cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Det tyske monistforbund
Etterfølgerorganisasjon
I 1946 ble monistforbundet gjenopprettet i München som Freigeistige Aktion – Deutscher Monistenbund. Det er medlem av Dachverband freier Weltanschauungsgemeinschaften og International Humanist and Ethical Union.
Tremulant EP
Den består av tre sanger som har et veldig progressivt preg i forhold til bandet At the Drive-in, som var Cedric Bixler-Zavala og Omar Rodriguez-Lopez sitt forrige band.
Baklengsvokalen på slutten av sangen «Eunuch Provocateur» fra Tremulant EP'n, er fra barnesangen «Itsy Bitsy Spider» («Lille Petter Edderkopp»). I tillegg kan man høre «did mommy or daddy ever have to spank you?» baklengs i samme sang. Disse klippene kommer fra en gammel vinyl bandet hadde som inneholdt barnesanger. Annen nevneverdig tekst fra sangen er linjen «dethroned by the comatorium, de-loused by the comatorium», som forutsier bandets neste utgivelse og første LP, De-Loused in the Comatorium.
Folkets litteraturpris
Folkets litteraturpris er en svensk litteraturpris som ble innstiftet i 2006. Prisen er på 100,000 SEK og deles ut av Rix FM og bokhandelerkjeden Bokia. Prisen ble bare delt ut en gang, til forfatteren Camilla Läckberg, som ble stemt fram av radiolyttere og besøkende på Bokias nettsted.
I 2007 byttet prisen navn til Svenska Litteraturpriset.
Pierre Hentges
Pierre Hentges (født 3. september 1890 i Bonnevoie, død 26. desember 1975 i Luxembourg by) var en luxembourgsk turner.
Han deltok i det sjette turn-VM som ble arrangert, i 1913, der han fikk bronse i skranke. Italienerne Guido Boni og Giorgio Zampori delte gullet med 20,0 poeng av 20 mulige, mens Hentges fikk 19,5 poeng.
Han deltok også i turn under Sommer-OL 1912, der Luxembourg fikk 4.-plass i lagkonkurransen og 5.-plass i lagkonkurranse, fritt system.
Hentges ble senere professor i sport, og jobbet ved Lycée de Garçons Luxembourg, en videregående skole i Luxembourg.
Van Zant
Van Zant er en amerikansk duo bestående av brødrene Donnie Van Zant og Johnny Van Zant. Begge er brødre av avdøde Ronnie Van Zant, tidligere vokalist for Lynyrd Skynyrd. Johnny overtok rollen som vokalist for Lynyrd Skynyrd i 1987, og Donnie er også leder og vokalist i 38 Special.
Historie
på 1980-tallet var Johnny medlem av bandet The Johnny Van Zant Band som ga ut albumer i 1980, 1981 og 1982. Bandet forkortet navnet til Van Zant før det ga ut sitt fjerde album i 1985. Donnie var ikke med i dette bandet, og det ble raskt oppløst.
Johnny ga ut et til album under sitt fulle navn i 1990, men brukte mesteparten av tiden på å synge for Lynyrd Skynyrd. Han gikk sammen med Donnie, og de brukte igjen navnet Van Zant, og ga ut et album i 1998. Brother to Brother skulle egentlig være deres eneste album, men singelen «Rage» ble så populær at de i 2001 fulgte opp med et nytt album, Van Zant II, som blant annet inneholdt «Get What You Got Comin'».
Countrykarriere
I 2005 gikk duoen over fra sørstatsrock til country og ga ut Get Right with the Man med Columbia Records. Dette albumet inneholdt blant annet singelen Help Somebody som nådde Topp 10 listen. Albumet fikk også gullsertifisering av RIAA.
Van Zant ga ut sitt andre album for Columbia, My Kind of Country, i 2007. Albumet inneholdt singlene «That Scares Me» og «Goes Down Easy».
Hey Jude
Sangens opprinnelige tittel var «Hey Jules» og ble skrevet for å trøste John Lennons sønn Julian da Lennon og hans første kone Cynthia Powell ble skilt. Lennon satte selv stor pris på sangen ettersom han akkurat hadde innledet sitt forhold med sin framtidige kone Yoko Ono. McCartney selv hadde forøvrig akkurat brutt med kjæresten Jane Asher og var såvidt begynt å bli sammen med Linda Eastman, den framtidige Linda McCartney.
Den kom på en åttendeplass på Rolling Stone sin liste 500 Greatest Songs of All Time.
Sympati for en venn
I 1968 bodde John Lennon sammen med Yoko Ono og hadde allerede fortalt sin kone Cynthia at han ville forlate henne. McCartney var en personlig venn av begge parter, og ønsket å muntre opp venneparets sønn Julian Lennon med å skrive en liten sang for ham mens han var på vei til å besøke dem. McCartney sa senere «Jeg startet med en idé, ‘Hey Jules’, som var Julian, ‘ikke føl deg dårlig, ta en trist sang, og føl deg bedre’. Hey, forsøk å forsone deg med dette forferdelige. Jeg visste at det ikke ville bli lett for ham. Jeg føler alltid for barna når foreldrene skiller seg. Ideen var klar i hodet mitt da jeg kom fram.»
Senere har Cynthia minnet denne stunden: «Jeg var virkelig overrasket da Paul kom på egen hånd en ettermiddag. Jeg var virkelig rørt av hans bekymring for hvordan vi følte det og enda mer da han overrakte meg en enkel rød rose og med en liten spøk om framtiden; «Så, Cyn, hva om du og jeg ble gift?» Vi lo begge av tanken av hvordan verden ville ha reagert om et slikt arrangement. På vei til meg hadde han komponert sangen «Hey Jude» i bilen. Jeg vil aldri glemme Pauls vennlige gest ved å besøke oss. Han fikk meg til å føle betydningsfull og elsket, i motsetningen til å føle seg gammel og vraket.»
