cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Rita Eriksen
Som soloartist hadde hun sin albumdebut med Back from Wonderland i 1988. Hun ga senere ut albumet Tideland sammen med den irske sangeren Dolores Keane. Rita Eriksen var også medlem av vokalgruppen Queen Bees sammen med Anita Skorgan og Hilde Heltberg. I tillegg har hun samarbeidet med en rekke norske artister og deltatt som gjestevokalist på flere innspillinger (blant annet Jonas Fjeld, Tre Små Kinesere og Hellbillies). Av de mest kjente er hennes bidrag på sangen «Tir n'a Noir» med Vamp. Hun har medvirket på flere utgitte versjoner av sangen og vært med å fremføre den på en rekke Vamp-konserter. Hun er også ansvarlig for den kvinnelige vokalen på Bjørn Eidsvåg-låten «Tålt» og hiten «Skyfri himmel». Rita Eriksen fikk i 1997 Gammleng-prisen i klassen studio.
I 2006 hadde Eriksen debut som syngende skuespiller på Rogaland Teater i stykket Skyfri himmel med sanger av Bjørn Eidsvåg. I 2008 gjorde Rita Eriksen et stort comeback med albumet Hjerteslag. Det var Eriksens første album på 10 år og ikke minst takket være radiohiten «Karl Johan» solgte CD-en til platina på kort tid. Sony BMG så sitt snitt til å profittere på suksessen ved å gi ut samlealbumet Eriksen – De aller beste våren 2009 og takket være en intens TV-kampanje gikk dette albumet også til platina. Rita Eriksen fortsatte suksessen vinteren 2009 med julealbumet Velkommen inn med tradisjonelle sanger med nye tekster av blant andre Erik Hillestad, Martin Alfsen og Ingvar Hovland og denne utgivelsen, som også var Frelsesarmeens juleplate i 2009, skulle gi henne det tredje platinatrofeet på et drøyt år.
Høsten 2012 vant hun musikkonkurransen Stjernekamp som ble sendt på NRK1.
Bjørnevatn Idrettslag
Bjørnevatn Idrettslag (stiftet i 1917) er et idrettslag fra Bjørnevatn i Sør-Varanger. Idrettslaget driver med fotball og har en egen trimgruppe.
Fotball
Bjørnevatns førstelag holder til i 3. divisjon per 2013 etter opprykk fra 4. divisjon 2012. Laget har tidligere spilt i 3. divisjon Finnmark men måtte flyttes ned etter omveltningen av divisjonssystemene da 3. divisjon ble slått sammen med Troms Fotballkrets i 2010.
Andrelaget til Bjørnevatn IL holder til i 5. divisjon og fungerer som rekrutteringslag. De ble også flyttet ned fra 4.- til 5. divisjon etter omveltingen i 2010.
Bjørnevatn IL har også en større satsing på barnefotball og har treningstilbud for både gutter og jenter helt ned til femårsalderen.
Superhelt
Superhelten er en heroisk fiktiv person, som besitter et spesielt talent, overnaturlige fenomener eller overmenneskelige krefter (superkrefter). De er ofte å finne i tegneserier, spesielt amerikanske og diverse filmer (ofte basert på tegneseriene). En superhelt har ofte én eller flere fiender (superskurker), som enten kjemper aktivt mot helten, eller som helten av en eller grunn må stoppe for at ikke superskurken skal skade noen andre.
Typisk kan superhelten ha kommet i kontakt med eller bli utsatt for ett farlig stoff eller stråling (ofte radioaktivt), som kan resultere i at helten muterer og dermed får en form for superkrefter. Dette gjelder helter som for eksempel Spider-Man, Hulk og gruppen kalt Fantastic Four. Andre superhelter har medfødte krefter, som f.eks heltene i X-Men, som på grunn av sine overmenneskelige evner blir kalt for mutanter. Figurer som kommer fra en annen planet enn jorden kan besitte medfødte superkrefter. Et eksempel på dette kan være Supermann.
En annen omdiskutert gruppe superhelter igjen har ikke superkrefter i det hele tatt, men stoler derimot på kløkt, talent og teknologi. Eksempler på dette kan være Wonder Woman, Captain America, The Flash, Batman eller Iron Man.
Selv om det er et tydelig skille mellom superhelter, som er gode, og superskurker, som er superheltenes onde motpart, finnes det noen såkalte «helter» som befinner seg mellom disse ytterpunktene. Dette kan være skikkelser med evner som befinner seg på grensen mellom god og ond. Disse kalles antihelter og ofte kjemper disse på sin egen side, fremfor å velge mellom godt og ondt. Mangler av dem mangler én eller flere egenskaper som en tradisjonell helt ofte har. Et eksempel på en slik antihelt er mutanten Deadpool.
Malén Simonsen
Malén Anderson Simonsen (født 1991 på Romsås i Oslo) er en norsk innebandyspiller. Hun spiller venstre løper for innebandyklubben Målløs.
I 2008 ble hun nummer to i eliteserien med Målløs. Hennes moderklubb var Romsås idrettslag. Hun har siden 2007 gått på idrettsfag ved Bjerke videregående skole.
Se også
Liste over kjente elever ved Bjerke videregående skole
Adams
Personer med Adams som etternavn:
Rhagium
Rhagium er en gruppe (slekt) av biller som tilhører gruppen blomsterbukker i familien trebukker (Cerambycidae). Men kjenner ni arter, tre av dem forekommer i Norge. Larvene lever under barken på døde trær.
Utseende
Middelsstore til ganske store (10–26 mm), slanke, mer eller mindre brunspraglete trebukker med korte antenner. Hodet og pronotum er mye smalere enn dekkvingene, som har markerte, rettvinklede skuldre. Antennene er mindre enn halvparten så lange som kroppen. Pronotum har en kraftig pigg på hver sidekant, og er omtrent like langt som bredt. Beina er forholdsvis lange og kraftige, samme farge som resten av dyret.
Levevis
De fleste av artene har larver som utvikler seg under barken på nylig døde trær. Fordi utviklingstiden gjerne er forholdsvis kort kan de også gjøre seg nytte av nyfelt tømmer. De voksne billene er livlige dyr som løper raskt og gjerne flyr i solskinn om våren. De besøker av og til blomster. Når billene blir forstyrret, strekker de forkroppen skrått oppover, de kan da virke nesten aggressive, men er helt harmløse for mennesker.
Systematisk inndeling
Inndelingen følger Danilevsky (2006). Noen klassifikasjoner opererer med flere arter i slekten.
Fuquan
Fuquan (福泉; pinyin: Fúquán) er et byfylke i det autonome prefektur Qiannan i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina.
Befolkningen var på 288,000 innbyggere i 1999.
