cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Paul Consbruch
Prest
Fra 1950 til 1955 studerte Paul Consbruch filosofi og katolsk teologi ved Det teologiske fakultet i Paderborn og ved Universitetet i Freiburg im Breisgau. Etter å ha mottatt ordinasjonssakramentet fra erkebiskop Lorenz Jaeger den 26. mai 1955, virket han først som hjelpeprest i Gütersloh og Geseke. Der ble han utnevnt til kapellan og ble senere flyttet til Brakel. Han ble senere utnevnt til sogneadministrator der.
I 1967 ble Consbruch sogneprest for St. Johannes Døperens menighet i Beverungen, og ti år senere også administrator for St. Maria Magdalena menighet i Beverungen-Drenke. Fra 1978 til 1981 var han dekan for pastoralegionen Hochstift og fra da av medlem av Presterådet.
Biskop
Den 15. november 1980 utnevnte pave Johannes Paul II ham til titulærbiskop av Gor og hjelpebiskop av Paderborn. Han ble bispeviet den 8. februar 1981 av erkebiskopen av Paderborn, Johannes Joachim Degenhardt; medkonsekratorer var hjelpebiskopene i Paderborn, Paul Heinrich Nordhues og Hans Leo Drewes.
I 1981 ble han residerende domkapitular og Wirklicher Geistlicher Rat. I tillegg overtok Consbruch oppgaven som misjonsdirektør i erkebispedømmet Paderborn. Deb 2. april ble han biskoppelig vikar for verdensmisjonsanliggender i erkebispedømmet og ble utnevnt til kommisjonen for verdenskirken av den tyske bispekonferanse. Han fungerte også i liturgikommisjonen.
Den 11. mars 1999 ble Consbruch fritatt fra sine plikter som hjelpebiskop i Paderborn av pave Johannes Paul II på grunn av sykdom. Det var først i 2005 at erkebiskop Hans-Josef Becker takket ham fullstendig av fra alle de funksjoner han fortsatt hadde utført. Inntil da hadde han fortsatt å utføre oppgavene som biskoppelig vikar for aaker vedrørende verdensmisjonen, og forrettet konfirmasjonens ssakrament i en rekke menigheter da det var ellers vanskelig å finne noen til dette.
Allerede i 1978 tok Paul Consbruch initiativ til opprettelsen av ordningen «Pastor der Pastöre», en stilling for å ivareta prester i nødssituasjoner i erkebispedømmet Paderborn. I 2008 ga han den oppgaven videre til hjelpebiskop Hubert Berenbrinker og monsignor Andreas Kurte.[2]
Biskop Consbruch døde om kvelden 1. februar 2012 og ble gravlagt på Stockkämpen-gravlunden.
Stener Robertsen
Stener Robertsen (1896–1964) var en gårdbruker, fisker og lokalpolitiker fra grenda Oksvoll i daværende Nes kommune (nå i Ørland) i Trøndelag. Han var ordfører i Nes kommune i noen uker våren 1945, før den valgte varaordføreren Asbjørn Berg kom ut av krigsfangenskap og overtok ordførervervet.
Han var født i Ibestad i Troms, og etablerte seg der i 1916/1917 med fiskeskøyta Robert Grav, som han eide sammen med broren Hans og sambygdningen Viggo Tande. De drev storsildfiske på Trøndelagskysten, og han møtte der Liva Arntsen fra Nes som han giftet seg med i 1920. Familien bodde på Skaret på Val. Robertsens sønn Arnt var gjennom ekteskapet med Ingjerd svigersønn av lærer og ordfører Hans Krokmyrdal.
Robertsen var med på å introdusere snurpenot i fiskerinæringa i Trøndelag i 1930-åra.
Mikael VII Dukas
Mikael VII Dukas (eller Doukas) (gresk: Μιχαήλ  Ζ Δούκας) med kallenavnet Parapinakēs (Παραπινάκης, som betyr «minus en kvart» - med henvisning til devalueringen av den bysantinske valuta under hans styre), var keiser i Østromerriket (Bysants) fra 1071 til 1078. Han var sønn av den forrige keiseren, Konstantin X Dukas.
Hans liv
Den 1. januar 1068 giftet Eudokia seg med general Romanos Diogenes som nå ble kronet til medkeiser sammen med Mikael VII, Konstantios og en tredje bror, Andronikos Dukas. Romanos måtte raskt finne en militær løsning overfor de muslimske seldsjukkene, men han led et stort nederlag i slaget ved Manzikert i august 1071. Romanos ble tatt til fange og måtte inngå en ydmykende fredsavtale med muslimenes leder Alp Arslan. Mikael VII holdt seg i bakgrunnen mens hans onkel Johannes Dukas og den høytstående rådgiveren Mikael Psellos konspirerte for å avsette Romanos da han ble løslatt fra fangenskap. Etter et regelrett statskupp støttet av væringgarden ble Romanos arrestert og blindet mens keiserinne Eudokia ble tvunget til å gå i kloster. Mikael ble innsatt som keiser, men han så ingen grunn til å overholde fredsbetingelsene med seldsjukkene. Mikael Psellos og Johannes Dukas var fortsatt rådgivere, men Mikael VII overlot stadig flere av avgjørelsene til finansministeren Nikephoritzes. Keiserens viktigste interesser var, ifølge Psellos, de akademiske sysler, og han overlot til Nikephoritzes å øke beskatningen – uten at dette fullt ut kunne finansiere hæren. Som keiser var han inkompetent, og han omga seg med sykofanter som konfiskerte eiendom for eget formål mens imperiet forfalt. Den underbetalte hæren var på randen av mytteri, og i 1071 tapte bysantinerne Bari, deres siste besittelse i Italia, til normannerkongen Robert Guiscard. Samtidig sto imperiet overfor et alvorlig opprør på Balkan i 1072, der opprørere under ledelse av Georgi Voyteh forsøkte å gjenopprette det bulgarske rike. Opprørerne erobret hovedstaden Skopje og de kronet den montenegrinske kong Konstantin I Bodin til tsar av Bulgaria under navnet Peter III. Opprøret ble imidlertid slått ned av general Nikeforos Bryennios.
Etter tapet ved Manzikert sendte den bysantinske regjeringen ut en ny hær mot seldsjukkene under ledelse av general Isak Komnenos, en bror av den senere keiser Alexios I Komnenos, men denne hæren ble slått og generalen tatt til fange. Problemet ble enda større av en massiv desertering av vestlige leiesoldater. Disse ble forsøkt bekjempet med en ny hær ledet av caesar Johannes Dukas. Også denne hæren ble slått, og Johannes Dukas ble tatt til fange. Senere ble han presentert som desertørenes tronpretendent, men opprørerne ble slått ned i 1074.