Julian Lennon oppdaget at sangen var skrevet for ham ca. 10 år senere, men han husket at han den gang stod nærmere McCartney enn sin biologiske far: «Paul og jeg var en del sammen, mer enn hva far og jeg var. Vi hadde et flott vennskap og det ser ut til å være mange flere bilder av meg og Paul på den tiden enn det var bilder av meg og min far.»
Relasjoner til sangen
McCartney var misfornøyd med sitt opprinnelige utkast, spesielt tekstlinja «The movement you need is on your shoulder», det lød som han snakket til en papegøye. Lennon var derimot imot å drastisk endre sangen, og mente at den samme linjen var flott og avantgardistisk. I 1974 sa McCartney at «Jeg husker at jeg spilte sangen for John og Yoko, og at jeg sa ‘Disse ordene vil ikke bli stående på den endelige versjonen.’ Men John sa: ‘De er flotte. Jeg mener, de er sprø, de gir ingen mening i det hele tatt. Det er topp!’»
McCartney kom deretter til konklusjonen at Jude var et lettere navn å synge enn Jules og modifiserte sangen etter det.
Pussig nok, den eldre Lennon tenkte at sangen var om ham selv. Det samme året som han døde, 1980, husket han tilbake: «Paul sa at den var skrevet for Julian. Han visste at jeg gikk fra Cyn og ville forlate Julian. Han kjørte for å se til Julian og si adjø. Han hadde vært som en onkel for gutten. Og han kom opp med «Hey Jude». Men jeg har alltid hørt at det var en sang til meg. Nå høres jeg kanskje ut som disse tilhengerne som leser alle slags ting inn i sanger... men tenk på; Yoko hadde akkurat kommet inn i bildet. Han sier; ‘Hey Jude’ – ‘Hey John’. Ubevisst sier han ‘Bare dra, forlat meg’. På det bevisste nivået ønsket han ikke at jeg forlot ham. Engelen i ham sa ‘Velsigne deg’. Djevelen i ham likte seg ikke i det hele tatt fordi han ville ikke miste en partner.»
Lennon var ikke den eneste Beatles-medlem som kunne relatere til sangen. Det gjorde også McCartney. Ikke lenge etter at den var utgitt bemerket Lennon: «Vel, da Paul sang «Hey Jude» til meg... eller spilte av en liten tape han hadde laget... Jeg tok det svært personlig. ‘Åh, det er meg!’ sa jeg, ‘Nei, det er meg!’ sa Paul. Vi gikk igjennom det samme. Slik vi alle gjorde. Hvem som enn går igjennom noe gjør at vi alle gjør det.» Det var ikke spesielt overraskende ettersom McCartney akkurat hadde brutt med kjæresten Jane Asher og var begynt å bli sammen med Linda Eastman.
Akkurat som da han hadde skrevet «Yesterday» gikk McCartney stolt rundt og sang sangen til alle han møtte, tydeligvis ikke nervøs for plagiat på denne tiden. Et medlem av gruppen Badfinger, det første bandet som ble utgitt på Apple Records, husket deres første dag der: «Paul gikk over til pianoet og sa: «Hei gutter, hør på dette!» Så satte han seg ned og ga oss en komplett liveversjon av «Hey Jude». Vi mistet munn og mæle.»
Innspillingen
The Beatles var fortryllet av sangens kvaliteter, og ønsket å kultivere best mulig innspillingsmiljø for sangen. De forsøkte så mange som 25 opptak av sangen i Abbey Road Studio mellom 29. juli og 30. juli 1968, men forsto at de trengte et orkester for denne innspillingen. Da de fikk høre at det var en åttespors opptakeren på Trident Studios dro de dit den 31. juli ettersom den tilsvarende opptakeren på Abbey Road fortsatt ble testet. De gjorde flere innspillinger, men endte opp med å bruke den aller første.
Denne beslutningen var ganske merkelig ettersom trommingen kom inn mye senere enn forventet. Det viste seg at Ringo Starr hadde tatt en tur på toalettet og de andre oppdaget ikke at han var forsvunnet og begynte å spille uten ham. McCartney kom tilbake til denne episoden i 1994: «Det er en fornøyelig historie knyttet til denne innspillingen... Ringo hadde sprunget på toalettet og jeg merket ikke det. Toalettet var rett ved siden av der han satt. Jeg trodde han fortsatt satt ved trommene. Jeg begynte med det som skulle ble den endelige innspillingen og «Hey Jude» holder på i det uendelige før trommene kommer inn, og mens jeg holder på å spille hører jeg Ringo springer forbi meg og kaster seg over trommestikkene. Boom, boom boom. Hans timing var absolutt plettfri.»
Den 1. august lagde George Martin et arrangement for et orkester på 36 som senere ble mikset inn i innspillingen. The Beatles spurte orkesteret om de ville være med på å klappe i hendene og synge med på refrenget. De fleste var med på det, unntatt en som sa: «Jeg vil slettes ikke klappe i hendene og synge Paul McCartneys bedritne sang!» og stormet deretter ut av studioet.
Det var ikke det eneste øyeblikket av misstemning den dagen. George Harrison ville spille en gitarsolo for sangen, men McCartney tillot ikke det. McCartney sa senere i 1985 at «jeg husker at jeg ba George om ikke å spille gitar på «Hey Jude». Han ville gjøre noen ekko-akkorder etter vokalfraseringene, men jeg synes ikke det passet sangen. Han ble misfornøyd og det var vanskelig for meg å fortelle ham det, han som er en av de beste, om ikke å spille. Det var som en fornærmelse. Men det var slik vi gjorde det meste av våre greier.»