Jiang Zemin
Jiang Zemin (kinesisk: 江泽民; pinyin: Jiāng Zémín; født 17. august 1926 i Yangzhou i Jiangsu i Kina, død 30. november 2022 i Shanghai ) var en kinesisk politiker, og Folkerepublikken Kinas president fra 1993 til 2003. Han regnes som en eksponent for «tredje generasjons lederskap» i det kommunistiske Kina.
Jiang Zemin var borgermester i Shanghai 1984—1987, generalsekretær for Det kinesiske kommunistparti og medlem av politbyråets stående komite 1989–2002, Kinas president 1993–2003, ordfører for partiets sentrale militærkommisjon 1989–2004 og for Kinas sentrale militærkommisjon 1990–2005.
Jiang Zemins teoretisk-ideologiske arv, som ble innskrevet i den kinesiske grunnlov og i kommunistpartiets konstitusjon, er «Den viktige tanken om de tre representasjoner».
Da han døde i en alder av 96 år og 105 dager var Jiang den lengstlevende en gang nasjonale toppleder i Folkerepublikkens historie; han hadde slått Deng Xiaopings «rekord» den 14. februar 2019.
Familiebakgrunn
Jiang Zemin er sønn av en bondekone og av en elektriker som også var forfatter. Hans hjemstavn, slektens opprinnelige tilknytning, var landsbyen Jingcun (江村) i Jingde fylke i Anhui. Dette var også hjemstavn for en rekke ledende skikkelser innen det kinesiske akademiske og intellektuelle etablissement.
Han hadde fire søsken. Han ble adoptert inn i en annen familie for at denne skulle få et nytt familieoverhode ; det var hans onkels familie – onkelen Jiang Shangqing hadde falt i kamp mot den japanske okkupasjonsmakt. Denne familiebakgrunnen som «sønn av en martyr» tillegges en vesentlig betydning for hans senere politiske løpebane.
Utdannelse og tidlig karriere
Jiang gikk på skole i hjembyen Yangzhou til 1943, og fortsatte deretter på Det sentrale universitet i Nanjing. I 1945 vekslet han over til ingeniørstudiet ved Shanghai-Jiaotong-universitetet i Shanghai. Ett år senere ble han medlem av Det kinesiske kommunistiske parti, men uten å oppvise særlig politisk iver eller bekle noen tillitsverv i partiet. I 1949 giftet han seg med sin skolevenninne Wang Yeping.
I 1950-årene arbeidet Jiang Zemin ved bilfabrikken Changchun, der han i 1956 ble visedirektør etter et lengre praktikum ved Stalin-bilfabrikken i Moskva. Under kulturrevolusjonen engasjerte han seg heller ikke noe særlig i politikken; han var verken noen innbitt talsmann for eller motstander av partilinjen. Han unnslapp rødegardistenes oppmerksomhet og angrep på autoritetspersoner, antagelig fordi han både var dyktig og førte et nøysomt liv.
Karrieren stod imidlertid lenge stille; det endret seg bare etter at Jiang Zemin i 1970-årene gikk på kaderskolen for det første ministerium for maskinbygging. Fra da av steg han raskt i politikken, da i utenriksavdelingen, der han ble ansvarlig for reformer på en rumensk maskinfabrikk. Etter at han vendte tilbake til Kina ble han i 1974 visedirektør og to år etter direktør for ministeriets avdeling for utenrikssaker.
Toppverv i Shanghai
Begynnelsen av de økonomiske reformers tid, som ble initiert av Wang Daohan og Deng Xiaoping, begeistret Jiang Zemin og gav hans karriere en ny kraft. Hans anseelse steg i takt med hans sterke engasjement for opprettelsen av økonomiske frihandelssoner i Kina. Da Wang Daohan i 1985 gikk av som borgermester i Shanghai, ble Jiang Zemin hans etterfølger. I dette embedet førte Jiang Zemin en konservativ, uradikal politikk. Etter studentprotestene i 1986 unnlot han å igangsette større strafferettslige tiltak mot protestantene, noe som dempet konfliktnivået og avisene ikke fikk mye å skrive om. På et tidspubnkt under urolighetene resiterte Jiang Gettysburg Address på engelsk foran en gruppe protesterende studenter. Han lyktes i å overkomme krisen, og han klarte deretter å reorganisere pressen i Shanghai, slik at den ble så godt som helt velvillig i sin dekning av regjeringens gjøren og laden.
Vurderingene av Jiangs borgermesterprestasjoner er imidlerrid blandede. Noen av hans kritikere avfeide ham som en «blomsterpotte» - et kinesisk uttrykk for noen som bare synes å være til nytte, men som ikke får noe gjennomført. Mange mener at Shanghais vekst i denne perioden hadde mer å gjøre med Zhu Rongjis innsats. Jiang var den gang en brennende tilhenger av Deng Xiaopings økonoomiske reformer.
I 1987 ble Jiang Zemin tatt inn i Det kinesiske kommunistpartis politbyrå, samtidig som han ble partisjef i Shanghai. Under Zhu Rongji, hans strengere og mer økonomisk orienterte etterfølger som borgermester, profitterte byen nå av reformpolitikkens frukter, som også lokket stadig mer utenlandsk investeringskapital til Kina og særlig til Shanghai.
Ved studenturolighetene i Shanghai i 1989 bestemte Jiang Zemin seg for ikke å bruke maktmidler, selv om han offentlig uttrykte tilslutning til innføringen av unntakstilstand den 20. mai 1989.
Til topps i rikspolitikken
tter generalsekretær Zhao Ziyangs fall ble Jiang Zemin, takket være Deng Xiaoping og sine mange forbindelser i partikretser, utnevnt til generalsekretær for kommunistpartiet. Han støttet makttiltakene mot studentene i Beijing. Men hva gjaldt Shanghai, støttet Jiang Zemin opp om Zhu Rongjis beslutning om en ikkevoldelig håndtering og kontroll med urolighetene der.
Jiang Zemin fikk under den påfølgende tiden i gang en reformprosess og forsoning med studentmassene, men samtidig strammet han kraftig inn overfor pressen. Han satte også i gang en større antikorrupsjonskampanje, blant annet for å styrke partiets troverdighet.
I januar 1990 ble unntakstilstanden opphevet. Under de følgende år klarte Jiang Zemin både å drive de økonomiske reformene videre og å øke og befeste sin egen innflytelse. Etter en del politisk bråk fikk han ommøblert Folkets frigjøringshær ved å pensjonere eller forflytte hundrevis av offiserer og kommandanter. Slik sikret han seg makten både i det militære og i alle de viktigste de sivile styringsorganer. Hans tidligere rival Li Peng kunne bare styre utenrikspolitikken. Ettersom det var blitt fastlagt at statsminister- og presidentembede ikke skulle være forent i én person, ble det med at Jiang Zemin ble president, og Li Peng statsminister.