De militære nederlagene førte til omfattende misnøye og det ble forverret av en devaluering av valutaen, noe som gav keiseren tilnavnet Parapinakēs («minus en fjerdedel»). Misnøyen førte til to samtidige opprør under generalene Nikeforos Bryennios den eldre og den senere keiser Nikeforos III Botaneiates, henholdsvis på Balkan og i Anatolia. Botaneiates ble støttet av seldsjukkene og han nådde Konstantinopel først. Mikael VII trakk seg fra tronen uten kamp og flyktet til Stoudios-klosteret. Han ble senere metropolitt (biskop) i Efesos og døde i Konstantinopel i 1090.
Tronranerne
Ulike tronranere forsøkte å styrte Michael VII eller å tilrane seg deler av imperiet. Noen av disse var:
Familie
Mikael VII Dukas var gift med Maria Bagrationi (Maria av Alania) som var datter av kong Bagrat IV av Georgia. De hadde minst en sønn, Konstantin Dukas, som var medkeiser 1075-1078 og 1081-1087 eller 1088. Han døde ca 1095.
Harold Mechelynck
Harold Mechelynck (født 1. juli 1924, død 2013) var en belgisk landhockeyspiller.
Han representerte Belgia under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 9.
AIGLX
Accelrated Indirect GLX (AIGLX) er et prosjekt med åpen kildekode som er grunnlagt av Red Hat og Fedora fellesskapet, under ledelse av Kristian Høgsberg, for å tilføye akselrete indirekte GLX rendering til X.Org Server og DRI-driverne. Dette gir X-klienter tilgang til full maskinvare-akselrert rendering over GLX-protokollen. Denne utviklingen var påkrevet for at composititing vindustjenere som bruker OpenGL skulle fungere med maskinvare-akselering.
Wenche Westberg
Wenche Karen Westberg (født 1975 i Halden) er en norsk politiker (Sp). I oktober 2021 ble hun utnevnt til statssekretær i Landbruks- og matdepartementet for statsråd Sandra Borch. Fra 2012 til 2021 var hun politisk rådgiver i Senterpartiets stortingsgruppe.
École normale supérieure de Lyon
École normale supérieure de Lyon (ENS Lyon) er en fransk grande école som ligger i byen Lyon. Det er en av de fire prestisjetunge écoles normales supérieures i Frankrike. Skolen består av to akademiske enheter - kunst og vitenskap - med campus i Lyon, nær sammenløpet av elvene Rhône og Saône.
ENSL-studenter har vanligvis en spesiell status som embetsmenn etter mange konkurranser, forutsatt at de fortsetter siviltjenestekarrierene.
Roger Morlet
Roger Morlet (født 19. september 1930) var en belgisk landhockeyspiller.
Han representerte Belgia under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 9.
Litteraturåret 1899
Litteraturåret 1899 er en oversikt over utgivelser, hendelser, prisvinnere og avdøde personer med tilknytning til litteratur i 1899.
Fødsler
|| forfatter ||align=center|60 ||align=center| ||
|| forfatter ||align=center|66 ||align=center|1965 ||
Dødsfall
|| forfatter ||align=center|65 ||align=center| ||
Amplexella
Amplexella er en slekt av mycelbiller som særlig finnes knyttet til sopp og åtsler.
Utseende
Små (2-4 millimeter), halvmatte, mørkbrunlige mycelbiller, kroppsformen nærmest dråpeformet med lange bein. Antennene er litt kølleformede og 11-leddete. De fem ytterste leddene danner en avlang klubbe, men det åttende leddet er mye mindre enn de andre og er vanligvis forkortet til en liten skive. Hodet er oftest kraftig innskåret bak fasettøynene, med en smal hals, men dette kan være vanskelig å se da billene gjerne trekker hodet inn under brystskjoldet. Hannen har utvidete føtter på forbeina.
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Soyot-Tsaatansk
Soyot-Tsaatansk, eller Soyotisk, er et utdødd og revitalisert nordøsttyrkisk språk av Sayan-greinen som ligner på dukhansk og som er nært beslektet med tofalarisk. To dialekter eller språk snakkes i Russland og Mongolia: Soyot i Okinskydistriktet i Burjatia (Russland) og Tsaatansk (uriankhai) i Darkhaddalen i Mongolia.
Paul Toussaint
Paul Toussaint (født 27. november 1921, død februar 2018) var en belgisk landhockeyspiller.
Jean de Labartette
Jean de Labartette M.E.P. (født 31. januar 1744 i Ainhoa i det franske Baskerland i Frankrike død 6. august 1823 i Fransk Indokina og begravet i Cô-Vuu) var en fransk katolsk misjonær som var misjonsbiskop og apostolisk vikar i Indokina.
Prest
Jean de Labartette ble født i 1744 i det franske Baskerland. Han ble ordinert til prest den 28. februar 1772 og ssluttet seg året etter til Det parisiske ytremisjonsselskap. Han dro avsted til misjonmarken i Cochinchina den 29. november 1773. .
Han ble to ganger arrestert i Haute-Cochinchine, hvor han var bosatt, og løslatt etter en tid begge ganger.
Apostolisk vikar, titulærbiskop
Han ble utnevnt til koadjutor for biskop Pierre-Joseph-Georges Pigneau de Béhaine og til titulærbiskop av Vera den 30. mars 1784, men kunne ikke bispevies før den 21. september 1793, av biskop Jacques-Benjamin Longer, M.E.P., apostolisk vikar av Vestre Tonkin.
Ved forgjengerens død ble han promovert til apostolisk vikar i Cochin, Kambodsja og Ciampa den 9. oktober 1799. Han forble i embetet til sin død den 6. august 1823.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Gresk-buddhisme
Gresk-buddhisme refererer til den kulturelle synkretisme mellom hellenistisk kultur og buddhisme som utviklet seg i tiden fra 300-tallet f.Kr. og ebbet ut på 400-tallet e.Kr. Områdene som var preget var Baktria og det indiske subkontinent, noe som tilsvarer områdene i dagens Afghanistan, India, og Pakistan. Det var en kulturell konsekvens av en lang kjede av samhandlinger som begynte med gresk militær invasjon i India med Aleksander den store, fremmet videre med etableringen av det indo-greske kongerike og ytterligere utstrakt under blomstringen av Kushriket. Gresk-buddhisme påvirket den kunstneriske og kanskje også den åndelige utviklingen av buddhismen, særskilt Mahayana (den ene av tre buddhistiske hovedstrømninger). Buddhisme ble deretter innført i det sentrale og nordøstlige Asia fra 100-tallet e.Kr., og spredte seg til sist til Kina, Korea, Japan, Filippinene, Sibir og Vietnam.
