cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Fylkeskommune
Innledning
Fylkeskommunene (amtskommune fram til 1919) ble opprettet ved formannskapslovene i 1837. Fylkeskommunene bestod kun av herredskommunene, byene ble først med fra 1964. Fram til 1976 betegnes fylkeskommunen som en «sekundærkommune», med indirekte valg og beskatning. Ordførerne i kommunene utgjorde fylkestinget sammen med fylkesmannen, og utgiftene ble utliknet på kommunene. Fylkeskommunene hadde heller ikke egen administrasjonssjef før i 1976, de administrative oppgavene ble skjøttet av fylkesmannen, i tillegg til at han var statlig embetsmann. I årene 1975 til 1977 ble den «nye» fylkeskommunen etablert, med direkte valg til fylkestinget, direkte fylkesskatt og egen administrasjonssjef – fylkesrådmannen.
Opprettelse av amtskommunene i 1837
Det kommunale selvstyret i Norge ble etablert ved formannskapslovene av 14. januar 1837. Formannskapslovene består av to lover; en for by og en for land. Loven for landet inneholder også bestemmelser om amtskommunene i kapittel 3 Om Amtsformandskaberne. Formannskapslovene oppretter altså folkevalgte bykommuner, landkommuner (herredskommuner) og amtskommuner. Amtet eksistert som enhet også før 1837, men uten noen form for folkevalgt medvirkning. Det var amtmannen som statlig embetsmann som styrte. Ved formannskapslovene ble det opprettet egne amtsformannskaper, bestående av ordførerne i alle landkommunene (senere kalt herredskommuner). Amtsformannskapet (amtstinget) var samlet en gang om året, og vedtok budsjett og behandlet amtskommunale saker. Hver landkommune i amtet var representert ved sin ordfører, som hver hadde én stemme. Amtmannen var ordfører for formannskapet, med møte og forslagsrett, men ikke stemmerett. Den eldste fogden stilte i amtmannens fravær, den yngste fogden var sekretær. Amtmannen var også den administrative lederen for amtskommunen, og forberedte og la fram saker til amtsformannskapet, satte opp forslag til budsjett og skatteutlikning. Amtmannen stod dermed i en dobbeltrolle som statlig embetsmann, med et forvaltningsansvar som ikke vedkom amtskommunen, og som administrativ leder for amtskommunen. Denne dobbeltrollen hadde han helt fram til 1976.
Amtskommunens oppgaver
Amtskommunens oppgaver var i hovedsak oppgaver som var for store for kommunene å løse hver for seg, slik som sunnhetsvesen og veivesen. Fra opprettelsen i 1837 og fram til 1850-årene var virksomheten preget av sparsommelighet. Representantene i amtstinget, som også var ordførerne i herredene, vegret seg mot nye oppgaver som kunne medføre økte skattebyrder. Fra omkring 1850 endret denne sparepolitikken seg noe, og amtskommunene fikk nye oppgaver. I perioden 1850 – 1885 fordoblet amtskommunene sine budsjetter. Det skjedde også en viss forskyvning mellom sektorene i hva amtskommunen brukte ressursene til, fra samferdsel til skole. I 1860 ble det opprettet egne amtsskolekasser, finansiert av amtet og staten i samarbeid. Fra 1875 økte statens bidrag betydelig, og ordningen gjorde amtet til en viktig skolekommune. Amtet hadde slik sett fått en viktig fordelingsfunksjon og fungerte som en «overkommune» innen skolevesenet. Den støttet bygging av skolehus, støttet skolevesenet i kommuner med dårlig økonomi og betalte alderstillegg til lærere. Fra 1870-årene etablerte også amtskommunene egne skoler; landbruksskoler, amtsskoler og etterhvert husmorskoler, samt utsendte vandrelærere i ulike fag. Ordningen med en deling av utgiftene mellom stat og amtskommune ble en vanlig finansieringsmodell for amtskommunene. Statlige tilskudd fungerte slik sett som en «gulrot» for amtskommunalt engasjement. Amtet hadde også et engasjement innen helse, med ansvar for jordmorvesen, vaksinasjon og omsorg for sinnslidende. Fra midten av 1800-tallet opprettet amtskommunene sykehus for landdistriktene, både epidemisykehus og sinnssykehus.
Amtskommunen ble fra starten av finansiert ved utskrivning av matrikkelskatt, det vil si skatt utliknet fra jordeiendom. Ved skattelovene av 1882 ble det fastsatt at amtskommunene kunne utligne inntil halvparten av utgiftene på landkommunene i fylket, såkalt repartisjonsskatt (repartere vil si fordele). Dette ga amtskommunene større mulighet til å utnytte skattefundamentet og dermed større frihet. Nye skattelover i 1911 ga amtskommunene ytterligere frihet til å repartere skatten. Systemet med repartisjonsskatt ble beholdt helt fram til 1977, da det ble innført direkte fylkesskatt.
Navneendring i 1919
Ved lov om forandring av rikets inddelingsnavn av 14. august 1918 skjedde en navneendring fra amt til fylke, og stift til bispedømme. Loven trådte i kraft 1. januar 1919. Amtskommune ble nå fylkeskommune, amtmann ble da fylkesmann, amtsting ble fylkesting og amtsutvalg skiftet navn til fylkesutvalg.
Navneendringer fra amt til fylke:
Fylkeskommunene fram til 1964
Fylkeskommunene endret seg lite i status og oppgaver utover 1900-tallet. Fylkeskommunene var fortsatt et hjelpeorgan for herredskommunene innen skole, helse og vei/samferdsel. Men den økonomiske situasjonen ble forverret. Mellomkrigstida var preget av gjeldskrise i kommunene. Kommunene hadde tatt opp store lån samtidig som skatterestansene økte utover 1920-tallet. Stor arbeidsledighet førte til økte utgifter til forsorg og nødsarbeid. Kommunenes svakere skatteinntekter påvirket igjen deres evne til å betale sin del av fylkeskommunens utgifter. Dette var alvorlig for kommunene fordi en større del av fylkesskatten ble nå skrevet ut som repartisjonsskatt enn før, og fylkene var dermed langt mere avhengig av denne skatten enn tidligere. De dårligst stilte fylkeskommunene var dem som hadde flest vanskeligstilte kommuner; Hedmark, Nord-Trøndelag, Troms og Finnmark. På slutten av 1920-tallet innså man at kommunenes økonomiske problemer var lang mere omfattende enn en gjeldskrise, den hadde også andre og dypere årsaker. Kommunekrisen var i stor grad strukturell, med skjevheter i utgifter og utgiftsfordeling. Dette utløste en generell debatt om økonomisk utjevning mellom kommunene, en debatt som pågikk det meste av 1930-årene og som pekte framover mot etterkrigstidens store kommuneinndelingsreform. Økonomien bedret seg noe utover 1930-tallet og under krigen. I 1935 var 36 kommuner satt under administrasjon, i 1940 var det kun én.