At The Beatles besluttet å velge det første opptaket ble merkeligere da Ken Scott, innspillingsassistenten, oppdaget at John Lennon hadde skreket det obskøne «fucking ’ell!» 2:58 ut i sangen etter å ha misset på koringen. «Jeg ble fortalt om det der og da men kunne ikke høre det, men etter at jeg funnet det er det ikke til å overhøre lengre. Jeg har en snikende mistanke at de andre visste det hele tiden ettersom det var en innspilling som skulle bli forkastet. Jeg tror det er de tingene som skjer – en ærlig tabbe. De hørte på båndet og tenkte at det betyr ikke noe.»
En øyeblikkelig klassiker
Innspillingen ble gjort med tanke på The Beatles' dobbeltalbum The Beatles, også kalt for Det hvite albumet, utgitt samme år. Men ideen om å utgi den på albumet ble oppgitt, og i stedet ble den utgitt som singel med «Revolution» på baksiden. «Revolution» var skrevet av John Lennon som en førsteside-singel som en kunngjøring om krigen i Vietnam til tross for at den avdøde manageren Brian Epstein hadde insistert at krigen var et ikke-tema. Ettersom sangen ikke var ferdigpolert mente de andre Beatles-medlemmene at «Hey Jude» var en bedre kandidat som førsteside.
Lennon sa senere: «Vi begynte å bli ganske anspente. Jeg hadde laget en langsom utgave av Revolution og ville ha den som singel, som en kunngjøring om Vietnam og The Beatles’ posisjon på temaet revolusjon. I alle år da vi turnerte hadde Brian stoppet oss fra å si noe om Vietnam eller krigen. Og han tillot ingen spørsmål om teamet. Men da vi siste gang var ute på konsertturne sa jeg at jeg ville svare på spørsmål om krigen. Vi kan ikke ignorere det. Jeg ville absolutt at The Beatles skulle si noe om krigen.»
Singelen kom ut i USA den 26. august 1968 på Apple Records, gikk inn på hitlistene den 14. september hvor sangen ble liggende i de neste 19 ukene. To uker senere raste sangen opp på førsteplassen og forble der de neste ni ukene og i den samme prosessen satte den USA-rekord for den lengste tiden en Beatles-sang forble nummer en, og samtidig som den lengste sangen på førsteplassen. Som nevnt tidligere var den for lang til å bli spilt på radio og The Beatles' amerikanske plateselskap presset på for å få laget en egen versjon tilpasset amerikansk radio.
I henhold til den amerikanske praksis å telle både salg og radiospillinger for A- og B-sidene hver for seg, ble ved en anledning «Hey Jude» listet på førsteplass og «Revolution» som nummer to. Fem måneder etter utgivelsen var det solgt 3,75 millioner skiver. Per dags dato har det blitt solgt fem millioner i USA alene.
I mellomtiden hadde «Hey Jude» kommet i Storbritannia fire dager etter den amerikanske utgivelsen den 30. august. Det ble den mestselgende debuten fra et nytt plateselskap noensinne, den solgte åtte millioner eksemplarer over hele verden og tok førsteplassen på hitlistene i 11 forskjellige land. Singelen begynte sin 16-ukers reise på hitlistene den 7. september, sto øverst på listen uka etter, før den ble dyttet ned to uker senere av en annen sang fra Beatles' eget plateselskap. Det var Mary Hopkins «Those Were the Days». Til denne dag er «Hey Jude» Beatles' mest kommersielle sang til tross for tøff konkurranse fra «Let It Be» og «Yesterday». Den eneste gangen tidligere en sang på hitlistene varte i mer enn syv minutter var Richard Harris' «MacArthur Park» fra mai 1968, men den toppet ikke listene. Det var først i 1993 at Meat Loafs «I'd Do Anything For Love (But I Won't Do That)» slo «Hey Jude» som den lengste sangen på de engelske hitlistene. Den var på 7 minutter og 58 sekunder, skjønt albumversjonen var faktisk på over 12 minutter.
Tekst og melodi
I kontrast til andre lange Beatles-sanger, som «A Day in the Life», «Helter Skelter» og «You Never Give Me Your Money», er ikke «Hey Jude» en medley og har ikke ekstra instrumentale mellomspill. Den består av en ballade på tre minutter før den blir fulgt opp av en fire minutters allsang som består av de samme akkordene spilt om og om igjen. Sangen toner ut midtveis i den siste delen, med en varighet på bortimot 2 minutter, men er en av de få tilsvarende sanger hvor en slik uttoning gir mening for å gi uttrykk for en uendelighet.
Den første halvdelen av sangen er skrevet som en tradisjonell sang med to overganger hvor McCartney alternerer overgangene med å synge Let her into your heart fulgt opp med Let her under your skin. Ved en anledning synger McCartney duett med seg selv, noe som merkes mens i siste del av sangen hvor en enkelfrase blir repetert gjentatte ganger. Han nynner melodien som kulminerer med at ved slutten av hver syklus blir sangens tittel sunget og akkompagnerer seg selv med sprudlende vokaliske improvisasjoner som minner om James Brown. Midtveis mot sangens finale gir orkesterets blåseseksjon melodien et kontrapunkt mens strykerseksjonen kommer inn senere, nærmest uhørbart, og holder en enslig tone inntil sangen toner ut.
Norske versjoner
Lillebjørn Nilsen og Ole Paus har skrevet norske tekster. Nilsens versjon bærer tittelen «Hei Knut!». Paus versjon heter «Hei Gud».
Innspillinger
Country:Norway Released:1978
Norsk universitetshistorie
Norsk universitetshistorie er et historisk tilbakeblikk på universitetene i Norge.
Universitetet i Oslo ble grunnlagt i 1811 som ''Det Kgl. Frederiks Universitet'' med intensjoner om å være forskerakademi, embedskole og dannelsesarena. Universitetet hadde fire fakulteter: Juridisk, medisinsk, filosofisk og teologisk. Kjente personer var matematikeren Christopher Hansteen og historikeren P. A. Munch. Dessuten var Anton Martin Schweigaard både professor og stortingsmann.