Historisk riss
Samhandlingen mellom hellenistisk kultur og buddhisme begynte med Aleksander den store erobret Perserriket og deretter underla seg ytterligere regioner i Sentral-Asia i 334 f.Kr., krysset elven Indus med en invasjonshær og deretter elven Hydaspes (dagens navn Jhelum) etter slaget ved Hydaspeselven og trengte så langt inn i India som til elven Beas, således etablerte direkte kontakt med India.
Aleksander grunnla en rekke byer i sine nye områder, blant annet i Amu-Darja og Baktria, og gresk bosetning strakte seg helt til Khyberpasset, Gandhara (se Taxila) og regionen Punjab. Disse områdene samsvarer til en unik geografisk korridor mellom fjellkjedene Himalaya og Hindu Kush gjennom hvor det meste av samhandlingen mellom India og Sentral-Asia skjedde, og førte til omfattende kulturell utveksling og handel.
Som følge av Aleksanders død i 323 f.Kr. smuldret hans veldige rike opp og hvor diadokene (etterfølgerne) opprettet deres egne kongedømmer i Anatolia og Sentral-Asia. Selevkos I Nikator meislet ut sitt Selevkiderike som strakte seg så langt som til India, men den østlige delen fragmenterte til det gresk-baktriske kongedømme (250 f.Kr. – 125 f.Kr.), fulgt av det indo-greske kongedømme (160 f.Kr. – 10 e.Kr.), og senere Kushriket (30–375 e.Kr.).
Vekselvirkningen av greske og buddhistiske kulturer fungerte i flere århundrer inntil det ble lagt i grus på 400-tallet med invasjonene fra heftalittene og siden med ekspansjonen av islam.
Religiøs vekselvirkning
Lengden av gresk tilstedeværelse i Sentral-Asia og nordlige India førte til muligheter for samvirke og vekselvirkning av mennesker, av språk og kultur, av kunstneriske framstillinger og forståelse, tanker og oppfatninger, ikke minst innenfor det religiøse planet.
Aleksander i Baktria og India (331–325 f.Kr.)
Da Aleksander invaderte Baktria og Gandhara, hadde disse områdene allerede vært under innflytelse av śramaṇaere, «søkere», en asketisk og nøysom bevegelse, som kan knyttes til flere indiske religiøse strømninger, inkludert jainisme på 800-tallet f.Kr., buddhisme på 500-tallet f.Kr., og andre. I henhold til legender bevart i Palikanonen, to brødre som var handelsmenn kom fra byen Kamsabhoga i Baktria, Tapassu og Bhallika, besøkte Gautama Buddha og ble hans disipler. Legenden hevdet at etter at de hadde reist hjem, spredte de hans lære i sitt hjemland.
I 326 f.Kr. hadde Aleksander erobret den nordlige regionen av India. Kong Ambhi av Taxila, kjent som Taxiles, overga sin by, et kjent senter for buddhismen, til Aleksander. Den makedonske kongen utkjempet et stort slag sammen med Ambhi mot kong Poros av Pauravas ved Hydaspeselven i Punjab. Etterpå gjorde han Poros til sin allierte.
Det er blitt hevdet at flere greske filosofer, blant dem Pyrrhon, Anaksarkhos og Onesikritos, ble utvalgt av Aleksander til følge ham på hans invasjon av India. I løpet av 18 måneder de var i India kom de i kontakt med indiske asketiske religiøse, og som grekerne kalt for gymnosofister (gresk: γυμνοσοφισταί, gymnosophistai), «nakne filosofer». Pyrrhon reiste tilbake til Hellas og ble den første filosofiske skeptiker og grunnla en retning som ble kalt for pyrrhonisk skeptisisme. Den greske biografen Diogenes Laertios forklarte at Pyrrhons sinnsro og åndelige likevekt fra verden var noe han hadde anskaffet seg i India. Få av Pyrrhons skrifter eller hva han har sagt har overlevd, men hva som er kjent synes å være åpenbare erindringer av samtaler han hadde med gymnosofistene i India, muligens buddhister: «ingenting virkelig eksisterer, men menneskelig liv er styrt av sedvane. (...) Ingenting er i seg selv mer dette enn det.»
Flere av disse filosofene, Onesikritos, en tilhenger av kynisme, skal ifølge Strabon ha lært i India følgende: «At ingenting som skjer med et menneske er godt eller dårlig, meninger er kun drømmer. (...) At den beste filosofi er hva som frigjør sinnet fra [både] glede og sorg.»
Kunstnerisk påvirkning
Tallrike eksempler på gresk-buddhistisk kunst viser en blanding av gresk og buddhistisk innflytelse, framstilt i sentre som Gandhara. Emnevalget til denne kunsten var helt klart buddhistisk, men de fleste motivene var av vestasiatisk eller av hellenistisk opprinnelse.
Antroposofisk representasjon av Buddha
Selv om det fortsatt er en del akademisk debatt, er de første antroposofiske representasjonene av Buddha selv blitt betraktet som et resultat av gresk-buddhistisk samvirkning. En del av de første og mest innflytelsesrike figurative portretter av Buddha kom på denne tiden, kanskje modellert eller påvirket av gresk statuer av Apollon i gresk-buddhistisk stil. Før denne nyvinningen var den buddhistiske kunsten preget av anikonisme (dyrkelse av symbolske objekter framfor avbildning av guddommen): Buddha ble kun representert gjennom symboler, som en tom trone, Bodhi-treet, Buddhas fotspor (Buddhapada) og lignende.
Den motstrebende bevegelsen mot antroposofiske representasjoner av Buddha og den forfinede utviklingen av anikoniske symboler for å unngå det (selv i fortellende scener hvor andre menneskelige figurer opptrer), synes å være knyttet til et av Buddhas utsagn fortalt i Dighanikaya som avskrekker fra representasjoner av ham selv etter at hans legeme er opphørt.