Etter krigen startet en reformperiode for kommunene som varte i nærmere 30 år. Endringene var så vesentlige at perioden ofte kalles det kommunale «hamskiftet», og det var fylkeskommunene som gjennomgikk de største endringene. Utgangspunktet var krisen og den brede kommunalpolitiske debatten som fant sted i mellomkrigsårene. Reformene startet ved at det i 1946 ble nedsatt en komité, Schei-komitéen, som skulle vurdere kommunestrukturen, deriblant antallet kommuner. Resultatet var en ny kommunal inndeling med færre og større kommuner enn før. I perioden 1962 til 1965 skjedde en omfattende kommunesammenslåing, med 1964 som det store året.
Også fylkeskommunene ble diskutert i denne perioden. Det inngikk i Schei-komitéens mandat at de også skulle vurdere fylkeskommunen, spesielt forholdet til bykommunene. I innstillingen i 1951 gikk komitéen inn for at byene skulle innlemmes i fylkeskommunene. Kommunalminister Johan Ulrik Olsen var en sterk talsmann for en nyordning av fylkeskommunen og lanserte en idéskisse for en «ny» fylkeskommune i 1954 som var veldig nær opp til slik det ble i 1976. Dette var et radikalt forslag, og det møtte motstand fra flere hold. Reformene for fylkeskommunenes ble derfor utsatt.
Byenes innlemmelse
Ved lov om fylkeskommuner av 16. juni 1961 ble byene innlemmet i fylkeskommunene. Unntatt var Oslo og Bergen, som utgjorde egne fylker. Loven trådte i kraft fra 1. januar 1964. Dette er den første loven som kun omhandler fylkeskommunen, tidligere hadde bestemmelsene om fylkeskommunen vært inkorporert i lovverket for primærkommunene. Byene innlemmelse var en stor reform som la grunnlaget for en langt mer slagkraftig fylkeskommune. Bakgrunnen lå mye i den generelle samfunnsutviklingen, der blant annet byenes sterke vekst førte til behov for å se by og omland under ett. Det var nødvendig å koordinere oppgavene på flere områder, blant annet videregående skoler og regional planlegging.
Andre nye bestemmelser ved loven av 1961 var at fylkestingsrepresentantene skulle velges av kommunestyrene, ett medlem per 6000 innbygger. Det var slik sett fortsatt et indirekte valg, men ordføreren var ikke lenger automatisk medlem. Nytt var også at det skulle velges egen fylkesordfører blant fylkestingsrepresentantene, som skulle lede fylkesting og fylkesutvalg. Fylkesmannens rolle ble dermed redusert til saksforberedelse og rent administrative oppgaver. Han var imidlertid fortsatt fylkeskommunens rettslige representant og hadde møte- og talerett i fylkesting og fylkesutvalg. Det ble likevel et klarere skille mellom politikk og administrasjon ved loven av 1961.
Utvidelse av oppgaver
Fylkeskommunene fikk utvidete oppgaver utover 1960-tallet, og i løpet av tiårsperioden fram til 1975 vokste det fram fagetater. De nye oppgavene kom for det meste gjennom særlovgivningen, der fylkeskommunene fikk et direkte lovpålagt ansvar for flere nye saksfelt. Før 1964 hadde ikke fylkeskommunene noen egen administrasjon i særlig grad, bortsett fra fylkeskassen (påbudt fra 1961, men opprettet tidligere på ulike tidspunkt) og fylkesrevisjonen (påbudt ved landkommuneloven av 1938). Men nye oppgaver førte til vekst i den fylkeskommunale sentraladministrasjonen. Fylkeskommunen framsto etter hvert mer som en uavhengig tjenesteyter og mindre som et hjelpeorgan for kommunene.
I 1964 fikk fylkeskommunene et større ansvar for de videregående skolene. I tillegg til skoler som allerede var fylkeskommunale (landbruksskoler, husmorskoler, husflidsskoler, folkehøyskoler, enkelte yrkesskoler) overtok fylkeskommunene ansvaret for gymnas og yrkesskoler som bykommunene tidligere hadde drevet. Ved grunnskoleloven av 1969 (ikrafttredelse fra 1971) ble det opprettet egne stillinger som fylkesskolesjef. Med lov om videregående opplæring i 1974 fikk fylkeskommunen et lovpålagt ansvar for all videregående opplæring. Ved sykehusloven av 1969 (ikrafttredelse fra 1970) fikk fylkeskommunene ansvaret for planlegging, utbygging og drift av de somatiske helseinstitusjonene (i hovedsak sykehusene). Det ble i den forbindelse opprettet stillinger som fylkeshelsesjef. I kjølvannet av ny bygningslov i 1965 ble det opprettet plan- og utbyggingsavdelinger i fylkene, og det ble etter hvert opprettet stillinger som fylkesbyggesjef. Fra 1979 fikk fylkeskommunene samferdselskontorer med en samferdselssjef. På kulturfeltet opprettes stillinger som idrettskonsulent, fylkeskonservator og etter hvert kultursjef.
Direkte valg, egen finansiering og administrasjon
På midten av 1970-tallet ble omdanningen av fylkeskommunen sluttført. I 1971 ble Komitéen for reformer i lokalforvaltningen nedsatt, ledet av Dagfinn Juel. Det var stor politisk enighet om reformene, og de ble derfor raskt gjennomført.
Resultatene av reformene på midten av 1970-tallet var at fylkeskommunen ikke lenger var en sekundærkommune, men en egen primærkommune, med en selvstendig administrasjon, direkte valgte politiske organer og direkte beskatningsrett. Fylkeskommunen var blitt et helt selvstendig forvaltningsnivå.
Den «nye» fylkeskommunen, 1977–2010
Etter at den «nye» fylkeskommune var etablert, skjedde det en videre oppbygging utover 1980-årene. Fylkeskommunens viktigste oppgaver var nå tjenesteproduksjon innen videregående skole, sykehus og samferdsel (ruteplanlegging og forvaltningen av offentlige transportordninger). Fylkeskommunen fikk også en større rolle innen regional planlegging og utvikling. Viktige verktøy i dette var fylkesplanen som ble opprettet i 1973 og den planstaben som var etablert fra midten av 1960-årene. Videre fikk fylkeskommunene ansvar for sykehjem i 1977 (overført til kommunene i 1988), barnevern i 1981og familievern i 1998. Tannhelsetjenesten ble et fylkeskommunalt ansvar fra 1984. På kulturfeltet ble det opprettet fylkesbibliotek fra 1986. , og fylkeskommunen fikk delegert ansvar innen kulturminnevernet i 1990. I 1986 skjedde en endring i de statlige overføringene til fylkeskommunene, fra sektortilskudd til rammetilskudd. Det førte til at fylkeskommunene fikk større frihet til selv å disponere midlene.