Ved Universitetsreformen av 1905 ble universitetet formelt erklært som en selvstendig institusjon. Det akademiske kollegium med bl.a. Waldemar Brøgger erklærte at universitetets hovedansvar var å utvikle vitenskap. Debatten fra slutten av 1800-tallet og utover på 1900-tallet var innbitt mellom grundtvigianere og de liberale. Etterhvert tapte nasjonalromantikken terreng, og det folkelige preget i skolen ble borte til fordel for faglige krav. Mange så på universitetet som en intellektuell elite.
Etter den annen verdenskrig ble det samfunnsvitenskapelige fakultet opprettet ved universitetene med sosialøkonomi og sosiologi.
Siden 2018 har Norge følgende universiteter:
Sentralpasskontoret
Fra 1927 vurderte de også søknad om arbeidstillatelse, samt anker på vedtak om oppholdstillatelse. Sjef 1927–1940 var sekretær L. R. Kolstad.
I 1941 ble det underlagt grensevaktsdelen av Statspolitiet, ledet av Knut Nicolai Stilloff. Oppgavene var 1943–1945 underlagt Sicherheitspolizei.
Efter den andre verdenskrig fortsatte Stilloff. Senere sjefer var Reidar Friis Bull (1949–1952), Arnulf Emil Jøraanstad (1952–1970), Thorolf Arve Haukenæs (1972–1982), Carl Hugo Lund (1982–1984) og Arild Kjerschow (1984–1987).
På et tidspunkt skiftet navnet til Statens Utlendingskontor. Fra 1988 er kontoret en del av Utlendingsdirektoratet.
Hugo Alfvénprisen
Hugo Alfvénprisen (svensk: Hugo Alfvénpriset) er en musikkpris som siden 1974 er blitt delt ut av Hugo Alfvénfonden (tidligere Hugo Alfvénstiftelsen), som er en nemnd innen Kungliga Musikaliska akademien. Prisen består av SEK 100 000 og en gullmedalje.
Fløya
Fløya er et høydedrag vestligst på øya Kirkelandet i Kristiansund kommune. Stedet har sitt navn etter en vindfløy som sto her i seilskutetida. Den hadde til oppgave å vise vindretningen for sjøfolk ombord i skip på havna.
Kristiansund Museum anla sitt første friluftsmuseum ved Fløya tidlig på 1900-tallet. Bygningene ble senere flyttet til Dalen gård på Gomalandet.
Fløya terrasse er et av gatenavnene i området som gjenbruker det tradisjonelle lokale stedsnavn.
Sensur i Norge
Sensur i Norge omfatter statlige forbud mot bøker, film og kringkasting. Da Nasjonal Samling styrte under andre verdenskrig ble samtlige radiosendinger forbudt og bøker ble kraftig sensurert.
Litteratur
Hans Jægers roman Fra Kristiania-Bohêmen ble beslaglagt og brent av myndighetene samme dag som den kom ut. Jæger ble i 1886 dømt av Høyesterett til 60 dagers fengsel, foruten at han også mistet stillingen som stortingsstenograf. I 1887 ble Jæger igjen dømt til fengsel samt bøter av Høyesterett for å ha gitt ut romanen i Sverige.
Christian Krohgs bok Albertine ble beslaglagt dagen etter at den kom ut. Krohg ble av Høyesterett dømt til bøter og de beslaglagte bøkene ble brent.
Den første var Agnar Mykles bok Sangen om den røde rubin som kom ut i 1956. Boken ble forbudt i 1957 som følge av seksualskildringene i den. Agnar Mykle og forlaget ble i juni 1958 frikjent i Høyesterett.
Jens Bjørneboes bok Uten en tråd som kom ut i 1967 ble også forbudt. Forbudet ble senere opphevet. Årsaken til forbudet var også her de seksuelle skildringene i boken.
Filmsensur
Frem til 2023 måtte alle filmer og videoer som skulle vises offentlig i Norge, med visse unntak, forhåndskontrolleres og godkjennes av Medietilsynet. Det har tradisjonelt særlig vært strengt forbudt å skildre meningsløs vold og seksuell aktivitet på en direkte og forrående måte.
Statens Filmkontroll ble opprettet i 1913. I 1921 ble det innført en todelt filmsensur med en voksengrense på 16 år, og i 1954 ble filmsensuren delt i tre: barn (7 år), ungdom (12 år) og voksne (16 år). I 1969 ble det i tillegg innført grenser på 5 og 18 år. Det gamle lovverket ble erstattet av en ny film- og videolov i 1987. Fra da av fikk kinoene følgende aldersgrenser: for alle over 7 år (4 år hvis de er sammen med foreldre), 11 år (8 år med foresatte) og 15 år (12 år med foresatte). Fra 2004 kan alle filmer vises fritt hvis aldersgrensa settes til 18 år. Statens Filmkontroll og Videogramregisteret ble slått sammen til Statens filmtilsyn i 1993.
Sensur av internett
Kripos og mange av de største norske internettleverandører driver sensurering av Internet med barnepornofilter. Kripos leverer lister med domenenavn de mener bruker lovstridig innhold, og internettleverandørene sørger for at navneoppslag av disse fører til en side hvor det vises en advarsel fra Kripos. Det blir jevnlig offentliggjort statistikk over hvor mange som har blitt stoppet av filteret.
Ved å bruke andre navnetjenere enn de som internettleverandøren tilbyr kommer man seg rundt dette filteret.