Grekerne eller de preget av gresk kultur, følte seg antagelig ikke bundet av disse restriksjonene ettersom på grunn av «deres kultform [var] grekerne var de første til å forsøke en skulpturell representasjon av Buddha». I mange deler av den antikke verden utviklet grekerne synkretiske guddommer som kunne bli et felles religiøst fokus for befolkninger av ulikt etnisk opphav og kulturelle tradisjoner. Et velkjent eksempel er Serapis, introdusert av Ptolemaios I Soter i Egypt og som kombinerte greske og egyptiske guder. I India var det også naturlig for grekerne å skape en enkeltstående felles guddom ved å kombinere billedframstillingen av en gresk gudekonge (Apollon, eller muligens den guddommeliggjorte grunnleggeren av det indo-greske kongedømme, Demetrios I av Baktria, med det tradisjonelle fysiske vesenstrekkene til Buddha.
Giachinoana
Giachinoana er en slekt av billene i delgruppen (underfamilien) Lebiinae i familiegruppen løpebiller.
Utseende
Middelsstore, nokså brede løpebiller. Hodet er bredt rundet med utstående fasettøyne, kjevene ikke forstørrede. Pronotum er rundet, litt smalere enn hodet og en god del lengre enn bredt. Dekkvingene er jevnbrede med tydelige punktrader, betydelig bredere enn forkroppen.
Levevis
Artene lever på fuktige steder ved vann. De er trolig nattaktive.
Utbredelse
Artene er utbredt i Australia (Northern Territory, nordlige Western Australia).
Systematisk inndeling
Systematikken følger Carabidae of the World.
WTA-touren 2019
WTA-touren 2019 ble avholdt fra januar til november 2019 og var verdencupen for kvinner i tennis i 2019. WTA var arrangør.
Niels Manuel Jaquesson
Han hadde fem barn, blant dem aerobicinstruktøren Kari Jaquesson.
Svefjorden
Svefjorden er en fjordarm av Skjerstadfjorden i Bodø kommune i Nordland som strekker seg 5,5 kilometer øst- og nordøstover mellom fastlandet i nord og Knaplundsøya i sør.
Jean Van Leer
Han representerte Belgia under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 9.
Svefjorden
Svefjorden har innløp i nord fra Saltfjorden via Saltstraumen og fra sørvest fra Indre Sundan. Sammen med Godøystraumen gir de tre sundene den eneste forbindelsene for vannmassene til og fra Skjerdstadfjordsystemet, noe som gir sterke tidevannsstrømmer i området.
Fylkesvei 812 tar av fra Kystriksveien ved Tuv og følger langs sørsiden av Sveet, den indre delen av Svefjorden.
Forskrift om domssogns- og lagdømmeinndeling
Forskrift om domssogns- og lagdømmeinndeling var en norsk forskrift fastsatt ved kongelig resolusjon 4. mars 2016 med hjemmel i domstolloven § 16, § 20 første ledd og § 22. Den ble fremmet av Justis- og beredskapsdepartementet.
Forskriftens første kapittel delte Norge inn i domssogn, hvert med en tingrett.
Kapittel 2 delte Norge inn i lagdømmer som har flere lagsogn. Hvert lagdømme har en lagmannsrett som er ankeinstans for flere domssogn.
Forskriften trådte i kraft umiddelbart, med unntak av § 9 bokstav c) som trådte i kraft 1. januar 2017 og § 15 bokstav d) som trådte i kraft 1. juli 2016.
Forskriften ble opphevet ved forskrift nr. 163 av 22. januar 2021 som trådte i kraft kraft 26. april 2021. Domssogn ble i den nye forskriften erstattet med rettskretser.
Forpleining
Forpleining er virksomhet i forbindelse med bespisning av militært personell. Det skjelnes mellom garnisonforpleining og feltforpleining. Forpleiningen ivaretas av intendanturen.
Gelae
Gelae er en slekt av biller som finnes knyttet til sopp.
Utseende
Små (1,8-3,5 millimeter) biller med ganske bred kroppsbygning, bredt ovale, gjerne blankt svarte. Antennene har en kraftig, tre-leddet klubbe.
Levevis
Artene lever sannsynligvis på slimsopper. Disse billene kan rulle seg sammen til en ball for å beskytte seg.
Systematisk inndeling
Flere av navnene spiller på at "Gelae" på engelsk vil uttales ganske likt som "jelly".
Kilder
Leiodidae i Tree of life
Liv Ullmann – scener fra et liv
Liv Ullmann – scener fra et liv er en norsk dokumentarfilm fra 1997, regissert av Edvard Hambro.
Filmen er et portrett av Liv Ullmann som skuespiller, regissør, menneskerettighetsaktivist og privatperson. Den viser blant annet Liv Ullmanns regiarbeid med Enskilda samtal (1987) som hadde manus av Ingmar Bergman og handlet om hans foreldre. Dette danner utgangspunket for et portrett av hennes tidligere samliv og samarbeid med Bergman. Det er også intervjuer med personer som arbeidet med Liv Ullmann på Broadway og klipp fra noen av de eldre filmene hun spilte i. På slutten viser filmen Liv Ullmann i Bosnia hvor hun blant annet jobbet for UNICEF.
Filmen vant en Amandapris for beste dokumentarfilm under filmfestivalen i Haugesund i 1997.
Spa-Francorchamps Formel 2 2023
Spa-Francorchamps FIA Formel 2-runden 2023 var et motorracerarrangement som ble holdt 29. og 30. juli 2023 på Circuit de Spa-Francorchamps, Stavelot, Belgia. Det var den 10. runden av Formel 2-mesterskapet i 2023, og ble holdt som en støtteserie for Belgias Grand Prix 2023.
Kvalifisering
Noter:
Feature løp
Noter:
Lucien Van Weydeveld
Lucien Van Weydeveld (født 25. november 1926, død ukjent) var en belgisk landhockeyspiller.
Han representerte Belgia under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 9.
Rhyssemus
Rhyssemus er en slekt av biller som hører til familien skarabider (Scarabaeidae). Disse billene har larver som utvikler seg i møkk som de graver ned.
Utseende
Små (ca. 3 millimeter) gjødselbiller, forholdsvis slanke med kraftige bein, antennene ender i en vifte. Slekten minner mye om slekten Psammodius, men har mer avlang kroppsform. Kroppen er mer eller mindre sylindrisk og avlang. Pronotum har dype tverrfurer. Dekkvingene har fine punktrader. Beina er utviklet til korte, men kraftige gravebein. Larvene er såkalte scarabaeiforme larver, fete og hvite, mer eller mindre C-formede, med en kraftig hodekapsel, kraftige, men ikke spesielt store kjever og tre par korte, kraftige bein.
Levevis
Disse billene har larver som utvikler seg i møkk, noen arter også i kompost. De graver gjerne i løs jord, men er ikke så dyktige gravere som artene i gjødselgravere (Scarabaeinae). Svært mange av artene i denne gruppen har gått tilbake og blir i dag regnet som truede, trolig mest på grunn av endrede driftsformer i husdyrholdet.