Siden midten av 1990-årene har det politiske mellomnivået i forvaltningen vært gjenstand for kontinuerlig politisk diskusjon. Det har blitt nedsatt flere offentlige utvalg som berører organiseringen av fylkeskommunene, slik som Oppgavefordelingsutvalget, Maktutredningen, Effektutvalget og Distriktskommisjonen. Oppgavefordelingsutvalget (Wilhelmsen-utvalget) kom med sin innstilling i 2000. Et resultat av dette var blant annet at ansvaret for spesialisthelsetjenesten ble overført til staten i 2002, og barne- og familievernet ble statlig i 2004.
Det var på det regionale nivået reformbehovet ble vurdert som størst. Oppgavefordelingsutvalget fikk derfor i sitt mandat til oppgave å vurdere antallet forvaltningsnivåer, antallet og størrelsen på fylker, samt arbeidsoppgaver ved en eventuell endring av fylkesinndelingen. Flere ulike modeller var aktuelle, fra å avvikle fylkeskommunen til en sammenslåing av fylker til store regioner som kunne danne et sterkt selvstendig regionalt nivå. Flere fylker inngikk også i ulike prøveordninger i denne perioden. Oppgavefordelingsutvalgets tilråding var imidlertid et fortsatt folkevalgt regionalt nivå, men med færre fylker/regioner enn tidligere (10-15 ble anbefalt).
Forvaltningsreformen 2010
Utredningsarbeidet førte til Forvaltningsreformen som trådte i kraft 1. januar 2010. Reformen vedrørte for det meste fylkeskommunene, men den ble på langt nær så omfattende som Oppgavefordelingsutvalget hadde lagt opp til. I stortingsmelding om distrikts- og regionalpolitikk i 2008 ble det påpekt at fylkeskommunen manglet de nødvendige virkemidlene for å kunne fylle den utviklings- og planleggingsrollen den var tiltenkt.
Gjennom Forvaltningsreformen fikk fylkeskommunene nye oppgaver og nytt ansvar som skulle styrke lederskapet i den regionale utviklingen. Fylkeskommunene overtok blant annet ansvaret for deler av riksveinettet, som nå fikk navnet fylkesveier. Innen næringsutvikling ble fylkeskommunene medeiere i Innovasjon Norge. Innen forskning ble det etablert regionale forskningsfond, og fylkeskommunene skulle oppnevne halvparten av eksterne styremedlemmer i statlige høyskoler. Innen miljø overtok fylkeskommunene ansvaret for friluftsforvaltningen, samt bestandsforvaltning av ikke-truede viltarter og innlandsfisk. Noen utvalgte fylkeskommuner fikk også en rolle som vannregionmyndighet. Innen marin sektor fikk fylkeskommunene ansvaret for tildeling av oppdrettskonsesjoner. Innen landbruk og mat ble det overført enkelte utviklingsoppgaver. På kulturfeltet fikk fylkeskommunene ansvaret for forvaltningen av spillemidler til kulturbygg samt rett til oppnevning til styrer i kulturinstitusjoner. Innen skole fikk fylkeskommunene nå myndighet til å godkjenne fagskoleutdanning ut fra regionale behov. Folkehelse ble tillagt fylkeskommunene som en lovpålagt oppgave, der de skal ha en pådriver- og samordningsfunksjon.
Forvaltningsreformen førte til noen nye oppgaver for fylkeskommunene, men det kompenserte på langt nær for «tapet» av spesialisthelsetjenesten. Debatten om det regionale nivået fortsatte derfor også etter 2010. Det politiske flertallet i 2013 har signalisert en kommunereform, der både kommuner og fylkeskommuner vil bli berørt. Fylkeskommunenes framtid regnes som høyst usikker.
Oversikt over endringer i ansvars- og oppgavefordeling 1961–2004
Tabellen nedenfor er basert på NOU 2000:22 Om oppgavefordelingen mellom stat, region og kommune, s. 434–436, og NOU 2005:06  Samspill og tillit, s. 27-28.
Arkiv
Arkivene skapt av fylkeskommunene går tilbake til opprettelsen av amtsformannskapene i 1837. Det ble nedfelt i formannskapslovene at amtmannen hadde ansvaret for å ta hånd om møteprotokollen fra amtsformannskapets samlinger (§ 51). Arkivmaterialet fra den første tida er imidlertid sparsomt og vil i hovedsak dreie seg om møtereferater og sakspapirer fra amtstinget. Amtmannen (fylkesmannen fra 1919) var administrasjonssjef for fylkeskommunen fram til 1976, da fylkeskommunene fikk egen administrasjonssjef, fylkesrådmannen. Arkivene etter fylkeskommune fra før 1976 er som regel såpass sammenvevd med fylkesmannens arkiver at de ofte er vanskelig å skille ut (blandet proveniens). Dette gjelder spesielt sentraladministrasjonens arkiver, før opprettelse av egne fylkeskommunale fagsjefer. For de politiske nemndene og mange ytre virksomheter vil det være enklere å skille fylkeskommunenes eget materiale fra fylkesmannens.
På bakgrunn av den sterke sammenblandingen av arkivene før 1976 har Riksarkivaren besluttet at det statlige Arkivverket tar ansvar for fylkeskommunens arkiver fram til 31. des. 1975. Arkiver fra fylkeskommunen eldre enn 1976 vil derfor i hovedsak være avlevert statsarkivet i det respektive distrikt. Det kan imidlertid være inngått andre oppbevaringsavtaler i enkelte fylker, spesielt for ytre virksomheter. Arkivene skapt fra og med 1. januar 1976 er fylkeskommunens eget lovpålagte ansvar. De eldste delene vil være avlevert til fylkeskommunens arkivdepot, det vil si enten et fylkesarkiv, interkommunalt arkiv eller et byarkiv (gjelder Oslo og delvis Bergen og Stavanger). Det nyeste arkivmaterialet vil fortsatt være oppbevart av fylkeskommunen selv.
Iwona Daniluk
Iwona Daniluk (født 8. juli 1973) er en polsk tidligere skiskytter.
Hun representerte Polen under Vinter-OL 1998.
Patrick Shannon
Patrick Shannon (født 10. april 1977) er en irsk skeletonkjører.