Til å begynne med ble Jiang Zemin betraktet som et kompromiss i drakampen om presidentposten etter Deng Xiaoping, etter at Zhao Ziyang hadde mistet makten. Jiang gjaldt da som tilhørende «kjernen i den tredje generasjons lederskap», og holdt fast ved Dengs markedsorienterte politikk, forbedret Kinas relasjoner med omverdenen og styrket sentralregjeringens makt over landets forskjellige regioner. Hans teoretisk-ideologiske arv, som ble innskrevet i den kinesiske grunnlov og i kommunistpartiets konstitusjon, er «den viktige tanken om de tre representasjoner». Den fremholder at det kinesiske kommunistparti (1) alltid representerer Kinas progressive sosiale produksjonskrefters utviklingsbehov, (2) alltid representerer Kinas progressive kulturs utviklingsretning, og (3) alltid representerer Kinas folks bredeste og mest fundamentale interesser.
Jiang Zemin ble av mange ansett som en delvis neokonservativ politiker. Under hans ledelse kom den kinesiske stat til å videreføre en politisk linje som førte den stadig lenger bort fra den ideologiske og praktiske arv etter Mao Zedong. Selv om store deler av den gamle maoismen ble erstattet av en kombinasjon av markedsideologi og nasjonalisme, så Jiang Zemin til at partiet beholdt et fortsatt hardt grep om makten.
Etter et politisk mord satte Jiang Zemin i gang en stor kampanje mot forbrytelser, og i løpet av ett år ble over 350 000 personer arrestert og over 4 000 henrettet. I 1998 ble Jiang bekreftet som president og leder av militærkommisjonen med 98 prosent av stemmene i nasjonalparlamentet. I 1999 ble Falun Gong på Jiang Zemins ordre forbudt og slått hardt ned på.
Gradvis nedtrapping og fratreden
Denne gradvise nedtrappingen gjør at man ikke helt nøyaktig kan fiksere Jiangs era i Kina, men det er vanlig å anse den for å ha vært fra 1993 til 2004.
I desember 2010, etter Jiangs fravær fra begravelsen av den tidligere kinesiske utenriksminister Huang Hua, begynte rykter å svirre om hans bortgang. De fikk en ny omgang i juli 2011, ettersom han ikke var å se ved feiringen av Det kinesiske kommunistpartis 90-årsfeiring den 1. juli. Men så viste han seg igjen ved 100-årsdagen for Xinhai-revolusjonen den 10. oktober 2011.
Jiang Zemin beskjeftiget seg likesom Mao Zedong med lyrikk.
Død
Jiang døde den 30. november 2022 i Shanghai, i en alder av 96 år. I følge kinesiske statsmedier som Xinhua døde han av leukemi og organsvikt.
Rakettmotor
En Rakettmotor er en jetmotor som kun bruker lagret drivstoff. Derfor er rakettmotoren egnet til bruk i verdensrommet. Rakettmotorer kan få energi fra kjemiske stoffer eller elektrisitet. De tre hovedkategoriene til de kjemiske rakettmotorene er: Rakettmotorer med flytende drivstoff, hybride rakettmotorer og rakettmotorer med fast drivstoff.
Prinsippet bak rakettmotoren
Selve rakettmotorprinsippet bygger på Newtons 3. lov, kraft er lik motkraft. Det vil si at hvis et legeme akselerere en viss retning, må legemet akselerere et annet legeme i motsatt retning. Ved å la en masse (eksos) skyte ut av dysen i høy fart \vec{v_e} vil dette skape en kraft som er motsatt rettet til \vec{v_e}. Jo større masse av brennstoffet som brennes, og jo raskere eksosen kan slippe ut enden av dysen, jo større skyvkraft gir rakettmotoren. Dette kan beskrives med likningen:
der \dot{m} er drivstofforbruket med hensyn på tid, A_e er arealet til enden av dysen, P_e er trykket til eksosen ved enden av dysen og P_a er trykket til atmosfæren rakettmotoren befinner seg i.
Drivstoff
Krutt er fremstilt av 75 % kaliumnitrat, 15 % karbon (trekull) og 10 % svovel. Men dette brenner for fort. Derfor blander man i stedet 72 % kaliumnitrat, 24 % karbon og 4 % svovel. Dette stoffet som kalles svartkrutt kan i prinsippet bruke som brensel i en rakett. Denne kombinasjonen er bare en av flere måter å produsere drivstoff på.
Dagali kirke
Dagali kirke er en langkirke fra 1850 i Hol kommune, Viken fylke.
Adkomst til stedet er via fylkesvei 40 og fylkesvei 2938.
Gammel gravplass
Før kirken ble oppført, var det anlagt gravplass på Søre Ramberg, noen hundre meter unna der kirken står. Denne gravplassen er kjent som Leggsta'n og var i brukt fra 1819 og til kirkegården ved kirken kunne tas i bruk i 1850. 126 personer er gravlagt på den gamle gravplassen, og det er satt opp en portal og en bautastein på stedet. Leggsta'n er fredet.
George Hunter
George Hunter (født 22. juli 1927 i Gauteng, død 14. desember 2004) var en sørafrikansk bokser som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Hunter ble olympisk mester i boksing under OL 1948 i London. Han vant gull i den nest tyngste vektklassen, lett tungvekt opp til 80,0 kg. I finalen beseiret han britiske Donald Scott.
Augustine Hu Daguo
Augustine Hu Daguo (født 15. mai 1921 i Tongzhou i provinsen Guizhou i Kina, død 17. februar 2011) var katolsk undergrunnsbiskop av bispedømmet Guiyang i provinsen Guizhou i Folkerepublikken Kina.
Liv og virke
Augustine Hu Daguo inntrådte i 1934 i forberedelsesseminaret, og i 1939 i presteseminaret i bispedømmet Guiyang. Han ble presteviet 29. juni 1951. Etter en kortcarig virksomhet som kapellan i menigheten i Youtangkou, underviser ved seminaret, og utnevnelse til biskopskoadjutor ble han et av ofrene for den kommunistiske maktovertagelse også i hans del av landet, og ble arrestert den 4. april 1955 av kinesiske myndigheter. Han ble så dømt for «kontrarevolusjonære forbrytelser». Etter tre år i fangeanstalt i Guizhou ble han i 1958 atter døpmt, nå til tolv års tvangsarbeid og omskolering i tre fabriukker i regionen. I 1968 ble ham som utesonende sendt til en fabrikk i Fuquan.
Etter sin løslatelse etter 27 åt kunne han atter virke som prest; han underviste også ved det teologiske seminar i Chengdu i provinsen Sichuan.