Utbredelse
Slekten er utbredt i den palearktiske sone, med mange arter i Sør- og Mellom-Europa.
Diego Boneta
Diego Andrés González Boneta (født 29. november 1990 i Mexico by) er en meksikansk skuespiller og musiker.
Musikk
Boneta spilte inn debutalbumet Diego i 2005, etter at han spilte en liten rolle i den meksikanske såpeoperaen Rebelde. Albumet ble utgitt i Mexico, Chile og Brasil i første omgang, men ble også gitt ut i USA litt senere. Dette ledet til at han fikk åpne tre konserter for Hilary Duff i Mexico.
Hans andre album het Indigo og ble gitt ut i 2008. Albumet ble skrevet og produsert av Mitch Allan, og Kara DioGuardi var også med på skrivefronten. Låtene Losing Me og Perdido En Ti ble kåret til ukens beste gratislåt på iTunes i mai 2008.
Etter sin suksess med filmen Rock of Ages skal han gi ut et nytt album på engelsk i 2012 eller 2013, hvor han jobber med Maroon 5s vokalist, Adam Levine.
Skuespiller
Boneta spilte først i TV-serier i hjemlandet Mexico, før han i 2010 tok steget over til USA for å prøve lykken som både sanger og skuespiller. Han spilte gjesteroller i TV-serier som Zeke and Luther, Pretty Little Liars og 90210, og hadde en stor rolle i fjernsynsfilmen Mean Girls 2 (2011), som var en slags oppfølger til den populære filmen fra 2004.
I 2012 kom hans store gjennombrudd i musikalfilmen Rock of Ages, hvor han spilte hovedrollen mot Julianne Hough. Tom Cruise, Alec Baldwin og Catherine Zeta-Jones har også roller i filmen. Etter å ha sett Bonetas audition, hevdet regissør Adam Shankman at han er «den neste store», og sammenliknet ham med Zac Efron, Channing Tatum og Liam Hemsworth.
Ivar Braut
Ivar Braut (født 28. februar 1956) er en norsk prest og biskop emeritus i Stavanger bispedømme. Han ble utnevnt til biskop den 8. desember 2016, og ble vigslet i Stavanger domkirke den 19. mars 2017. Braut tok over embetet etter Erling Pettersen.
Braut blir av flere regnet som en brobygger mellom ulike fløyer i kirken.
Av helsemessige årsaker gikk han av som biskop i 2018.
Issa Diop
Issa Laye Lucas Jean Diop (født 9. januar 1997) er en fransk fotballspiller som spiller for den engelske klubben.
Rolf Wikström
Biografi
Wikström ble født den 5. april 1949 i Stockholm i Sverige og vokste opp i enkle kår i hovedstaden, der fem familiemedlemmer delte på en liten leilighet i Hammarby IP (idtrettspark). Første gangen han hørte blues var da han i 1961 så et TV-program med den amerikanske pianisten og sangeren Champion Jack Dupree. Omtrent samtidig lånte Wikström en gitar av en onkel og begynte å øve på gitarsoloer som han hørte på radioen. Når familien hadde en TV-reparatør hjemme påtalte denne at gitaren Wikström spilte på var ustemt. Wikström hadde altså lært seg å spille instrumentet på en feilaktig måte, hvilket var mulig fordi han på dette tidspunktet kun spilte melodier og ingen akkorder. Etter at gitaren ble stemt korrekt, lærte han seg akkorder og noter fra en lærebok i musikk som han hadde fått på skolen. En stund senere kjøpte han sin første egne gitar, en Fenton Veil, og deretter en halvakustisk Levin 325. Han plugget den inn i en batteridrevet radio som dermed ble en forsterker.
1970-årene
I 1970 spilte Rolf Wikström gitar på bandet The Underground Failures debutalbum. Wikström fikk sitt første gjennombrudd i bandet Slim's Blues Gang, som ble ledet av Per «Slim» Notini. I 1971 ga bandet ut albumet The Blues Ain't Strange på Sonet Records. Wikström spilte også på John Holms singel «Svarte kungen»/«Nales blås». Med navnet Cool Hambone singeldebuterte Wikström i 1972 med «I'm So Tired of It»/«Supervisor Blues», utgitt på plateselskapet Tibet-46. Til tross for at det kun var to låter på singelskiven varte låtene fjorten minutter, noe som var uvanlig for en singel. I 1972 spilte han på Ola Magnells singel «Påtalåten» og John Holms album Sordin. I 1973 medvirket han på Risken Finns selvbetitlede album Risken Finns og året etter på Kjell Höglunds album Baskervilles hund og Göran Perssons Hundliv.
Rolf Wikström var også med i bandet «Löpande bandet» fra og med 1972. Wikström hadde blitt bedt om å lage melodier til tekster laget av den politiske sanggruppen som etter hvert ble Löpande Bandet. Gruppen ga ut albumet Nån gång måste man landa... i 1974, men var da allerede oppløst fordi Wikström var misfornøyd med den tiden som bandet brukte på å øve inn inn nye låter. I begynnelsen av 1975 arbeidet Wikström på «Länsstyrelsens regionalekonomiska enhet» men når arbeidet opphørte satset han på musikken på heltid. Debutalbumet som soloartist, Sjung svenska folk, utkom i februar 1975 på plateselskapet Ljudspår. Wikström spilte også gitar på Kjell Höglunds album Hjärtat sitter till vänster.
I 1976 dannet Wikström bandet Rolf Wikströms Hjärtslag som skulle fungere som Wikströms kompband. Sammen ga de ut albumene Hjärtslag (1977), Jävla måndag (1978) og Den åttonde dagen (1979) innen 1970-årene var omme. Wikström deltok også i 1979 som gitarist og producent på Lasse Tennanders studioalbum Längst därinne är himlen ändå röd.
1980-årene
I 1980 ble 2 album utgitt, Digitalis og Känns det igen. Wikström medvirket også på Turid Lundqvists album Tistlar från tundran (1980) og Charles Browns livealbum I'm Gonna Push On. Deretter ble Wikströms album Magaza Stomp (1981), Bluesman (1983), Bortom synd och skam (1984), Blås ut mitt månljus (1986), Det här är mitt liv (1988) og Mitt hjärta är ditt (1989) utgitt. På det sistnevnte albumet tolket han tekster av poeten Nils Ferlin og albumet ble populært og solgte godt.