Sensur under andre verdenskrig
Under den tyske okkupasjonen av Norge 1940-1945 var det sensur av aviser og tidsskrift. Det var også kontroll med hva som ble sendt på NRK, men store deler av befolkningen lyttet på Johan Nygaardsvolds eksilregjerings norske nyhetssendinger fra BBC i London, fra januar 1941 ledet av Toralv Øksnevad («Stemmen fra London»). De tyske okkupasjonsmyndighetene satte derfor i verk tvungen innsamling av radioapparater i juli–august 1941. Inndragningen begynte i store deler av Norge 2. august, og fra 10. september dette året var det i hele landet forbudt for andre enn medlemmer av NS (Nasjonal Samling) å ha radio. Flere klarte likevel å gjemme unna radioer der de kunne lytte til nyheter fra alliert side under krigen, meldinger som ble viderebrakt blant annet i illegale aviser som ble fremstilt og distribuert i hemmelighet.
Utopia Banished
En limited edition av dette albumet inkluderte en 3" bonus-CD (vinylutgaven inkluderte en bonus-singel (7") som inneholdt det samme materialet.
Sensur i Norge
Sensur under andre verdenskrig
Den norske regjering i London var likeledes underlagt alliert sensur; all informasjon måtte klareres før den kunne offentliggjøres.
Utopia Banished
Sporliste
3" bonus-CD, sporliste:
Kåre Magnus Bergh
Kåre Magnus Bergh (født 22. desember 1978) er en norsk programleder og billedkunstner. Han har også spilt i bandet Hello Countryclub. Bergh er imidlertid mest kjent som programleder for store, direktesendte tv-show som Idol, Sommeråpent, Stjernekamp og Melodi Grand Prix.
Programlederjobber
Kåre Magnus Bergh ble kjent som programleder for talentkonkurransen Idol på TV 2, der han ledet sendingene sammen med Solveig Kloppen 2005 og 2006. Fra høsten 2006 presenterte han tradisjonell rockemusikk sammen med musikkjournalisten Tor Milde som programleder i P4s radiokanal P4 Bandit.
I desember 2007 ble han en av flere programledere i NRK Super, NRKs fjernsynskanal for barn. Julen 2008 ledet han Julemorgen sammen med Yasmin Syed. Høsten 2009 ledet han Melodi Grand Prix junior på NRK sammen med Marthe Sveberg Bjørstad. Han har ledet flere tv- og radioprogrammer sammen med kollega Ingrid Gjessing Linhave, blant annet Kvelden før kvelden og radioserien Kveldsstell på NRK P1.
Bergh har også vært programleder for programserien Stjernekamp på NRK1 siden første sesong i 2012, og han har ledet Melodi Grand Prix hvert år siden 2015: tre ganger sammen med Silya Nymoen (2015, 2016 og 2018) og én gang hver med Line Elvsåshagen (2017) og Heidi Ruud Ellingsen (2019). I 2020 og 2021 ledet han konkurransen sammen med Ingrid Gjessing Linhave og Ronny Brede Aase, i 2021 sammen med Silje Nordnes, og i 2022 sammen med Annika Momrak og Mikkel Niva.
Annet
Kåre Magnus Berg er utdannet maler blant annet i Oslo, Frankfurt am Main og Kunsthøgskolen i Bergen. Han har holdt flere separatutstillinger, blant annet for Kunstnerforbundet i 2007.
Han er oppvokst på Hamar, men har siden bodd i blant annet Bergen og Oslo.
Rikard Aslaksson Berge
Rikard Aslaksson Berge (født 1815, død 1902) var en kjent bonde og tradisjonsbærer fra Rauland i Telemark. Han kom fra en vidgjeten ætt med mange kunstnere og spelemenn som blir kalt «Vaaætti». Både Håvard Gibøen og Eilev Smedal regnes til slekta, sammen med Tarjei Vesaas, Eivind Groven, Dyre Vaa og Aslaug Vaa.
Rikard A. Berge og søsteren Anne A. Berge var de eneste som vokste opp av en søskenflokk på seks barn. De øvrige mistet livet i nødsårene 1808 til 1814. I tidens fylde overtok han farsgarden Berge, og giftet seg to ganger. Andre gang ektet han søskenbarnet Sigrid Olavsdotter Gjore, og sammen fikk de sju barn som vbokste opp: Torbjørg, Signe, Sigrid, Ingebjørg, Olav, Aslak og Aslaug. Barna var kjent som gode musikkformidlere: sønnene som felespillere, døtrene som kvedere. Torbjørg spilte dessuten sjøfløyte. Datteren Sigrid ble mor til folkekulturforskeren Rikard Berge, som for en stor del vokste opp hos bestefordeldrene. Datteren Aslaug ble mor til Olav Groven og Eivind Groven.
Rikard A. Berge hadde også en rikt utbrodert Raulandsversjon av den kumulative visa St Martins gaver, en middelaldervise mest kjent i den engelske versjonen Twelve Days of Christmas. Ellers er det overlevert en god del religiøse folketoner etter Rikard A. Berge som trolig henger sammen med mor Ingebjørgs pietistiske ståsted. Det kan også nevnes at Myllarguten ofte var innom på garden. Det er også kjent at Rikard A. Berge ofte sørget for å hjelpe spillemannen ut av økonomiske kniper. Myllarens jevnlige omgang med Bergsingene har ført til at flere myllarslåtter er videreført gjennom barna til Rikard A. Berge, og derfra videre nedover i ættelinjene og ut i dagens tradisjonslandskap. Særlig blev dattersønnen Rikard Gøytil, hyppig oppsøkt av spillemenn og kvedere utenfor slekta på sank etter gammel tradisjon.
Ivar Aasen var en annen som besøkte Berge på gården. Det fortelles at Rikard A. Berge gikk ute på vollen og slo gresset mens Ivar Aasen gikk etter ham med notisblokk for å skrive ned ord og dialektuttrykk. Ivar Aasen lærte bergsingene toner til egne tekster som lever i slekta den dag i dag.
