon. Det er vannmolekyler (H2O) både før og etter smeltingen. Vannet har ikke gjennomgått noen kjemisk endring.
Historie
Kjemiske reaksjoner som forbrenning i ild, gjæring og reduksjon av malm til metaller har vært kjent siden antikken. Tidlige teorier om transformasjon av materialer ble utviklet av greske filosofer, for eksempel elementteorien av Empedokles om at alle stoffer er sammensatt av de fire grunnelementene - ild, vann, luft og jord. I middelalderen ble kjemiske transformasjoner studert av alkymister. De forsøkte å gjøre bly om til gull, og de ekesperimenterte blant annet med reaksjoner mellom bly og bly-legeringer og svovel.
Produksjonen av kjemiske stoffer som normalt ikke forekommer i naturen har lenge vært forsøkt, som syntesen mellom svovelsyre og salpetersyre som tilskrives den kontroversielle alkymisten Jabir Ibn Hayyān. Prosessen involverte oppvarming av sulfat- og nitratmineraler som kobbersulfat, alun og salpeter. I det 17. århundre produserte Johann Rudolph Glauber saltsyre og natriumsulfat ved å reagere svovelsyre og natriumklorid. Med utviklingen av blykammerprosessen i 1746 og Leblanc-prosessen, som muliggjorde storskala produksjon av henholdsvis svovelsyre og natriumkarbonat, ble kjemiske reaksjoner implementert inn i industrien. Videre optimalisering av svovelsyreteknologi resulterte i kontaktprosessen i 1880, og i 1909-1910 ble Haberprosessen utviklet for ammoniakksyntese.
Fra det 16. århundre forsøkte forskere som Johann Baptist van Helmont, Robert Boyle og Isaac Newton å etablere teorier om eksperimentelt observerte kjemiske transformasjoner. Den flogistonteorien ble foreslått i 1667 av Johann Joachim Becher. Det postulerte eksistensen av en ild-lignende element kalt "flogiston", som var lagret i brennbare objekter og frigjort ved forbrenning. Dette viste seg å være feil i 1785 da Antoine Lavoisier fant den riktige forklaringen på forbrenning som en reaksjon med oksygen fra lufta.
Når det gjelder organisk kjemi ble det lenge ment at forbindelsene innhentet fra levende organismer var for komplisert til å kunne framstilles syntetisk. Vitalisme var navnet på en posisjon som hevdet at organisk materiale inneholdt en "vital kraft" som skilte det fra uorganiske materialer. Denne posisjonen blei imidlertid tilbakevist da Friedrich Wöhler i 1828 framstilte urea syntetisk fra uorganiske materialer. Andre kjemikere som brakte store bidrag til organisk kjemi inkluderer Alexander William Williamson med sin syntesegass av etere og Christopher Kelk Ingold, som blant mange funn etablerte mekanismer for substitusjonsreaksjoner.
Ulike typer kjemiske reaksjoner
Kjemiske reaksjoner kan foregå på mange ulike måter, og det er vanlig å klassifisere dem i ulike typer. Mange reaksjoner vil overlappe flere av reaksjonstypene. Noen vanlige reaksjonstyper er