Han representerte Irland under Vinter-OL 2010 i Vancouver, hvor han ble nummer 25.
Erik Plogpenning
Erik Plogpenning (Erik IV av Danmark), sønn av Valdemar Seier og Berengaria, født i 1216, var sin fars medkonge 1232, dansk enekonge fra 1241–50. Han var gift med Jutta av Sachsen som han fikk fire døtre med. Datteren Ingeborg ble gift med Magnus Lagabøte og dermed dronning av Norge. Eriks øvrige døtre var Sofia (som ble dronning i Sverige), Agnes og Jutta.
Strid mellom brødre
I 1231 døde Valdemar den unge barnløs, og året etter ble Erik kronet som sin fars medkonge. I 1239 foreslo paven som lå i strid med Frederik 2., Erik som tysk-romersk keiser, men Erik avslo etter råd fra sin far som ønsket at Erik skulle stå fritt til å overta den danske tronen. Verdenssituasjonen endret seg sterkt etter «slaget på isen» 5. april 1242 ved Peipussjøen på grensen mellom Estland og Russland, der Alexander Nevskij beseiret den tyske ridderorden og dermed avsluttet dens ekspansjon inn i Russland.
Etter kong Valdemars død i 1241 «falt kronen i sannhet av danskenes hoder», står det i årboken fra Ryd kloster. Erik styrte da som enekonge, men hans brødre var misnøyde og ville ha mer å si i sine len, slik som i utlandet. Abel var utnevnt til hertug av Sønderjylland da Erik ble medkonge, mens Kristoffer ble hertug av Lolland og Falster og støttet Abel.
Alt før Valdemar Seiers død hadde pave Gregor 9. formanet erkebiskopen i Lund og hans biskoper om å få i stand et korstog til Estland. 20. februar 1245 lovet pave Innocens 4. alle som ville følge kong Erik på tokt til Estland, samme syndsforlatelsen som de egentlige korsfarerne mottok. (1. oktober 1243 hadde paven gitt alle som deltok i korstog mot hedningene i Prøyssen og Livland samme løfter.) I februar 1242 tok pave Innocens også, på kong Eriks anmodning, Erik selv, Danmark og alt hans gods i St. Peters og sin beskyttelse, ettersom kongen, «oppflammet af troens og fromhetens iver, ville dra mot de hedninger og barbarer som forulempet de nyomvendte i Estland». Samtidig påla paven de danske biskopene å sørge for at ingen ustraffet brøt dette pavebudet, og han innfridde Eriks ønske om i tre år å tilta seg den tredjedelen av den danske tienden som ellers tilfalt kirkene, unntatt et mindre beløp til vedlikehold av takene og kjøp av lys. Pave Innocens erklærte med dette å ha vist kong Erik mer heder enn alle andre fyrster i verden. Men på samme tid som Erik innkasserte denne særlige gunst fra paven, ble det holdt et kirkemøte i Odense der pavens sendemann, Johannes fra Piacenza, møtte erkebiskop Uffe Thrugotsen, den 93 år gamle biskop Gunner fra Viborg, og den sykmeldte Odense-biskopens vara, magister Petrus Dacus. Tema for kirkemøtet var å verne kirken mot kongemakten. Helt i motstrid med pave Innocens' innrømmelse overfor kong Erik, ble det 22. februar utlyst en høytidelig forbannelse fra Odense over enhver som forbrøt seg mot kirkens gods og rettigheter: «Med makt fra Guds far, den hellige jomfru Maria og dette kirkemøte lyser vi bann over alle dem som for vinnings skyld, av hat eller for å oppnå noens gunst eller av hvilken som helst annen grunn med ondskap drister seg til å frata kirkene deres rett eller...friheter, og alle dem, som med vold og ondskap røver og angriper kirkelig eiendom, likeså de som lar slikt skje, påbyr og fremmer det.» Forbannelsen skulle hver sogneprest kunngjøre for sin menighet på høytidsdager. Fra den omtalte bannlysningen kunne man bare løses av sin biskop etter full bot. Denne såkalte «Odense-konstitusjonen» er nærmest kirkens krigserklæring mot kongemakten.
I 1244 ble de tre brødrene forlikte om å foreta et felles korstog mot Estland, men snart blusset konfliktene dem imellom opp igjen. Abel brøt ut og tok kongenavn, og store deler av den danske kirke fulgte ham. Erik og Abel lå i krig i flere år, hvor Abel, som var hertug av Slesvig, fikk støtte av sine holsteinske svogre.
Tidlig i 1247 foretok Abel og hans tyske allierte et stort angrep på Danmark; de brente ned Odense, og i Jylland erobret de Ribe 28. april, der de tok til fange både kongens menn og biskop Esge. Sønderjylland led voldsomt under plyndringen foretatt av begge parter, som når munkene i Øm kloster klaget over hertug Abel, men like mye over Eriks dronning, Jutta, som bodde i Skanderborg. Utpå vinteren 1247, da borgerkrigen var på tredje året, dro søsteren Sophie, gift med markgreven Johan av Brandenburg, til Danmark i et forsøk på å megle mellom brødrene sine, selv om hun da var gravid. Reisen førte til en for tidlig fødsel, der hun satte livet til. Hun og den nyfødte er gravlagt i Flensburg.
I 1248 foretok Erik et tokt til Arreskov på Fyn, trolig Abels farsarv. Erik skal ha erobret alle sine brødres slott og eiendommer, og attpåtil fengslet både Kristoffer og halvbroren hertug Knud av Blekinge. Dette ble fulgt opp med et flåtetokt til Femern, men til sjøs måtte han være forsiktig, for lübeckerne støttet Abel. De overfalt blant annet slottet Stegeborg på Møn, der nettopp hertug Knud satt fanget, og slik ble han befridd. Kristoffer må også ha kommet seg fri, for på denne tiden var det han giftet seg med Margrete Sprenghest. Men i begynnelsen av 1249 var det fred mellom brødrene, og kong Erik gjenopptok sin plan om et korstog til Estland. Det skal ha vært for å finansiere dette at han skrev ut den skatten som ga ham hans tilnavn, en skatt på en penning for hver plog. Skatten vakte voldsom motstand i Skåne som toppet seg med et regelrett bondeopprør. Dette ble imidlertid slått ned samme våren. Korstoget til Estland ble det ingenting av, og forholdene i Danmark var så urolige at Erik ikke kunne reist bort. Det er uklart om striden med Abel hadde tatt seg opp, men trolig var det denne sommeren at lübeckerne foretok et dristig tokt til København der de rev ned Absalons borg. Derimot sier samtidige kilder ingenting om Eriks seilas til Lübeck, overfallet på byen Slesvig i 1248 eller korstoget til Estland.