Da Rikard A. Berge lå på dødsleiet sørget han over det han kom til å ta med seg i graven. Datteren Aslaug trøstet ham med at etterkommerne hadde tatt vare på mye, og at mye også var skrevet ned av den yngre Rikard Berge. Så sang hun den ene tonen etter den andre som hun hadde fått av ham. Han døde 87 år gammel.
Korketrekkeren i Modum
Korketrekkeren, opprinnelig kalt Veiknuten, er et veianlegg på fylkesvei 287 i Åmot i Modum kommune i Buskerud. Veien går i ei sløyfe med bru over seg selv ned fra Åmot mot Åmot bru. Byggingen startet i 1921 og anlegget ble åpnet i 1923. Brua i Korketrekkeren, Toppen bru, var opprinnelig ei stålbru med to spenn. Denne brua ble i 1953 erstattet av ei platebru i betong, også den med to spenn. Brua krysser jernbanen i tillegg til veien. Før Korketrekkeren ble bygd, hadde det vært en planovergang med grinder på stedet.
I 1982/83 ble det sprøytet inn betong i steinrondellen som et ledd i vedlikeholdet av anlegget.
Korketrekkeren ble i 2002 foreslått vernet i Nasjonal verneplan for veger, bruer og vegrelaterte kulturminner.
Endorheisk bekken
Dannelse av endorheiske bekken
Selv om endorheiske bekken kan forekomme i ethvert klima, så vil de i praksis som regel finnes i varme ørkenområder. På steder med større nedbørsmengder vil vannerosjon som regel grave ut dreneringskanaler (spesielt under flom) som etter hvert vil bryte gjennom vannskillet mellom det endorheiske systemet og det større, eksterne hydrologiske systemet. Svartehavet var en gang en slik innsjø, som var et uavhengig hydrologisk system, før Middelhavet brøt gjennom terrenget som skilte de to.
I varme ørkener er netto tilførsel av vann lavt og fordampningstapet høyt, noe som drastisk hindrer dannelsen av komplette, åpne dreneringssystemer. Den innelukkede vanntransporten i denne type dreneringssystemer fører ofte til konsentrasjon av salter og andre mineraler i innsjøen; i og med at oppløste mineraler fra det omkringliggende landskapet avsettes i det endorheiske bekkenet, og blir liggende igjen når vannet som fraktet dem dit fordamper. Derfor inneholder endorheiske bekken ofte omfattende saltsletter og saltsjøer (på engelsk også kalt «salt pans», «alkali flats» eller «playas»). Disse områdene, som som regel er store, meget flate og med harde overflater, blir av og til brukt som store, billige rullebaner for fly, eller til fartstesting og rekordforsøk for biler.
Både permanente og sesongmessige sjøer kan dannes i endorheiske bekken. Noen slike bekken er essensielt inaktive, ettersom nedbøren der er blitt redusert til et så lavt nivå at en innsjø ikke lenger kan dannes. Selv med permanente endorheiske sjøer, så endrer de fleste størrelse og fasong dramatisk over tid, slik at de i tørketiden ofte blir svært mye mindre, eller splittes opp i flere mindre deler. Etter hvert som mennesker har ekspandert inn i tidligere ubeboelige ørkenområder er elvesystemene som forsyner mange endorheiske sjøer blitt endret ved bygging av demninger og akvedukter. Som et resultat har mange endorheiske sjøer skrumpet dramatisk inn. Dette medfører ofte en kraftig økning i saltholdighet, høyere konsentrasjon av forurensinger, med påfølgende sammenbrudd i innsjøens økosystem.
Afrika
Afrika har også mange endorheiske nedslagsfelt.
Europa
Foruten Volga-bekkenet, som drenerer til det endorheiske Det kaspiske hav, så er det i Europa bare to endorheiske innsjøer;
Tidligere endorheiske bekkener
Det har tidligere eksistert mange endorheiske systemer, som gjennom klimatiske og geologiske endringer i tidens løp er blitt omdannet til åpne dreneringssystemer:
Helmut Schmidt
Helmut Heinrich Waldemar Schmidt (1918–2015 ) var en tysk politiker (SPD). Han var forbundskansler i Forbundsrepublikken Tyskland (dengang begrenset til Vest-Tyskland) fra 1974 til 1982.
Schmidt var tidligere senator i Hamburg, formann for SPD-fraksjonen i Forbundsdagen, forsvarsminister, næringsminister og finansminister. I den siste del av Schmidts regjeringstid og etter at FDP hadde gått ut av koalisjonen, ledet han også selv utenriksdepartementet. I 1983 ble han medutgiver (Herausgeber) av ukeavisen Die Zeit.
Familie
Helmut Schmidts far Gustav (1888–1981) var sønn av den jødiske bankmannen Ludwig Gumpel og en servitrise. Gustav ble adoptert av familien Schmidt, hvor far i huset var havnearbeider. Han gikk i lære i et advokatkontor for å bli kontorsjef og utdannet seg etter den første verdenskrigen videre til folkeskolelærer. Etter kveldsskole tok han høyskoleeksamen i økonomi. Gustav og Ludovica Schmidt var protestanter. Deres sønner Helmut og den yngre Wolfgang, gikk på folkeskole i Wallstrasse øst for Aussenalster og gikk deretter videre på Lichtwark-Oberschule i Winterhude.
Schmidt fikk vite om sitt jødiske opphav av sin mor så sent som i 1933. Ifølge Schmidts eget utsagn, underslo han og hans far sitt jødiske opphav ved å forfalske legitimasjonspapirer, slik at det kunne utstedes «arierattest» i det nazifiserte Tyskland. Som jødisk mischling av andre grad ville Helmut kunne bli diskriminert, og bl.a. få vansker med å bli offiser i Wehrmacht.