Pave Johannes Paul II utnevnte ham i 1987 til biskop av Shiqian. Bispevielsen mottok han i hemmeliget fra biskopen av Baoding, Peter Joseph Fan Xueyan. Ledelsen av sitt bispedømme kunne han imidlertid aldri overta, ettersom dette bispedømmet i 1983 ble «offisielt» oppløst fra de kinesiske myndigheters side. Han virket som vanlig sogneprest, i byfylket Fuquan, ettersom myndighetene ikke heller aksepterte at han var biskop.
Den 20. februar 2011 ble han etter en requiemmesse begravet i katedralen i Shiqui.
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Ibsenmuseene i Norge
Ibsenmuseene i Norge er et nettverkssamarbeid mellom Henrik Ibsen Museum i Skien, Ibsenmuseet i Grimstad og Ibsenmuseet i Oslo.
Museene samarbeider og presenrerer ulike deler av Henrik Ibsens liv og forfatterskap. Museet i Skien har sitt fokus på Henrik Ibsens barndomsår, hans skolegang, oppvekst og familiære forhold, mens museet i Grimstad ivaretar dikterens ungdom, første forelskelser og dikteriske debut, mens museet i Oslo har ansvar for den gamle, verdensberømte dikter som etter 27 års opphold i utlandet vendte tilbake til Norge i 1891.
Lundebytjern
Lundebytjern (også kalt Lundebyvannet) er en liten innsjø i Indre Østfold kommune i Hærland i Viken. Utløpet er Dalselva, som renner nordover mot Trøgstad, der den munner ut i Hæra. Vannet har tilløp fra flere midre bekker, det største kommer fra Steinsvann i Trømborgfjella.
Ibsenmuseene i Norge
Ibsenmuseene inngår også i et samarbeid med andre litterære museer i Norden. Blant annet arrangeres det årlige seminarer som går på rundgang mellom de ulike aktørene i samtlige deltakerlandene. Ibsenmuseene fungerer ikke bare som litterære møtepunkter og dramatiske arenaer lokalt, men er på flere hold engasjert i ulike internasjonale sammenhenger som følger opp de temaene dramatikeren selv reiste i sin diktning.
Lundebytjern
Lundebyvannet er et av indre Østfolds mest besøkte badesteder. Det ligger bare 15 minutters biltur øst for Mysen.
Eastmain (elv)
Eastmain River er en elv i provinsen Quebec i Canada, og den tredje største elva i provinsen. Samlet lengde er 800 km, og nedbørsfeltet på 46.400 km². Elva renner fra Labradorhalvøya og vestover til den renner ut i Hudson Bay, like nord for James Bay.
Nevroanatomi
Nevroanatomi er en gren innen anatomi, som befatter seg med anatomiske studier av nervesystemet.
Grinna fyr
Grinna fyr ligger sørvest for Rørvik i Nærøysund kommune i Trøndelag. Fyret ble opprettet i 1904 og har en rekkevidde på 14,7 nautiske mil. Fyret ble automatisert i 1987. Ved det tragiske forliset til hurtigruteskipet MS «Sanct Svithun» 21. oktober 1962 trodde skipets besetning at de var ved Grinna fyr, mens grunnstøtingen faktisk skjedde ved Nordøyan fyr.
Fyret kan leies ved henvendelse til Folla kystlag.
Ørðavíkarlíð
Ørðavíkarlíð, eller Øravíkarlíð og Líðin , er en bygd på Suðuroy, den sørligste av Færøyene. Ørðavíkarlíð ligger mellom Ørðavík og Trongisvágur i kommunen Tvøroyri. Ørðavíkarlíð er en av få bygder på Færøyene uten et eget postnummer, idet den ofte har blitt regnet som en grend i Ørðavík, 3 km lengre sør. Den 1. januar 2014 hadde Ørðavíkarlíð 67 innbyggere. Bilfergen mellom Suðuroy og Tórshavn har siden 2005 anløpt kaien på Krambatangi i Ørðavíkarlíð. På Langabakki ligger Rúsdrekkasøla Landsins' filial på Suðuroy.
Åsa Håkonsdatter
Åsa Håkonsdatter (Ása Hákonardóttir) var en av Harald Hårfagres hustruer.
Hun var datter av Håkon Grjotgardsson Ladejarl, som levde fra ca 860-870 og til ca 900-920.
Hun omtales i Snorres Harald Hårfagres saga ; med Harald Hårfagre fikk hun fire barn:
De skal ha vokst opp i Trondheimen alle fire, med heder og ære.
Chris Moffat
Chris Moffat (født 22. september 1979) er en kanadisk aker som har konkurrert internasjonalt siden 2000. Hans beste OL-innsats kom i vinter-OL 2002 da han kom på femteplass i toeraking. I VM er tiendeplass det beste resultatet noe han fikk i Oberhof i 2008. Når det ikke er sesong bor og trener han i Calgary i Canada.
Nordøyan fyr
Nordøyan fyr er et fyr som ligger på Surnøya i ved øygruppa/fiskeværet Nordøyan nord for Folda i Nærøysund kommune i Trøndelag.
Fyret har en rekkevidde på 17,2 nautiske mil og ble automatisert i 2005.
Nordøyan fyr ble etablert i 1890 som erstatning for Villa fyr, som ble nedlagt samme år. Både Nordøyan og Villa ble fredet i 1999.
Fyret er en trebygning med et stort lyktehus, som står på et lavt støpejernstårn med steinfundament, tett inn til gavlen på fyrvokterboligen. Fyrvokterboligen var en tomannsbolig for fyrvokter og assistent. Begge husstandene dyrket jorda og holdt sauer.
Det tragiske Sanct Svithun-forliset i 1962 med hurtigruteskipet MS «Sanct Svithun» skjedde ved Nordøyan fyr.
Hippopotamus madagascariensis
Stammefolk inne i landet kunne beskrive slike dyr også godt inn på 1900-tallet, med lyder som minnet sterkt om hva afrikanske flodhester laget. Siden der lokalt var en muntlig overleverinngstradisjon uten radio, TV eller skriftspråk, fant forskeren det sikrest å anta at det dreide seg om «ferske» tradisjoner, dvs noen generasjoner gamle. Der er ikke funnet andre spor eller levninger., men arten antas å ha eksistert.
Malagasy Hippopotamus
Wehra
Wehra er en elv i Baden-Württemberg i Tyskland og en av sideelvene til Rhinen med en lengde på 18 kilometer. Elven har sitt utspring i Berglewald øst for Todtmoos og munner ut i Rhinen ved Wehr. 3 km ovenfor denne byen reguleres elven av den 40 meter høye og 220 meter lange Wehrademningen, som fungerer som nedre reservoar for Hotzenwald kraftverk
Lygistopterus sanguineus
Lygistopterus sanguineus er en bille i delgruppen (underfamilien) snuterødvinger i familiegruppen rødvinger. Den er sjelden i Norge, finnes vanligere lengre sør i Europa. Lygistopterus sanguineus er eneste nordiske art i denne slekten. Den er også utbredt i Asia og Nord-Afrika.