For egen regning påbegynte kong Erik oppførelsen av Gråbrødre kloster i Roskilde, men krig og ufred forhindret ham i å fullføre arbeidet. En vårdag i 1241 da han besøkte klosteret, fikk han nedskrevet sitt ønske om «at Vi måtte dø i de små brødres ordensdrakt og begraves i denne drakt hos de små brødre i Roskilde». I brevet (som er bevart) skjenket kongen og hans kansler, Roskildes biskop Niels Stigsen, klosteret sin støtte. Da han skulle halshugges i båten ute på Slien, skal krigsmennene ha spurt etter skatten hans. Han skal ha svart at den største skatten han hadde, lå i en kiste bos de små brødre i Roskilde. Da kong Abel senere kom til Roskilde og fikk åpnet kisten i Gråbrødre kloster, fant han bare en munkekutte der og repet som hørte til.
Voldsom død
I 1250 dro kong Erik igjen i krig og slo leir i Slesvig. Han lyktes i å erobre størsteparten av Abels hertugdømme, og brødrene møttes hos Abel for å slutte forlik. Under besøket, som fant sted på St. Laurentius' natt den 9. august 1250, ble Erik tatt til fange og halshugget, angivelig av ridderen Lave Gudmundsen Litle (ca 1195 – død 1252), en av kong Abels betrodde menn. Lave Litle drepte kong Erik på vegne av Abel og senket den døde i fjorden Slien. Abel satte sluttstrek for den mangeårige danske borgerkrig da han få uker senere ble hyllet som konge, etter å ha sverget på at han ikke hadde noe med drapet på sin bror å gjøre. To år senere ble han selv drept i et slag mot friserne. Lave som var utpekt som drapsmann, rømte fra Danmark med alt sitt gods. I Kiel ble han dolket ned og drept i en krangel om et brettspill. Han etterlot seg to barn og enken Ingeborg, datter av Cæcilia (som igjen var datter av Esbern Snare), og Anders Grosønn Ulfeldt av Tersløsegård som senere slektene Grubbe og Brahe og dikteren Ludvig Holberg overtok.
På hvelvingene over Eriks grav kan man se kalkmalerier med scener fra hans liv og død, som søkes koblet sammen med drapet på Knud Lavard mer enn hundre år tidligere. Den ledsagende teksten forklarer på latin: «Her synges messe», så kanskje fikk Erik Plogpenning lov til å skrifte før han ble drept.
Mislykte forsøk på kanonisering
Anstrengelsene for å få Erik Plogpenning kanonisert til helgen feilet, og ble trolig motarbeidet av danske geistlige. Paven var selv i knipe, for om han utnevnte kong Erik til helgen, la han seg ut med kong Abel. Han valgte derfor å trenere prosessen. Da Kristoffer som yngste sønn av Valdemar Seier kom på tronen etter kong Abel, tok han opp igjen arbeidet med å få sin eldste bror Erik kåret som helgen, som en legitimering av kravet på tronen. Heller ikke dette førte frem, og dronning Margrethes utspill i 1411 var også forgjeves.
Beretningene om miraklene kong Erik angivelig utvirket, er pålitelige vitnesbyrd om hvor omfattende samkvemmet var mellom de nordiske landene på 1200-tallet. En tredjedel av de som skal ha blitt hjulpet av Eriks helgenkraft, var nordmenn og svensker, og de aller fleste av disse besøkte klosterkirken i Ringsted. Ettersom byen ikke lå langs de vanlige handelsrutene, bekrefter dette Ringsteds status som valfartsmål. Men her må Erik dele æren med Knud den hellige, selv om dette ikke nevnes i beretningen om Erik.
Erikskrøniken
Erikskrøniken, Sveriges eldste historiske kildeskrift, er kritisert for sin politiske subjektivitet som drar ned troverdigheten, men ellers en fargeglad skildring av en periode full av kongedrap og politiske intriger i samtlige nordiske land. Blant annet beskriver krøniken kong Erik av Danmarks voldsomme død (utdrag i original tekst):
Dronning Jutta og deres barn
Dronning Jutta nevnes som vitne i brevet hvor kong Erik få måneder etter sin fars død uttalte et ønske om å få dø i fransiskanernes ordensdrakt og begraves i deres klosterkirke i Roskilde. Ellers er det bare opplyst om henne at hun en tid oppholdt seg på Skanderborg, og derfra i høy grad plaget munkene i Øm kloster. Jutta fødte kong Erik mange barn, men om det var sønner blant disse, må de ha vært døde før faren. Etter drapet på Erik i 1250 vendte Jutta visstnok tilbake til Tyskland.
Erik Plogpenning hadde kun døtre som overlevde hans ekteskap med Jutta av Sachsen. De mest betydningsfulle av disse var:
Gregor Bar Hebraeus
Gregor Bar Hebraeus (født i 1226 i Ebro nær Malatya i Sultanatet Rüm (dagens Tyrkia), død 30. juli 1286 i Maraga, Persia), var en syrisk-ortodoks mafrian og Østens katolikos i det trettende århundre. Han er kjent for sine verk innenfor filosofi, poesi, språk, historie og teologi, og har vært kalt «en av de mest lærde og allsidige menn fra Den syriske ortodokse kirke» (av Dr. William Wright).
Gregor Bar Hebraeus ble født med det arabiske navnet Abū'l-Faraj bin Hārūn al-Malaṭī. Det ser ut til at han tok det kristne navnet Gregor da han ble ordinert til biskop. Likevel ble han hele livet som regel kalt med det syriske kallenavnet Bar-‘Ebrāyā som igjen støtter bruken av det latinifiserte navnet Bar Hebraeus. Ofte blir det tatt for gitt at kallenavnet impliserer en jødisk bakgrunn (og gis betydningen 'Sønn av en Hebreer'). En annen teori er at navnet refererer til fødestedet hans, ‘Ebrā, hvor den gamle veien øst for Malatya mot Kharput (i dag kalt Elazığ) og Amid (i dag kalt Diyarbakır) krysser Eufratelven. Han samlet in sine mange og forseggjorte arbeider som resultat etter år med studier innen teologi, filosofi, vitenskap og historie slik tilgangen var i datidens Syria. De fleste av verkene han ble skrevet på syrisk, men også noen på arabisk som lenge før han ble født hadde tatt over som den dagligspråket.