Schmidt gjorde det jødiske innslag i slekten kjent for offentligheten første gang i 1984, da han fikk spørsmål om dette fra journalister. Journalistene hadde fått opplysninger om dette fra Schmidts venn, den franske president Valéry Giscard d'Estaing. I sine barndomserindringer (1992) skrev Schmidt at hans jødiske røtter hadde ført til at han tok avstand fra nasjonalsosialismen.
Historikeren Heinrich August Winkler har vurdert den unge Helmut Schmidts forhold til nasjonalsosialismen slik:
Schmidt giftet seg under en kirkelig vielse 27. juni 1942 med Hannelore «Loki» Glaser, født 3. mars 1919. De hadde kjent hverandre siden skoledagene i 1929. Hannelore Schmidt døde 21. oktober 2010. Ekteparet fikk to barn. Sønnen Helmut Walter ble født 26. juni 1944, men døde allerede i februar 1945 av hjernehinnebetennelse. Datteren Susanne ble født i 1947 og arbeider for fjernsynskanalen Bloomberg Television i London.
Militærtjeneste og studier
Schmidt tok artium i 1937, ble innrullert i Wehrmacht (hæren) og tjenestegjorde først ved luftskytset i Bremen. Fra 1941 til 1942 tjente Schmidt som offiser ved østfronten og deltok blant annet under beleiringen av Leningrad. Han mottok Jernkorset av 2. klasse. Senere ble han inntil 1944 referent for utdannelsesforskrifter i det lette luftartilleri i Riksluftfartsministeriet i Berlin og Bernau bei Berlin. Som ansatt ved Riksluftfartsministeriet ble Schmidt tilhører til proformaprosessen i Volksgerichtshof mot mennene fra 20. juli 1944. Opprørt over den opptreden dommer Roland Freisler fremviste, søkte Schmidt fritak fra tjenesten.
Schmidt ble i april 1945 tatt som krigsfange av britene i Soltau i Lüneburger Heide, satt i krigsfangenskap i Belgia og ble repatriert i august samme år. Etter grunnleggelsen av Bundeswehr ble han reserveoffiser og endte sin karrière der som major. Da han i oktober/november 1958 deltok under en øvelse i Bundeswehr, ble han mens øvelsen fremdeles pågikk, kastet ut av SPDs fraksjonsledelse i Forbundsdagen. Begrunnelsen var at han gjennom sin deltakelse i repetisjonsøvelsen hadde vist seg som en militarist.
Etter krigen studerte Helmut Schmidt økonomi og statsvitenskap i Hamburg, og fullførte sine universitetsstudier i 1949 med hovedfag i sosialøkonomi.
Partiet SPD
Etter at han var løslatt fra krigsfangenskapet ble Schmidt medlem av SPD i 1946 og leder av partiets studentorganisasjon fra 1947 til 1948. Han ble medlem av SPDs sentralstyre i 1957 og var fra 1968 til 1984 nestleder av SPD i Tyskland. I motsetning til de to andre forbundskanslere fra SPD Willy Brandt og Gerhard Schröder var Schmidt aldri leder av partiet på nasjonalt plan.
Som forbilder i sitt eget parti har Schmidt oppgitt bl.a. Max Brauer, Fritz Erler, Wilhelm Hoegner, Wilhelm Kaisen, Waldemar von Knoeringen, Heinz Kühn og Ernst Reuter.
Om sin motivasjon for å engasjere seg politisk, uttalte Schmidt seg i 2008 som følger:
Senator i Hamburg (1961-1965)
Fra 1961 til 1965 var han senator for innenrikssaker i Hamburg og høstet anerkjennelse for sin aktive rolle under oversvømmelsene i byen i 1962. Han koordinerte den samlete innsats av de ulike redningstjenestene. Uten å ha lovhjemmel for det benyttet Schmidt sine kontakter i Bundeswehr og NATO for nettopp å rekvirere soldater, hjelpemateriell, helikoptre og ingeniørutstyr fra disse organisasjonene. Schmidts innsats ble retningsgivende for bruk av forsvarsmateriell i fredstid under naturkatastrofer. Han er senere blitt sitert på at: «Jeg så ikke i Grunnloven en eneste gang».
Regjeringen (1969-1974)
I oktober 1969 ble han forsvarsminister i Tyskland. I denne egenskap besøkte han Norge. Fra juli 1972 til november samme år var han næringsminister, og deretter finansminister fra november 1972 til mai 1974.
Forbundskansler (1974-1982)
Schmidt ble Forbundsrepublikken Tysklands 5. kansler den 16. mai 1974 etter at Willy Brandt måtte gå av som følge av spionasjeskandalen. I motsetning til Brandt ble Schmidt regnet for å tilhøre høyrefløyen i SPD.
Den største utfordringen i hans tjenestetid var den verdensomspennende økonomiske tilbakegang og oljekrisen i 1970-årene, pensjonsfinansieringen i 1976/77 og terrorismen til Rote Armee Fraktion under den såkalte tyske høsten. I begynnelsen ønsket han å forhandle med terroristene, men anså dette senere som en feilvurdering. Deretter fulgte han en hard linje som tildels brakte kritikk fra ofrenes etterlatte. I et intervju med Die Zeit i 2007 uttalte Schmidt at han hadde følt det enorme ansvar for andres liv i forbindelse med gisseltakingen av Hanns Martin Schleyer som en meget stor belastning. Etter Schmidts oppfatning fikk epoken med tysk venstreterrorisme større oppmerksomhet i mediene enn hva dens betydning for den tyske historie egentlig skulle tilsi. I 1977 lot Schmidt GSG 9 storme det kaprede Lufthansa-flyet i Mogadishu.