Senere utgivelser
1990 utkom albumet Som ett fladdrande ljus, fulgt av Blues är allt jag har (1992), samlealbumet Som vattnet flyter i floden 1972–1992 (1993), Mississippi (1994) og ...din längtans blå anemone (1996). Det sistnevnte albumet var i likhet med et album fra 1989 Mitt hjärta är ditt, et album der Wikström tolker Nils Ferlin-låter og i likhet med første albumet med Ferlin-sanger ble ...din längtans blå anemone en salgssuksess. Albumet ble fulgt opp av albumene Himlen är blå (1996) og Starka band (1998).
Det første albumet som ble gitt ut i 2000-årene var Allting förändras (2001), som ble etterfulgt av samlealbumet Allt är gjort av plåt (2002), livealbumet 2 kvällar på Fasching (2002), Blues (2003), Det brustna hjärtat (2005) og ytterligere ett livealbum, Live 2005.
Etter flere år uten plateutgivelser, kom i 2011 albumet Istället för tystnad. Albumet nådde en nittendeplass på den svenske albumlisten.
Soloalbum
(samlingsalbum)
(samlingsalbum) (livealbum)
(livealbum)
Grimselpasset
Grimselpasset (tysk: Grimselpass) er en fjellovergang i Sveits som krysser Bern-Alpene ved høyde av 2 164 moh. Fjellovergangen forbinder Oberhasli, den øvre dalen av elven Aare, med den øvre dalen av elven Rhône. Ved dette, og som Aare er en bielv til Rhône, krysser fjellovergangen kontinentalskillet eller vannskille mellom Nordsjøen og Middelhavet.
Veien over Grimselpasset er en del av Aareruten, som er den nasjonal sykkelrute 8 i Sveits. Det har blitt benyttet ved flere anledningen av Sveits rundt (Tour de Suisse).
Historie
Den første uomtvistelige dokumenterte bruken av Grimselpasset går tilbake til 1300-tallet, men det er antatt at det har vært i bruk helt siden romersk tid, og dessuten i 1212 av troppene til hertug Berthold V av Zähringen. I 1397 signerte landskapene Pomat, Goms og Hasli, og byene Interlaken, Thun og Bern en avtale om sørge for fri og sikker handel på kløvveien over Grimselpasset.
Ost og kyr ble sendt sørover og vin, ris, korn og olivenolje kom nord. Denne handelen fortsatte fram til åpningen av Gotthard-jernbanen i 1882. Veien over fjellovergangen ble ikke forbedret med fast dekke før i 1894. Mellom 1920- og 1950-tallet ble flere anlegg for vannkraft utbygget i området av Kraftwerke Oberhasli (KWO), noe som førte til ekspansjon av veien. KWO promoterer i dag fjellovergangen og området rundt som en attraksjon for besøkende og som en del av turistreklamen Grimselwelt.
Antonio Segni
Antonio Segni (født 2. februar 1891 i Sassari på Sardinia, død 1. desember 1972 i Roma) var en italiensk politiker for partiet Democrazia Cristiana. Han var to ganger statsminister og var republikkens president fra 1962 til 1964.
Bakgrunn
Segni stammet fra en velstående sardinsk godseierfamilie. Som student var han medgrunnlegger av en seksjon av Azione Cattolica i Sassari.
Jurist
Segni studerte rettsvitenskap i Roma og begynte etter avlagt doktorgrad i 1920 på en universitetskarriere, først ved Universitetet i Perugia, deretter ved universitetene i Cagliari, Pavia og Sassari, før han ble professor i Roma.
Politiker
Han var blant stifterne av det kristeligdemokratiske partiet Democrazia Cristiana og ble etter andre verdenskrig medlem av Italias grunnlovsgivende forsamling. Han ble medlem av nasjonalforsamlingen og fikk ministerposter. Segni var landbruksminister (1946–1951) og utdanningsminister (1953–1954), før han i juli 1955 fikk sin første periode som statsminister. Etter at han gikk av som statsminister i mai 1957 var han 1958–1959 forsvarsminister, før han i februar 1959 igjen ble statsminister, denne gang til mars 1960. Han var samtidig innenriksminister. Fra 1960 til 1962 var Segni Italias utenriksminister.
I hans tid som statsminister undertegnet Italia i 1957 Roma-traktaten og gikk med i Det europeiske økonomiske fellesskap. Segni regnes som en forkjemper for europeisk integrasjon.
President
Han ble i 1962 valgt til Italias president og satt i presidentembetet til 1964, da han gikk av som følge av hjerneslag.
Segni ble i 1964 tildelt Karlsprisen.
TT «Kong Haakon VII» (1969)
TT «Kong Haakon VII» var et norsk dampturbin-drevet tankskip som ble bygget i 1969 ved skipsverftet Stord Verft A/S i Stord, Hordaland. Skipet ble overlevert den 7. august 1969 til det norske rederiet H. Reksten. Skipet ble døpt på Stord av H.K H. Kronprinsesse Sonja.
På skipets andre reise i ballast, ble det utsatt for en voldsom eksplosjon utenfor Vest Afrika. Ingen personer ble skadet. Skipet gikk for egen maskin til Lisboa, der omtrent 1/3 av skipet ble fornyet.
Skipet ble solgt for skrap og hugget i Kaohsiung, Taiwan sommeren 1984.
Mager
Mager kan vise til følgende personer:
Greipstad (Tromsø)
Greipstad er ei grend i Tromsø kommune. Den ligger lengst sør på Kvaløya, på nordsida av Malangen. Gården Greipstad har vært bosatt siden vikingtiden, muligens helt siden steinalderen. Grunnkretsen Greipstad hadde 34 innbyggere i 2015.
Fylkesvei 54 passerer gjennom bygda. Til Tromsø sentrum er det 33 kilometer i luftlinje og 55 km i kjørelengde.
Getrag
Getrag (stiftet 1935) er en tysk produsent av girsystem og en av verdens største. Fabrikken het først Getriebe und Zahnradfabrik Hermann Hagenmeyer GmbH & Cie KG. Da fabrikken i 2015 ble kjøpt av kanadiske Magna, hadde den 13 500 ansatte, 13 produksjonssteder og 10 ingeniørsentre spredt over 9 land. Getrag har levert til de fleste bilprodusenter, så som BMW, Daimler AG, Renault og Volvo. Hos Renault kalles Getrag-kassene for Efficient Dual Clutch (EDC). Firmaet ble i 2017 omdøpt til Manga PT. Sent i 2019 ble det klart at Ferrari SF90 Stradale ville få en 8-trinns dobbeltklutsj fra Magna PT.
Jacky Moucq
Jacky Moucq (født 11. mars 1922, død 1. januar 2008) var en belgisk landhockeyspiller.