Hans liv
Gregor Bar Hebraeus var syrisk-ortodoks biskop, filosof, poet, grammatiker, medisiner, bibelkommentator, kistoriker og teolog. Han var sønn av en lege som het Aron. Under farens oppdragelse mens de bodde i Antiokia og Tripoli, begynte han som ung med medisinstudier og mange andre typer vitenskap, og som han aldri forlot. Da han var 17 år, ble han munk. I 1246 ble han bispeviet av den syrisk-ortodokse patriarken Ignatius II til biskop av Gubos og i det følgende året ble han flyttet til bispesetet i Lacabene. Han ble flyttet til bispedømmet over Aleppo av Dionysius i 1252 og ble til slutt av patriark Ignatius III utnevnt til mafrian og Østens katolikos i 1264. Hans biskoppelige oppgaver gikk ikke ut over hans studier, i stedet utnyttet han muligheten på de mange reisene (vistasene) i det store ansvarsområdet til å besøke bibliotekene og konferere med de lærde menn han tilfeldigvis kom over. Han samlet gradvis store mengder lærdom, og ble kjent med omtrent alle typer av sekulær og religiøs vitenskap. I mange saker mestret han til fulle de varierende temaene han undersøkte. Hvordan han klarte å være så trofast til å bruke så mye tid til systematisk studie når det samtidig pågikk en massiv mongolsk invasjon, er helt uten sammenligning. Det som kanskje er det viktigste bidrag er ikke nødvendigvis de verk han selv har gjort, men det at han samlet, bevarte og systematiserte arbeidene til sine forgjengere. Både gjennom sin utstråling og vitenskap ble Bar Hebraeus respektert av alle. Hans død skapte sorg ikke bare blant hans egne men, også blant assyriske og de armenske kristne. Han ble gravlagt i Mar Mattai-klosteret i nærheten av Mosul. Han etterlot seg også en selvbiografi, som finnes i Assemanis verk ''Bibloth. Orient. II, s.248-263; den delen som omhandler hans død (ibid.'') ble skrevet av hans bror Bar Sauma.
Laura Unsworth
Laura Unsworth (født 8. mars 1988) er en britisk landhockeyspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der hun tok bronse med det britiske landslaget.
Han tok gull under Sommer-OL 2016.
Nyttårsaften 2016 ble Unsworth utnevnt til medlem av Order of the British Empire.
John Douglas
John «Johnny» William Henry Tyler Douglas (født 3. september 1882 i London, død 19. desember 1930) var en britisk bokser som deltok under OL 1908 i London.
Douglas ble olympisk mester i boksing, i vektklassen mellomvekt (71,67 kg), under OL 1908 i London.
Barham Salih
Barham Ahmed Salih (født 12. september 1960) er en kurdisk irakisk politiker som representerer Kurdistans patriotiske union (PUK). Han var statsminister i den autonome regionen Kurdistan i Irak fra 2009 til 2012, og ble valgt til Iraks president for en fireårsperiode fra 2. oktober 2018. Han stilte på nytt som presidentkandidat i 2022, men ble slått av motkandidaten Abdul Latif Rashid som fikk 62% av stemmene. Rashid representerer også kurdernes parti PUK.
Leopardpansermalle
Leopardpansermalle kan referere til flere pansermaller i gruppen Corydoras:
Corydoras trilineatus
Den legger eggene i tett vegetasjon. De voksne fiskene vokter ikke eggene. Hunnen holder 2-4 egg mellom bukfinnene, hvor hannen befrukter dem i løpet av ca. 30 sekunder. Deretter svømmer hunnen til et høvelig sted hvor hun klistrer eggene fast. Paret gjentar dette inntil rundt 100 egg har blitt befruktet og festet.
Akvaristikk
Corydoras trilineatus er en populær akvariefisk på grunn av et tiltalende utseende og fredelig adferd. Den kan forveksles med Corydoras julii, og selges ofte under dette navnet.
Marilyn Mazur
Marilyn Mazur (født 18. januar 1955 i New York) er en amerikansk-dansk jazzmusiker (perkusjon og piano), siden 1961 bosatt i Danmark.
Karriere som artist
Etter en kort karriere som profesjonell danser, trakterte hun piano, senere perkusjon i hennes eget band «Zirenes» (1973). Hun ble med i Alex Riels «Six Winds», etablerte kvinne- og teatergruppen «Primi Band», studerte ved Det Kongelige Danske Musikkonservatorium (1982) og var i kvartett med Uffe Markussen (1984–) samt en rekke andre danske jazzmusikere.
Med Palle Mikkelborg og Miles Davis spilte hun inn Aura (1985), medvirket i Miles Davis Band (1986–89), Gil Evans orchestra (1986), og turnerte med Wayne Shorter (1987). En rekke utgivelser med Jan Garbarek Group fulgte så (1991–). I gruppen «Pulse Unit» utga hun bl.a. Circular Chant (1994). I den senere tid har hun ledet gruppene «Future Song» (MaiJazz 2005), som bl.a. har hatt besetningen Hans Ulrik saksofon, Elvira Plenar piano, Klavs Hovman bass, Aina Kemanis vokal, Eivind Aarset gitar, Audun Kleive trommer.
Kvinne-ensemblet «Percussion Paradise» har bl.a. opptrådt ved Festspillene i Nord-Norge 2002. Med The Brazz Brothers har de utviklet «Det store slaget» til Spelet om Heilag Olav 2006. Ensemblet bestod da foruten Mazur, av Benita Haastrup, Lisbeth Diers, Birgitt Løkke og Josefine Cronholm. Ved Moldejazz 2008 var hun residerende hovedartist.
Hun har skrevet filmmusikk til Her i nærheden (2000). Hennes liv er skildret i filmen Queen of percussion av Christian Braad Thomsen (2006).
Sivilforsvarets varslingsanlegg
Sivilforsvarets varslingsanlegg er varslingsanlegg som skal varsle befolkningen i Norge ved akutt fare. Sivilforsvaret har ansvaret for å etablere, vedlikeholde og drifte varslingsanleggene. Politiet har ansvaret for å utløse varsling i fredstid.
I fredstid kan varslingsanleggene blant annet brukes ved industriulykker med utslipp av giftige stoffer eller dambrudd i vannmagasiner. I krigstid kan anleggene brukes ved fare for flyangrep.
Sivilforsvarets varslingsanlegg består av ca. 1 250 tyfoner. Varslingsanleggene er stort sett plassert i byer og tettsteder, og signalene vil kunne høres av over halvparten av befolkningen.
Sivilforsvaret tester varslingsanleggene fast klokken 12 på den andre onsdagen i januar og i juni.
Angeli
Angeli (nordsamisk: Aŋŋel) er en landsby i Enare kommune i landskapet Lappland i Finland. Den ligger like ved grensa mot Norge, på østbredden av Anarjohka, og nær Muotkatunturi villmarksområde. De fleste innbyggene snakker samisk som morsmål.