Utseende
Hodet er noe snuteformet forlenget framover. Det er kort, men synlig, sett ovenfra (det vil si, det dekkes ikke av brystskjoldet). Antenner har elleve ledd og er festet tett sammen på pannen like ved fasettøynene. Brystskjoldet (pronotum) har en nær kvadratisk form, ofte med en markert og noe oppstående sidekant. Dekkvingene er kraftig kitiniserte og har lengderibber. Alle føtter har fem ledd.
Levevis
Voksne (imago), finnes ofte i skogkanter og ikke sjeldent på blomster av skjermplanter.
Lygistopterus sanguineus tilhører gruppen av insekter med fullstendig forvandling (holometabole insekter), som gjennomgår en metamorfose i løpet av utviklingen. Larvene er radikalt forskjellige fra de voksne i levevis og i kroppsbygning. Mellom larvestadiet og det voksne stadiet er et puppestadie, en hvileperiode, der billens indre og ytre organer endres.
Geilo kirke
Geilo kirke (Geilo kyrkje) er en langkirke fra 1890 i Hol kommune, Viken fylke.
Byggverket er i tre og har 190 plasser. Kirken gikk under betegnelsen Ustedal kapell frem til 1988. Som sognekirke ble den i 2010 avløst av Geilo kulturkirke.
Adkomst til stedet er via riksvei 7 og fylkesvei 40.
SPARCstation 2
CPU
40MHz Cypress CY7C601 CPU - 28.5 MIPS, TI TMS390C601A FPU - 4.2 MFLOPS. Den eneste kjente oppgraderingsprosessor var Weitek 80MHz "SPARC POWER µP" (power-up).
Dataminne
SPARCstation 2 kan konfigureres med inntil 128 MB dataminne: 64 MB på hovedkortet og 64 MB ekstra ved å bruke et spesielt 32 MB SBus minnekort med et annet datterkort med 32 MB. 16 minnebanker på hovedkortet kan enen fylles med 1 MB SIMM og gi 16 MB, eller med 4 MB SIMMs for 64 MB. Standard 30 pinners SIMM kan brukes hvis de bruker paritetsbit og er 80 ns eller raskere.
Harddisker
SPARCstation 2 bruker et standard 50 pinners SCSI-grensenitt og kan huse to stk 3 1/2" harddisker. SS2 leveres også med en spesiell 1.44 MB floppy disk med automatisk utskyvning av disketter.
Nettverk
Der er en Ethernet port for Attachment Unit Interface på kortet, som kan suppleres med SBus-kort.
Rafael Iglesias
Argentino Rafael Iglesias (født 25. mai 1924, død 1. januar 1999) var en argentinsk bokser som deltok i de olympiske leker 1948 i London.
Iglesias ble olympisk mester i boksing i OL 1948 i London. Han vant gull i den tyngste vektklassen, tungvekt over 80,0 kg. I finalen beseiret han svenske Gunnar Nilsson.
Eliteserien i ishockey for junior U-17
Eliteserien U-17 (2008-2012) var en aldersbestemt ishockeyliga i Norge for 17-åringer og nedover til U13 og var administreres av Norges Ishockeyforbund. Vinneren av seriespillet ble seriemester, mens vinneren av sluttspillet ble norgesmester og blir samtidig tildelt Kongepokalen.
Historie
Serien ble strartet 2008/09 sesongen av Norges Ishockeyforbund og erstattet Junior elite. I 2012 ble serien lagt ned og erstattet av Eliteserien i ishockey for junior U-18
Konrad Maurer
Konrad Maurer (født 29. april 1823, død 16. september 1902) var en tysk professor i rettshistorie. Hans spesialfelt var germansk og nordisk retts- og forfatningshistorie.
Fylkesvei 465
Fylkesvei 465 (Fv465) går mellom Risnes i Kvinesdal og Kjørrefjord i Farsund.
Konrad Maurer
Maurer var sønn av historikeren Georg Ludwig von Maurer (1790–1872). Han var student ved universitetene i München, Leipzig og Berlin. Hans doktoravhandling, Über das Wesen des ältesten Adels der deutschen Stämme (1845), vitner om at han var sterkt påvirket av Jacob Grimm og den germanistiske skole. Maurer ble ansatt som dosent ved Universitetet i München i 1847, og professor i rettshistorie samme sted i 1855. Han ble pensjonert fra sin stilling i 1888, men fortsatte å veilede studenter inntil sin endelige avskjed med universitetet i 1893.
Maurer ble også tatt opp som medlem av Bayerische Akademie der Wissenschaften (Det bayerske vitenskapsakademi) i 1865.
Fylkesvei 465
Historikk
Fram til 2006 var strekningen mellom Hangelandsvika og Faret bru del av E39. Etter at den nye traseen til E39 ble åpnet, ble den gamle strekningen mellom Rørvik og Faret bru nedgradert og er nå del av fylkesvei 4090.
Konrad Maurer
Skandinavist
Rettshistorikeren fattet spesielt interesse for islandsk litteratur, historie, språk og kultur, og var overfor danske myndigheter en ivrig talsmann for Islands uavhengighet. Hans lange rekke med skrifter over norrøne forhold startet med utgivelsen av Entstehung des isländischen Staats und seiner Verfassung (1852). Men hans hovedverk på dette området er Den norske Stammes Omvendelse til Kristendommen. Maurer kom i lengre tid til å oppholde seg på Island, og ble i 1876 kalt til å holde forelesninger på Universitetet i Kristiania. Forelesningsrekken Udsigt over de nordgermaniske Retskilders Historie ble senere utgitt av Den norske historiske Forening. Han ble også tilbudt et «extraordinært Professorat» her, noe hans forpliktelser overfor Universitetet i München la ham hindringer i veien for, slik at det ble nødvendig å takke nei til dette. I hans nekrolog i Folkebladet gjøres det rede for at det kostet ham nøye overveielse å avslå tilbudet: «Det heder, at det kostede ham megen Overvindelse at træffe dette Valg; thi sikkert er det, at han likte sig meget godt her i Landet, hvor han kom adskillig omkring. ... At han i sin Tankegang ogsaa havde meget af Nordboen i sig, viste hans stoorartede Gjæstfrihed mod alle de norske Videnskabsmænd, som kom ham nær, og hans smukke, uegennyttige Bestræbelser for at skabe Samarbeide mellem Tyskland og det skandinaviske Norden.»