Han representerte Belgia under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 9.
Skråstilte strategier
Skråstilte strategier (engelsk:Oblique Strategies) er en korstokk med 7x9 cm trykte kort i en svart boks, som ble skapt av Brian Eno og Peter Schmidt og først utgitt i 1975. Hvert kort har tilbyr en aforisme for å hjelpe kunstnere (spesielt musikere) komme forbi skapende blokkeringer.
Eksterne lenker
http://www.flickr.com/photos/kongniffe/7334311512/
Sven-Ole Thorsen
Sven-Ole Thorsen (født 24. september 1944 i København) er en dansk skuespiller, stuntmann, kroppsbygger og strongman konkurrent. Thorsen vant Danmarks sterkeste mann i 1983.
Biograf
På 1970-tallet var han en av verdens sterkeste menn og vant en rekke mesterskap i både styrkeløft og karate. Han er 196 centimeter høy.
Han har spilt i mange av filmhistoriens største kommersielle suksesser, ofte sammen med sin venn Arnold Schwarzenegger.
Thorsen fikk sitt filmgjennombrudd som Thorgrim, skurken med kjempehammeren i «Conan the Barbarian». Blant hans største roller er Tigris fra Gallia, Romas eneste ubeseirede gladiator, som i  Gladiator har en stor bifuve kamp med Russell Crowe, omgitt av fire sultne tigre.
Ved hjelp av sin status spiller han ofte imponerende giganter og skurker i sine filmer som på en eller annen måte blir slått av mindre motstandere på en David- og Goliat-måte, men han har også spilt heroiske karakterer som Gunnar den legendariske krigeren i Vikingsagaene. Selvbiografien Stærk mand i Hollywood ble utgitt 26. Den første utskriften av boken skal ha blitt utsolgt på 24 timer.
Léo Rooman
Léo Rooman (født 28. juli 1928, død 17. januar 2019) var en belgisk landhockeyspiller.
Han representerte Belgia under Sommer-OL 1952 i Helsingfors, hvor laget hans ble nummer 9.
Rettsoppgjør etter holocaust
Rettsoppgjør etter holocaust var en serie rettsprosesser som helt eller delvis omhandlet medvirkning til holocaust under andre verdenskrig. Rettsoppgjørene skjedde i regi av de allierte okkupasjonsmaktene i Tyskland straks etter krigen, det skjedde i regi av tyske myndigheter etter at Forbundsrepublikken (Vest-Tyskland) fikk suverenitet og det skjedde i de landene som var berørt av folkemordet. miniatyr|[[Benjamin Ferencz førte tiltalen i Einsatzgruppenprosessen i en alder av 27 år, det var første gang han førte en sak for retten.
«It was an experience indescribable because of its horror. It was as if I had peered into hell. That’s why I’m still fighting, to prevent that from happening again.»
De fleste forbrytere fra nazistenes krigføring ble aldri stilt rettslig til ansvar. En stor del av de som ble dømt til fengselsstraff slapp ut lenge før tiden. Simon Wiesenthal arbeidet med å spore opp forbrytere fra holocaust, blant andre Josef Mengele.
Offentlig henrettelse var gått ut av bruk i det meste av Europa før 1900. Ved rettsoppgjøret etter andre verdenskrig ble dødsdømte i flere land henrettet offentlig. For eksempel ble Kurt Daluege og Karl Hermann Frank hengt fremfor et stort antall fremmøtte i Praha. Arthur Greiser ble hengt offentlig utenfor sin egen villa. Henging var tradisjonelt brukt for alminnelige kriminelle, mens militære anså det som uverdig og foretrakk å bli skutt. For eksempel Wilhelm Keitel, Alfred Jodl og Hermann Göring ønsket å dø som soldater.
Straks etter krigen var det i regi av de allierte og de enkelte frigjorte landene en periode med intensiv straffeforfølgelse av nazister. Etter at de to tyske statene var etablert i 1949 kom en fase med benådninger og amnesti og mot slutten av 1950-årene var det nesten ingen nazister i fangenskap noe sted i Europa. Denne fasen ble fulgt av en tredje fase med reaksjon mot det som ble oppfattet som en moralsk og juridisk svikt ved benådninger og amnestier. I denne tredje fasen ble det innledet en serie nye rettsprosesser særlig i Vest-Tyskland. Sentralkontoret for etterforskning av nazistiske forbrytelser ble etablert i denne perioden. I noen andre land ble også gjennomført saker blant annet mot Klaus Barbie i Frankrike.
Holocaust
Holocaust var folkemord på jøder gjennomført av det nasjonalsosialistiske Tyskland og samarbeidende regimer fra 1941 til 1945. Holocausts gjerningsmenn tok livet av omkring 6 millioner jøder.
Den systematiske utryddelsen av jødene begynte i form av massehenrettelser to dager etter invasjonen av Sovjetunionen (Operasjon Barbarossa) 22. juni 1941. Massakrene på sovjetisk område inkludert de baltiske landene ble utført ved skyting av flere Einsatzgruppen som fulgte rett etter fremrykkende tyske militærstyrker (Wehrmacht og Waffen-SS). Den systematiske utryddelsen fortsatte i utryddelsesleirer i det okkuperte Polen, særlig i Auschwitz, Treblinka, Sobibór, Bełżec (utryddelsesleir), Kulmhof og Majdanek. I leirene ble jødene avlivet med gass og likene som regel brent. Omkring halvparten av de jødiske ofrene var polske og 1 million var sovjetiske borgere, og de fleste av disse var drept ved utgangen av 1942. Folkemord på jødene og andre folkegrupper foregikk i hovedsak i området som tilsvarer Polen, Hviterussland, Ukraina, Moldova, Litauen og Latvia. Massedrap omfattet jøder i andre områder okkupert eller kontrollert av Tyskland: Nederland, Hellas, Jugoslavia, Frankrike, Belgia, Italia, Norge, Østerrike, Tsjekkoslovakia og selve Tyskland. Holocaust kulminerte med drap på de ungarske jødene i 1944 og evakuering av dødsleirene i det okkuperte Polen til arbeidsleirer i Tyskland (dødsmarsjene) mot slutten av krigen. Anslagsvis 200,000 personer utenfor Tyskland medvirket på en eller annen måte til gjennomføringen av holocaust.