Det er veiforbindelse fra Angeli via helårs grusveier nordover til Karigasniemi og østover til Enare.
Herodes Boëthus
Herodes Boëthus (født ca. 27 f.Kr. død 33/34 e.Kr.)  var sønn av Herodes den store og Mariamne II, som var datteren til øverstepresten Simon Boëthus. Herodes Boëthus kalles også Herodes Filip. Han må ikke forveksles med sin halvbror Herodes Filip, som ble konge over en del av Israel etter farens død.
Herodes Boëthus var nevnt som en arving etter sin far, Herodes den store, i han første testamente. Men Herodes den store tok ham ikke med i sitt andre testamente, angivelig fordi Mariamne II hadde unnlatt å fortelle om komplottet til Antipater, en annen sønn.
Herodes Boëthus var den første ektemannen til Herodias, datter til hans halvbror Aristobulus. Med henne fikk han datteren Salome. Imidlertid ble han skilt fra Herodias, som isteden giftet seg med hans halvbror Herodes Antipas. (Matteus 14:3) Herodes Antipas ble på sin side skilt fra sin første kone. Dette var noe som ikke var i overensstemmelse med loven, og som Døperen Johannes fordømte.
Laik Ali
Laik Ali (født 1903, død 1971) var en hyderabadsk forretningsmann og politiker. Han var leder i partiet Majlis-e-Ittihad-ul-Muslimeen, også kalt bare Ittihad, og Hyderabads statsminister fra desember 1947 til staten ble innlemmet i India med militærmakt i september 1948.
Liv og virke
Ali var ingeniør og arbeidet i statsforvaltningen før han, med hjelp av Akbar Hydari, etablerte Hyderabad Construction Company. Han var også involvert i ledelsen av Deccan Airways, Singareni Collieries Company, Hyderabad State Bank, Nizam Sugar Factory og Hyderabad Roller Flour Mills.
Etter delingen av India, var Ali blitt Pakistans utsending til De forente nasjoner. Han hadde støtte fra Muhammad Ali Jinnah da han 28. november 1947 ble utnevnt av nizam Osman Ali Khan til statsminister i Hyderabad. Ali ble statsminister i spissen for en muslimskdominert Ittihad-regjering på et tidspunkt da det var krise i forholdet mellom Hyderabad og India. Partene hadde blitt enig om en stillstandsavtale, men Hyderabad tok skritt i retning av uavhengighet, en politikk Ittihad var pådriver for. Alis statsministerperiode var også preget av aktivitet fra den militante razakarorganisasjonen tilknyttet partiet Ittihad og ledet av Kasim Razvi. Som statsminister forsøkte Ali å få Hyderabads sak framlagt for FN. Situasjonen utviklet seg til at India i september 1948 invaderte Hyderabad.
Etter at India tok militær kontroll over Hyderabad, ble Laik Ali, sammen med resten av regjeringen, arrestert. I mars 1950 flyktet han fra husarrest og kom seg til Pakistan. Han ble formann for Hyderabad Trust som hadde til formål å bistå flyktninger fra Hyderabad.
Eina
Eina er ei bygd og et tettsted i Vestre Toten kommune i Innlandet. Tettstedet har innbyggere per 1. januar, og ligger i nordenden av Einavatnet (eller Einafjorden). Fra Einavatnet løper Hunnselva nordover mot Mjøsa. I hele bygda bor det om lag 1 600 mennesker (1998). I tettstedet er det stasjon på Gjøvikbanen, mellom stoppestedene Bleiken og Reinsvoll. Eina sentrum ligger ca. 12 kilometer sør for Administrasjonssenteret Raufoss.
Neslihan Demir
Neslihan Demir (født 9. desember 1983) er en tyrkisk volleyballspiller. Hun representerte landet sitt under Sommer-OL 2012 i London, der laget hennes ble slått ut i gruppespillet.
Eina
Einas historie - jordbruk og jernbane
Det har vært fast bosetting på Eina sia høgmiddelalderen. Mesteparten av området rundt Einafjorden var rydda og bosatt før svartedauden. Men med pesten ble bygda for det meste folketom; folk bosatte seg heller i områder som var gunstigere for jordbruk, særlig lenger øst på Toten. På 1600-tallet var det igjen bosetting på de fleste gardene rundt Einavatnet, og bygda ble da kalt Einastranda. Først med jernbanen kom kortforma Eina, som navn på stasjonen.
I 1902 åpna Gjøvikbanen, og Eina fikk sin egen stasjon. Med åpningen av Valdresbanen i 1906 ble Eina et jernbaneknutepunkt, en typisk stasjonsby. På Eina greina Valdresbanen av Gjøvikbanen. I stasjonsbyen kom det flere kafeer, hoteller, butikker samt meieri. Eina som tettsted ble svekka da passasjertrafikken på Valdresbanen ble nedlagt i 1989. På Hågår, sør for Eina sentrum, var det for øvrig også stasjon.
Den tidligere kommunen Eina
Eina ble skilt ut som egen kommune i 1908, samtidig med Kolbu. Tidligere hadde de to bygdene vært en del av Vestre Toten. Med egen kirke (bygd 1890) og et livlig tettsted fikk einaingene argumenter for mer lokalt sjølstyre. Men kommunen hadde et lite befolkningsgrunnlag. I 1908 hadde Eina 1 173 innbyggere, og kommunen ble en av de minste i Kristians amt. Kommunestyremøtene ble holdt i herredshuset Folkvang. I 1964 ble Eina igjen innlemma i Vestre Toten, som et ledd i Schei-komiteens arbeid med å redusere antall kommuner i Norge.
Monika Schwingshackl
Monika Schwingshackl (født 5. mars 1972) er en italiensk tidligere skiskytter.
Hun representerte Italia under Vinter-OL 1992.
Japans kvinnelandslag i softball
Japans kvinnelandslag i softball er det japanske landslaget i softball for kvinner. De konkurrerer for Japan under internasjonale konkurranser som VM i softball for kvinner, sommer-OL og andre internasjonale landslagsturneringer.
De har deltatt i OL fire ganger, og tok gull i 2008. De er kvalifisert for Sommer-OL 2020.
VM i slalåm-padling 1995
VM i slalåm-padling 1995 (verdensmesterskapet i slalåm-padling) ble arrangert i Nottingham i Storbritannia i 1995.
Franz Albert Seyn
Franz Albert Alexandrovitj Seyn, (russisk: Францъ Альбертъ Зейнъ) (født 27. juli 1862, død sommeren 1918) var en russisk offiser og generalguvernør for Storfyrstedømmet Finland i årene 1909 til 1917.