Han og hustruen Valerie (1833–1912) var dessuten nære venner av Peter Christen Asbjørnsen. Godt hjulpet av hustruens gjestfrie sinnelag åpnet Maurers regelmessig sitt hjem for skandinaver i utlendighet. Konrad Maurer selv kom nærmest til å opptre som en slags farsfigur for den skandinaviske kunstnerkolonien fra 1870-årene av. Spesielt hadde norske figur- og historiemalere i München, Marcus Grønvold, Christian Meyer Ross og andre, stor nytte av Maurers kunnskaper. De videreformidlet til og med spørsmål fra norske kunstmalere og historieinteresserte som var stasjonert annetsteds i Europa. I 1876 ble Maurer tildelt en vel fortjent æresdoktortittel ved Universitetet i Christiania.
Fylkesvei 465
Historikk
24. november 2009 ble strekningen Hanesund–Sande (6,8 km) i Farsund kommune åpnet som ny vei. Byggearbeidene startet høsten 2006. Den nye strekningen var 6,8 kilometer lang og inkluderte Ravneheitunnelen på 3340 meter. Tunnelen er Agders lengste veitunnel. I tillegg til vesentlig bedre veistandard, førte dette til en innkorting av strekningen på fire kilometer, og seks minutter kortere reisetid.
Ytterligere ti kilometer vei mellom Sande og Ulland ble utbedret frem til 2012, og hele strekningen mellom Farsund og Liknes er nå tofelts.
Konrad Maurer
Skandinavist
Agnes Mathilde Wergeland, den første norske kvinne som tok doktorgrad, studerte for Maurer 1884-1886 og fikk med hans hjelp en doktorgrad fra universitetet i Zürich med en avhandling fra norrøn middelalder.
K. von Amira skrev en biografisk presentasjon over Konrad Maurer, som ble oversatt og gjengitt i Ny illustreret Tidende i 1874. (Artikkelen var ledsaget av Marcus Grønvolds portrett av professor Maurer i xylografisk utførelse ved Theodor Knesing.)
Fylkesvei 465
Historikk
Før 1. januar 2010 var veien riksvei, etter at regionsreformen trådte i kraft har den status som fylkesvei.
Trafikktall
Strekningen mellom Kjørrefjord og Opofte (krysset med E39) hadde en trafikkøkning fra 300 til drøye 1000 kjøretøy i døgnet etter at strekningen stod ferdig i 2012. I 2018 var årsdøgntrafikken gjennom Ravneheitunnelen 1280 kjøretøy. Størst trafikk har veien mellom Opofte og Liknes, der trafikken ligger fra 4000 til 5000 kjøretøy i døgnet.
Strekningsvis trafikkmengde målt i 2018. Kilde Statens vegvesen.
Erstattet av europavei 39
Scott Adams (1957)
Scott Adams (født 8. juni 1957) er skaperen bak tegneserien Dilbert og forfatteren bak flere firmakommentarer, sosiale satirer og eksperimentelle filosofibøker.
Han ble født i Windham, New York, og fikk bachelor-graden i økonomi ved Hartwick College i 1979. Han studerte også økonomi og bedriftsledelse ved Haas School of Business ved Universitetet i California. Han jobbet tett sammen med telekommunikasjons-ingeniører ved Crocker National Bank i San Francisco mellom 1979 og 1986, og ved Pacific Bell mellom 1986 og juni 1995. Det er disse inspirasjonen til de forskjellige personene i Dilbert er hentet fra.
Han er også CEO ved Scott Adams Foods, Inc., opphavsmannen bak Dilberitoen & Protein Chef, og medeier i Stacey's Café.
Under presidentvalgkampen i 2016 skiftet Adams standpunkt, og gikk fra å støtte Hillary Clinton til å anbefale Donald Trump. Trump-tlihengernes parole «Jobs, not mobs» (#Jobsnotmobs) ser ut til å ha vunnet popularitet da Adams foreslo den som valgkampmotto i en tweet 12. oktober 2018.
Han er medlem av International Academy of Digital Arts and Sciences.
Mike Moffat
Mike Moffat (født 27. juli 1982) er en kanadisk aker som har konkurrert internasjonalt siden 1990. Hans beste OL-innsats kom i vinter-OL 2006 da han kom på niendeplass i toeraking. I VM er sjetteplass det beste resultatet noe han fikk i Calgary i 2001. Når det ikke er sesong bor og trener han i Calgary i Canada.
La Grande (elv)
La Grande River (fransk: La Grande Rivière, cree: Chisasibi – oversatt: «stor elv») er en elv i provinsen Quebec i Canada, og den nest største elva i provinsen. Samlet lengde er 900 km, og nedbørsfeltet på 97.400 km². Elva renner fra Labradorhalvøya og vestover til den renner ut i Hudson Bay, nærmere bestemt James Bay.
Vannkraftutbygging
Vassdraget har i dag stor utbygging av vannkraft. Regulert areal er nesten 177 000 km², som omfatter både La Grande-elva og dler av elva Caniapiscau River i øst (Caniapiscau-reservoaret), og Eastmain River i sør (Opinaca-reservoaret). De oppdemmede reservoarene (magasinene) som gir kraft til magasinkraftverk er på i alt 13 577 km², inklusive 11 505 km² tidligere tørt land som er oppdemmet. Det er utbygd med 15 800 MW.
Selskapet Hydro Quebec har 9 turbinstasjoner langs vassdraget, regnet fra øverst til nederst evd Hudson Bay:
Mens La Grande-2-A er et såkalt magasinkraftverk, er La Grande-1 vannkraftverk på den annen side et såkalt elvekraftverk som utnytter elvens kontinuerlige vannføring (engelsk: run-of-river).
Sentralmaktene
Sentralmaktene (tysk: Mittelmächte; ungarsk: Központi hatalmak; tyrkisk: İttifak Devletleri / Bağlaşma Devletleri; bulgarsk: Централни сили / Tsentralni sili) er et uttrykk som brukes for å beskrive den politiske og militære alliansen mellom Tyskland (Det tyske keiserriket), Østerrike-Ungarn, Det osmanske riket og Bulgaria under første verdenskrig. De var også omtalt som «Kvadruppelalliansen». Italia var også opprinnelig alliert med Tyskland og Østerrike-Ungarn, men involverte seg ikke militært da de mente alliansen kun skulle være defensiv. De gikk så over til den andre siden i 1915.
Medlemsland
Ved begynnelsen av krigen besto sentralmaktene av det tyske riket og det østerriksk-ungarske riket. Det osmanske riket ble med senere i 1914, etterfulgt av kongeriket Bulgaria i 1915. Navnet «Sentralmaktene» er avledet fra plasseringen av disse landene; alle fire lå mellom det russiske imperiet i øst og Frankrike og Storbritannia i vest. Finland og Litauen ble med i 1918, etter at de ble uavhengige ved det russiske imperiets sammenbrudd.