De allierte
Britiske myndigheter, med statsminister Winston Churchill og Lord Chancellor John Simon i spissen, ønsket å henrette ledende nazister som fredløse uten rettergang straks de var arrestert og identiteten bekreftet. På amerikanske side var det særlig Henry Morgenthau som støttet en slik summarisk prosess og han var særlig opptatt av holocaust (hans far hadde vært vitne til folkemordet på armenerne i 1915 ). Morgenthau skisserte samtidig en plan for å gjøre Tyskland om til et jordbruksland uten militær og industriell kapasitet. Churchill og Roosevelt ønsket å unngå massakre på nazister og andre tyskere noe de mente ville undergrav det politiske og moralske formålet med oppgjøret. Sovjetiske ledere ønsket å henrette et stort antall tyske ledere for å ødelegge den tyske krigsmaskinen. Britiske ledere fryktet at et rettssak etter vestlig standard ville skape sympati med de tiltalte. Britiske myndigheter mente det var tilstrekkelig å straffeforfølge et titalls eller noen hundre.
Omkring 100 000 tyske og østerrikske borgere har på en eller måte blitt straffet for medvirkning til nazistenes forbrytelser, av disse var over halvparten i Sovjetunionen. De allierte dømte 8812 tyskere og østerrikere ved domstoler i det okkuperte Tyskland. Vesttyske domstoler dømte 6495 for naziforbrytelser, østtyske domstoler (den sovjetiske okkupasjonssonen) dømte minste 12 000. Den tyske historikeren Norbert Frei anslår at nær 400 000 personer ble etterforsket. I Ungarn ble rundt 26 000 personer dømt for forræderi, krigsforbrytelser og forbrytelser mot menneskeheten. I den tsjekkiske delen av Tsjekkoslovakia ble 32 000 stilt for retten og 700 ble henrettet for samarbeid med nazistene. I Nederland (i 1945) ble 95 000 internert som kollaboratører. Det anslås at 10 000-15 000 personer ble summarisk henrettet i Frankrike etter frigjøringen. Straffeforfølgelse av forbrytelser mot minoritetsgrupper som jødene underminerte majoritetsbefolkningens selvbilde som uskyldige ofre for den tyske okkupasjonsmakten.
Henry L. Stimson, USAs krigsminister, var uenig i Morgenthaus ide om summariske henrettelser av ledende nazister. I stedet ville Stimson at USA skulle medvirke i et internasjonalt tribunal for straffeforfølgelse av nazilederne. Stimson ble støttet av general George C. Marshall og av generalkrigsadvokat Myron C. Cramer. Den amerikanske advokaten Murray C. Bernays, som under krigen tjenestegjorde ved hærens generalstab, foreslo å tiltale de ledende nazistene ikke bare for krigsforbrytelser, men også for en kriminell sammensvergelse om gjennomføre forbrytelsene. Bernays foreslo videre at dersom en organisasjon ble bevist å være en sammensvergelse kunne alle medlemmene av organisasjonen dømmes basert på medlemskap alene. Med denne fremgangsmåten ville en rettssak være nok til å dømme flere hundre tusen. Bernays ideer ble innarbeidet i et forslag som Stimson, justisminister Francis Biddle og utenriksminister Edward Stettinius jr. la frem for Roosevelt i januar 1945. Disse tre var tilhengere av rettferdig rettssak av både moralske og politiske grunner, de mente også at en full rettsbehandling ville bidra til viktig dokumentasjon av nazistenes forbrytelser. I april 1945 holdte høyesterettsdommer Robert H. Jackson en tale som innebar en støtte for Stimson. Jacksons plan var å tiltale nazilederne for sammensvergelse (engelsk: conspiracy) noe som gjorde det mulig å legge til grunn handlinger fra de kom til makten i Tyskland. Fordi det var vanskelig å bevise at Hitler og hans regimet hadde planlagt å utrydde jødene var det vanskelig å bruke sammensvergelse som grunnlag for tiltale mot de som var involvert i holocaust. William J. Donovan, sjef for OSS, foreslo i mars 1945 overfor presidenten at tyskerne selv burde rettsforfølge enkelte tyske krigsforbrytere i henhold til tysk lov fra før 1933.
I april 1945 holdte høyesterettsdommer Robert H. Jackson en tale som innebar en støtte til Stimson. I mai ble Jackson utnevnt til sjefsanklager på USAs side for hovedprosessen i Nürnberg. Jackson plan var å tiltale nazilederne for sammensvergelse (engelsk: conspiracy) noe som gjorde det mulig å legge til grunn handlinger fra de kom til makten i Tyskland. Fordi det var vanskelig å bevise at Hitler og hans regime hadde planlagt å utrydde jødene var det vanskelig å bruke sammensvergelse som grunnlag for tiltale mot de som var involvert i holocaust. William J. Donovan, sjef for Office of Strategic Services, foreslo i mars 1945 overfor presidenten at tyskerne selv burde rettsforfølge enkelte tyske krigsforbrytere i henhold til tysk lov fra før 1933.
Den britiske folkerettseksperten Hersch Lauterpacht medvirket på aktoratets side under Nürnbergprosessen og medvirket der til at begrepet crimes against humanity (forbrytelser mot menneskeheten) ble tatt i bruk. Lauterpacht samtalte i 1941 med Robert H. Jackson (på den tiden USAs justisminister) om mulig rettsforfølgelse av krigsforbrytere. Jackson]] reiste i juli 1945 til London for å arbeide med London-charteret. Jackson samtalte med Lauterpacht som foreslo begrepet crimes against humanity (på norsk oftest gjengitt som forbrytelse mot menneskeheten) for omfattende overgrep mot sivilbefolkningen. Betegnelsen skulle dekke mord, tortur og andre overgrep og var et nytt begrep i folkeretten. Begrepet ble tatt inn i London-charteret og i tiltalen mot ledende nazistiske forbrytere på initiativ av Jackson.
United Nations War Crimes Commission
United Nations War Crimes Commission (UNWCC) ble etablert i London i oktober 1943 på initiativ fra ni eksilregjeringer som mente det var behov for å straffeforfølge tyske krigsforbrytere. World Jewish Congress (WJC) arbeidet for at de allierte og UNWCC skulle justere definisjonen av krigsforbrytelse slik at det også inkluderte massemordet på jødene. WJC ønsket å få eksperter på jødiske forhold inn i kommisjonen; UNWCC ville ikke åpne for ikke-statlige aktører og ville heller ikke endre sitt eget mandat utover tradisjonell definisjon av krigsforbrytelse.
Matavaibukta
Matavaibukta (fransk Baie de Matavai) er ei bukt ved Pointe Vénus i Mahina nordvest på Tahiti. Det var et sted der europeiske sjøfarende på 1700-tallet søkte havn, og der kontakten mellom tahitiere og europeere først fant sted.