Seyn tjenestegjorde fra 1890 i Finland og var i årene 1899 til 1905 var han sjef for generalguvernørens kanselli under Nikolaj Bobrikov, og deretter i årene 1907-1909 var han adjutant hos generalguvernøren. I 1909 utnevnt til generalløytnant og overtok som generalguvernør.
Etter februarrevolusjonen telegraferte Aleksandr Kerenskij til admiral Nepenin ved den russiske flåten som lå ved Sveaborg og ba om at Seyn ble arrestert og han ble sammen med sin kansellisjef Michail Borovitinov ført under bevoktning til Petrograd. Hans hustru Sofia Seyn valgte å følge ham i fangenskapet.Seyn ble enten kastet over bord fra en pram som fraktet fanger fra Petrograd til Kronstadt, eller kan ha blitt kastet i vannet etter at han ble løslatt og druknet.
Sofia Seyn levde deretter som Borovitinovs husholderske.
Bredo von Munthe af Morgenstierne (1851–1930)
Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne (født 11. november 1851 i Christiania, død 24. april 1930 i Oslo) var professor i rettsvitenskap ved Det Kongelige Frederiks Universitet fra 1889, medlem av Det akademiske kollegium og universitetets rektor fra 1912 til 1918. Hans far var amtmann i Stavanger, og han tok examen artium ved Kongsgaard skole i 1870. Han var barnebarn av Bredo Henrik von Munthe af Morgenstierne den eldre, og far til diplomaten Wilhelm von Munthe af Morgenstierne og til språkforskeren Georg Valentin von Munthe af Morgenstierne.
Trichopsida
Trichopsida er en slekt av løpebiller.
Utbredelse
Slekten er utbredt på New Zealand.
200 Motels
200 Motels, soundtracket til Frank Zappas film, 200 Motels ble utgitt av United Artists Records i 1971. Som filmen, viser albumet en historie om The Mothers of Invention som blir fullstendig gale i den lille byen Centerville og bassisten Jeff Simmons som sluttet i bandet før filmen ble innspilt, og ble erstattet av skuespilleren Martin Lickert som opptrådte i filmen.
Albumet klatret til nr. 59 på Billboard 200, selv om kritikere bedømte albumet som perifert innen Zappas utgivelser.
Musikk og lyrikk
Rock og komediesangene «Mystery Roach«», «Lonesome Cowboy Burt», «Daddy, Daddy, Daddy», «What Will This Evening Bring Me This Morning», «Magic Fingers» og sluttsporet «Strictly Genteel», som er en blanding av orkester og rock-elementer, ble bedømt som høydepunktene på albumet av kritiker Richie Unterberger.
François Couture, en musikk-kritiker for Allmusic, uttalte at «Mystery Roach» inneholder mange forskjellige meninger multiple, hvorav alle forbindelse med andre tekster i Zappas diskografi. Disse inkluderer blant annet «The Freshwater Fish» som finnes på The Mothers of Invention's live album, Fillmore East - June 1971 som inneholdt en sang om "the mud shark", en cannabis-sigarettstump, som får karakteren "Jeff" til å bli helt gal i inneholdet av filmen, og en hårstil, som forbinder sangteksten med «Jelly Roll Gumdrop», en sang fra Cruising with Ruben & the Jets. Versjonen på albumet er annerledes en versjonen på filmen, der små elektriske gitarsoloer av Zappa mangler, og var egentlig ikke skrevet for filmen med dette elektriske arrangementet, men hadde opprinnelig blitt skrevet som tre separate, ubrukte akustiske bluesorienterte arrangementer. Sangen ble ikke framført live.
«Dance of the Rock & Roll Interviewers» er et orkesterstykke som opprinnelig skulle settes sammen med «Touring Can Make You Crazy» som en del av en tidlig scene der bandet kommer til Centerville og blir tatt imot av musikkjournalister, men bare en liten del av sekvensen, der et bilde av "mannekengen" Zappa blir revet istykker av journalister, noe som finnes i siste del av filmen. På grunn av tid og budsjett ble «Touring Can Make You Crazy«»-sekvensen ikke filmet. Når det gjelder «Touring», skriver Couture at "The long double-bass notes and the overall dark atmosphere and slow tempo suggest a tiring trip".
Albumet inneholder fem segmenter som danner en suite, «This Town Is A Sealed Tuna Sandwich», en prolog, «Tuna Fish Promenade», «Dance of the Just Plain Folks«», en reprise av hovedmelodien og konklusjonen «The Sealed Tuna Bolero». Kun den siste boleroen ble med i filmen. «Tuna Sandwich» suiten for å etterfølge komposisjonen «Centerville». «Would You Like A Snack?» er en vokalversjon av Zappas komposisjon «Holiday in Berlin», som kommer igjen gjennom hele albumet og i filmen med forsjellige arrangementer, inkludert «Semi-Fraudulent/Direct-From-Hollywood Overture«». Sangteksten i «Would You Like A Snack?» er lik låten på Zappas live album Ahead of Their Time. Zappa spilte tidligere inn en urelatert sang med det samme navnet, som er spilt inn med Mothers of Invention og Jefferson Airplane–sanger Grace Slick.
«Redneck Eats» begynner og slutter med en dialog med karakteren "Lonesome Cowboy Burt" (spilt av Jimmy Carl Black) piper ut orkesteret, som spiller en Igor Stravinsky og Edgard Varese-influert komposisjon. «Janet's Big Dance Number» er om en av filmens to groupie-karakterer og inneholder langsomme pianoakkorder, played over kontrabass-toner. Koret dukker opp sent i låten og plukker opp Stravinsky-melodien. «Lucy's Seduction of a Bored Violinist», følger den andre groupie karakteren, og inneholder en "myk melodi", etterfulgt av en rytmeforandring og en raskere reprise av "Janet"-melodien. Albumet setter sammen «Lucy» med filmens «Postlude«», som dukker opp på slutten av filmen under kreditering av filmens deltagere, og er spilt på cembalo.
Den andre halvdelen av albumet begynner med suiten «Dental Hygiene Dilemma», som begynner med «I'm Stealing The Towels», for en filmsekvens som allerede var skrevet og deler av sekvensen var filmet før det var blitt bestemt at filmsnutten var ubrukelig og sekvensen kuttet. Mesteparten av suiten, «Dental Hygiene Dilemma», fantes i filmen som en tegnefilm av Charles Swenson, som senere ledet filmen Down and Dirty Duck med Mothers of Invention bandmedlemmer og 200 Motels stjernene Mark Volman og Howard Kaylan.
Bon Homme County
Bon Homme County er et fylke i den amerikanske delstaten Sør-Dakota.