Oslo rådhus
Oslo rådhus er en kommunal bygning i Oslo som huser bystyret, byrådet og visse andre kommunale organer. Dagens rådhus ble oppført 1931–1950 etter tegninger av arkitektene Arnstein Arneberg og Magnus Poulsson. Rådhuset ligger i Oslo sentrum på nordsiden av Pipervika, det vil si ut mot Rådhusplassen, rådhusbryggene og honnørbryggen ved Oslofjorden. Foran Rådhuset ligger Fridtjof Nansens plass, langs vestveggen ligger Kronprinsesse Märthas plass (Rådhushagen).
Rådhuset er oppført i armert betong og forblendet med rød teglstein med to tårn på henholdsvis 63 og 66 meter. Selv om tårnene er oppgitt å ha forskjellig høyde ser de allikevel ut til å være akkurat like høye. Det skyldes at toppen på begge tårnene faktisk er på samme nivå. Tårnhøydene regnes fra bakkenivå. Ved det vestre tårnet er bakkenivået ca 3 meter høyere enn ved det østre. Teglsteinen fikk et større format enn det vanlige i Norge siden ca. 1840, med dimensjoner omtrent som tegl fra middelalderen. «Rådhustegl» som målte ca. 27,5 x 13 x 8,5 cm ble produsert ved Hovin Teglverk i Oslo. Det østre tårnet har et klokkespill med 49 klokker. En rekke arrangementer og seremonier finner sted i rådhuset. Den ene begivenheten som er sikret internasjonalt mediafokus hvert år, er utdelingen av Nobels fredspris.
Middelalderbyens rådhus
I tidlig middelalder ser det ut til at ulike bygårder i det gamle Oslo har skiftet på å ha rådhusfunksjonen. Det er mye som tyder på at f.eks. bygården Kyrningen ved Klemmetskirka) fungerte som rådhus i en periode. På et visst tidspunkt fikk imidlertid Gamlebyen eget rådhus ved Oslo torg. En kuriositet er det at Gamlebyens rådhus ifølge kildene har hatt åpen vinkjeller til glede for byens befolkning. Middelalderhistoriker Tore Vigerust refererer fra Norske Rigs-Registranter III, 1588–1602 (1865):
I 1300-tallskildene heter det Rådhus, Rådmannhus el.l.. Fra 1400-tallet og utover heter det Rådstue el.l..
Christianias rådhus
Ved bybrannen i 1624 brant hele det gamle Oslo ned til grunnen. Kong Christian IV bestemte at byen ikke skulle gjenreises på samme sted, men på vestsiden av Bjørvika til området nord for Akershus festning. Den nye byen Christiania fikk et rettvinklet nett av brede gater, og i tillegg murtvang for å hindre fremtidige branner. Tomter til kirke og rådhus ble avsatt ved Torget i krysset mellom Rådhusgaten og Øvre Slottsgate. Det som i dag heter Gamle rådhus, sto ferdig i 1641 og ligger på hjørnet mot Nedre Slottsgate. Bygningen står fremdeles, og dagens adresse er Nedre Slottsgate 1.
Historikk
Ideen om et rådhus innerst i Pipervika ble først lansert av arkitekt Oscar Hoff i 1906 – en massiv bygning mellom Rosenkrantz’ gate og Tordenskjolds gate, og en «utsiktsgate» for å gi byen den ofte etterlyste åpning mot fjorden. Hoffs plan ble tiet i hjel.
I 1915 ble ideen fanget opp av den nylig avgåtte ordfører i Kristiania, Hieronymus Heyerdahl, som hadde savnet et representativt rådhus til å motta kommunens gjester under Jubileumsutstillingen på Frogner 1914. Han tok initiativ til en arkitektkonkurranse som fikk inn hele 44 utkast i den første av to konkurranserunder. I 1918 forelå juryens endelige avgjørelse, og Arnstein Arneberg og Magnus Poulsson ble utpekt som vinnere, med et prosjekt tydelig inspirert av Stockholms stadshus. Fortsatt pengemangel og dårlige tider gjorde at realiseringen måtte vente, og i mellomtiden forandret arkitektene prosjektet i flere omganger. I 1930 la de frem sitt endelige forslag, nå sterkt forandret under innflytelse fra funksjonalistiske ideer. Den mest slående forandringen fra de tidligere utkastene var de to store kontortårnene. I september 1931 ble grunnsteinen nedlagt, med Kong Haakon VII og kronprins Olav til stede, før selve byggingen startet i februar 1933. Parallelt med byggearbeidene ble den gamle forstadsbebyggelsen fra Vika ryddet unna («sanert») for å gi plass. Også byens gamle fornøyelsespark Tivoli måtte vike for en helt ny reguleringsplan som skaffet tomter for salg til oppføring av nye forretningsgårder, et vesentlig grunnlag for finansieringen av rådhuset.
I november 1936 sto hele råbygget ferdig, støpt i armert betong og forblendet med håndbanket tegl i stort format. Enkelte kontoretasjer kunne tas i bruk før krigsutbruddet i 1940. Etter en pause under krigen ble arbeidet gjenopptatt, og innflytting i kontoretasjene kunne skje i 1947, mens arbeidet med utsmykningene ble ferdigstilt.
Den 15. mai 1950 ble Oslo rådhus offisielt innviet i forbindelse med feiringen av byens 900-årsjubileum. I den anledning var det utlyst en komposisjonskonkurranse om festmusikk. Tre verk utmerket seg, og ble oppført under festlighetene. De var skrevet av Ludvig Irgens-Jensen, Eivind Groven og Karl Andersen.
Da rådhuset sto ferdig i 1950 avvek det klart fra stilen som da var populær. Teglstein sto i kontrast til stål og glass som arkitektene på den tiden foretrakk og etter rådhuset ble det ikke reist flere bygg i stilen. Stockholm fikk litt tidligere sitt nye rådhus, Stadshuset, oppført i teglstein og tegnet av Ragnar Östberg. Martin Nyrop tegnet rådhuset i København, også det en monumental teglsteinsbygning. Nyrop og Östberg satt i juryen for Oslo rådhus.
Utsmykning
Hvem som skulle stå for utsmykkingen av rådhuset, ble avgjort i flere konkurranser utlyst for norske kunstnere i januar 1937, med ett års leveringsfrist. Totalt åtte malere og sytten billedhuggere ble engasjert. De fleste av arbeidene sto ferdig til åpningen i 1950, selv om skulpturparken på Rådhusplassen ikke ble ferdig før i 1960-årene.
Mange kjente kunstnere bla valgt ut til utsmykningen, som Alf Rolfsen, Axel Revold, Per Krohg, Willi Midelfart, Aage Storstein, Anne Grimdalen, Nils Flakstad, Joseph Grimeland, Nic Schiøll, Per Palle Storm, Dyre Vaa, Ørnulf Bast og Dagfin Werenskiold.
Eksteriøret
Vestveggen domineres av Anne Grimdalens store skulptur av Harald Hardråde til hest. Nic Schiølls fremstilling av St. Hallvard pryder fronten mot fjorden. På begge sider av Borggården mot Fridtjof Nansens plass har Dagfin Werenskiold laget polykrome relieffer i tre med motiver fra Edda-diktningen. Joseph Grimeland har laget bronserelieff over inngangsdøra, og «Oslopiken» høyt oppe på veggen. Foran frontfasaden står seks friskulpturer av Per Palle Storm med fremstillinger av bygningshåndverkere – de som bygget rådhuset.
Rådhushallen
Henrik Sørensen og Alf Rolfsen har stått for utsmykningen av Rådhushallen, som er 31 meter bred, 39 meter lang og ca. 21 meter høy. Gulvet og delvis også veggene er kledd med marmor. Rommets rekke av veggmalerier gir et bilde av nasjonen og byen i mellomkrigstiden og under okkupasjonen, samt viser utviklingen av byens næringsliv med fremveksten av arbeiderbevegelsen. Monarkene og byens skytshelgen St. Hallvard har Alf Rolfsen også benyttet som motiv. St. Hallvard har tre piler i den ene hånden, motivet med tre piler går igjen mange steder i rådhuset, en pil for hver av dem som ble drept, St. Hallvard trell kvinnen han forsøkte å redde og hennes ufødte barn. På veggmaleriet ligger trellkvinnen naken foran St. Hallvards føtter. I den andre hånden har St. Hallvard en møllestein, den skal ha blitt bunnet rundt halsens på liket når han ble senket i Drammensfjorden. Over hode på St. Hallvard flyr to svaner.
Oslo Børs skjenket også et maleri av Karl Høgberg, det viser handelslivet i gammel tid med Oslo Børs i sentrum.
Høyt oppe på veggen har Rolfsen også malt Kong Haakon VII og kongemaktens symboler, kronen, septeret, rikseplet og sverdet sees også, og dessuten Magnus Lagabøters Landslov av 1276 som motto: "At logum skal land várt byggja, en eigi at ulogum eyda" (med lov skal landet (vårt) bygges, og ikke med lovløshet ødelegges.)
Joseph Grimeland har laget fire marmor skulpturer, årstidene, over dørene inn til Bankettsalens. I hallen finnes også en liten "brønn" utført i marmor, som var utformet av husets arkitekter Magnus Poulsson og Arnstein Arneberg, dekorert med et marmor relieff av Dagfin Werenskiold av Odin og Mime.
Bystyret
Bystyresalen har fra arkitektens side fått den halvsirkulære formen som var innarbeidet for demokratiske forsamlingslokaler. Formen skal kanskje også henspille på rådhusplassen i Siena, en av middelalderens borgerstyrte italienske bystater. Den samme formen går igjen i Fridtjof Nansens plass.
På bystyresalens talerstol finner vi igjen motivet med to svaner, denne gang som en treskjæring.
Salen har innredning av eik og tapeter av rødt ullstoff med et ornament av tre piler innvevd. Pilornamentet er hentet fra byseglet med St. Hallvard. Det mest iøynefallende er det store billedteppet av Else Poulsson, arkitektens niese. Sentralt på teppet troner Oslos skytshelgen St. Hallvard over de syv dyder, med livet i Oslo helt nederst. Kunstnerens ønske var at dette motivet skulle minne byens politikere om etikk og god styringsskikk i vedtakene som ble fattet. Else Poulsson har også tegnet gardinene i rådhuset, med motiv av Christian IV.
Hardråderommet
Rommet ligger mot vest opp for Rådhushallen. Axel Revold har tegnet utkastene, mens Ulrikke Greve har vevd en samling tepper («tjeldinger») som skal gjenspeile hvordan man utsmykket representasjonsrom i middelalderen. Det første teppet skildrer Harald Hardrådes fall ved Stamford Bridge i England i 1066. Teppet er utført i middelalderstil etter en miniatyr av Matteus av Paris fra 1200-tallet.
På motsatt side henger tepper som skildrer Harald som Oslos grunnlegger.
Munchrommet
Til forskjell fra de andre rommene i Rådhusets festbygg, er Munchrommet kledt i tre. På kortveggen henger et stort maleri av Edvard Munch, tittel "Livet" malt i 1910. Et spesielt trekk ved salen er at håndverkerne har risset inn navnene sine i sørvestre hjørne av rommet. Rommet er elegant innredet, blant annet med stoler trukket i stoff med «Oslo-blåfargen». Det er arkitekten selv, Arnstein Arneberg, som har bidratt til det meste av utsmykkingen, særlig i taket, som har motiver fra folkekunsten, med fjordhester og hjortedyr.
Munchrommet ble tatt i bruk som Oslo kommunes vigselsrom da kommunen overtok ansvaret for borgerlig vielse fra Oslo byfogdembete 1. januar 2018. Rommet var også vigselsrom frem til 1996 da vielser ble flyttet til Oslo tinghus. Rommet ble unntaksvis benyttet til vielser i årene etterpå, blant annet når kapasiteten i Oslo tinghus ikke var stor nok, for eksempel under 22. juli-rettssaken i 2012.
Politikere i bystyret og byrådet benytter Munchrommet til pressekonferanser.
Bankettsalen
Bankettsalen er det mest høytidelige representasjonslokalet i rådhuset. På den ene langveggen henger portretter av Kong Haakon VII, Kong Olav V, Kong Harald V og Dronning Sonja. Maleriet av Harald V ble malt av Håkon Gullvåg i 2000, det førte til en livlig diskusjon om man kunne male en konge på denne måten, maleren Odd Nerdrum kaller kongeportrettet «litt karikert» og «respektløst». I 2002 malte Håkon Gullvåg portrettet av Dronning Sonja.
På den ene kortveggen henger Willi Midelfarts skildring av badelivet langs fjorden. I det tilstøtende rom ligger et kjøkken. Kunstneren komponerte sitt verk etter de opprinnelige planene om bare én dør inn til kjøkkenet, men måtte gjøre deler av arbeidet på nytt etter at en andre dør ble satt inn. Han viste sin avsky mot denne andre døren ved å male inn en guttunge som peker og rekker tunge.
Tapete har et motiv bestående av rankeverk med medaljonger, der en firbladet rose er innerst, innsirklet av en krans, laget av Kari Rude.
Formannskapssalen
Frem til byrådssystemet ble innført i 1986, hadde formannskapet vært byens øverste myndighet og sentrale politiske organ siden 1837. I Formannskapssalen henger tradisjonelle portretter av byens tidligere ordførere. Det er betydelig færre plasser her enn i Bystyresalen – publikum hadde dessuten aldri adgang. Dører og panel er av eik og er rikt dekorert, blant annet ser man rådhuset i profil utskåret i treverket.