Sammen med den franske president Valéry Giscard d’Estaing, som også var hans personlige venn, forbedret Schmidt de tysk-franske forbindelser og tok avgjørende skritt mot en europeisk integrasjon. Kort tid etter Schmidts utnevnelse ble Det europeiske råd etablert. I 1975 var han en av grunnleggerne av Organisasjonen for sikkerhet og samarbeid i Europa. De viktigste næringspolitiske sakene gjennomførte han også med Giscard: innføringen av Det europeiske monetære system og ECU i 1979 som var forløpere til Euro. Schmidt og Giscard hadde også ideen til dannelsen av G7.
I 1977 pekte Schmidt som den første vestlige leder på faren for at terrorbalansen skulle komme ut av likevekt som følge av Sovjetunionens utplassering av de nye SS-20 mellomdistanserakettene i Europa. Han fryktet at Sovjetunionens slagkraft skulle føre til en svekkelse av det vestlige forsvarssystem. Schmidt støttet det såkalte dobbeltvedtaket som innebar et forslag til Sovjetunionen om å trekke deres raketter tilbake, mens det i motsatt fall ville bli utplassert ytterligere amerikanske raketter på det europeiske kontinent. Standpunktet var meget omstridt i den tyske befolkning og i partiet. Partiet De Grønne oppsto i den protesbevegelsen som fulgte. Under SPDs kongress 18. og 19. november 1983 stemte bare 14 av 400 delegerte for dobbeltvedtaket. Blant de som stemte for var Schmidt selv og hans tidligere forsvarsminister Hans Apel. Den 8. desember 1987 ble INF-avtalen om nedbygging av mellomdistanseraketter i Europa undertegnet i Reykjavík.
Sensommeren 1982 var det spenninger i regjeringssamarbeidet i den sosialliberale koalisjon mellom SPD og FDP som Schmidt ledet. Bruddet kom 17. september 1982 da fire FDP-ministre gikk ut av regjeringen: Hans-Dietrich Genscher, Gerhart Baum, Otto Graf Lambsdorff og Josef Ertl. Schmidt og SPD forsøkte å fortsette som mindretallsregjering, hvor Schmidt selv også var utenriksminister, forøvrig som den eneste kansler siden Konrad Adenauer. Etter et konstruktivt mistillitsvotum som fikk stemmer fra CDU og FDP, ble han til slutt tvunget til å gå av den 1. oktober. Helmut Kohl etterfulgte ham som forbundskansler.
Senere virke
Schmidt fortsatte som aktiv i det politisk liv også etter at han trakk seg fra Forbundsdagen i 1987. Han var medlem av foreningen Atlantik-Brücke e.V. (den atlantiske broen), ærespresident for Det tysk-britiske selskap, æresformann for Deutsche Nationalstiftung, som han også deltok i grunnleggelsen av. Han var også ærespresident for InterAction Council, et råd av tidligere statsmenn og -kvinner, som han sammen med venner hadde tatt initiativet til. Fra 1983 var han medutgiver av ukeavisen Die Zeit. I 1993 ble Helmut og Loki Schmidt-stiftelsen grunnlagt. 1995-1999 var han president av Det tysk-polske institutt i Darmstadt.
Hans privatarkiv finnes i Archiv der sozialen Demokratie. Schmidt var i 1997 en av de første underskriverne av Erklæringen av alminnelige menneskeplikter.
I 2004 vakte han oppmerksomhet ved å kritisere tysk innvandringspolitikk og hevde at ideen om det flerkulturelle samfunn var mislykket. Han spådde at verden i fremtiden kan komme til å bli rystet av sammenstøt mellom islam og Vesten. Han hevdet også at de østeuropeiske landenes EU-medlemskap var kommet for raskt.
Æresbevisninger
I 1978 fikk Schmidt Theodor-Heuss-Preis for sin krisehåndtering under RAF-terroren, og i 1980 Goldman-medaljen for sin innsats for fred og menneskerettigheter. I desember 2003 ble Bundeswehrs universitet i Hamburg omdøpt til Helmut Schmidt-universitetet. Schmidt ble også utnevnt til æresdoktor ved universitetet. Til sammen har han mottatt 23 æresdoktortitler. I oktober 2005 mottok han Prix des Générations fra initiativet VIVA 50plus. Som fremragende statsmann har han fremmet forståelsen mellom generasjonene, het det i begrunnelsen.
Han regnes av Arbeitsgemeinschaft Orte der Demokratiegeschichte å være blant de 100 viktigste personer som i løpet av de siste 200 år har bidratt til dannelsen av demokratiet i Tyskland.
Interesser
Schmidt var kjent som en stor kunstelsker og fikk det daværende kanslerkontoret i Bonn omfattende utsmykket. Han sørget blant annet for at skulpturen Large Two Forms av Henry Moore ble montert utenfor kontoret i Bonn. Skulpturen skal symbolisere samhørigheten mellom daværende DDR og resten av Tyskland.
Schmidt malte også selv, og samlet i sine to hus i Hamburg kunstverker av en rekke kjente kunstnere. Hans interesser omfattet også musikk, særlig Johann Sebastian Bach, og han spilte orgel og klaver. Schmidt har utgitt flere plater med klassiske verker, blant andre Bachs klaverkonserter BWV 1060, 61, 63 og 65 med Christoph Eschenbach og Mozarts klaverkonserter KV 242 og 365 med Justus Frantz. Som forsvarsminister fikk han innført hærens storband.
I juli 1979 tilbrakte Schmidt en uke på rorbuferie i Lofoten i etterkant av politiske drøftinger med statsminister Odvar Nordli.
Vennskap
Schmidt regnet den myrdete egyptiske president Anwar al-Sadat, den tidligere franske president Valéry Giscard d’Estaing og den tidligere amerikanske utenriksminister Henry Kissinger blant sine fremste politiske venner. Kissinger har uttalt at han gjerne ville dø før Schmidt, da han ikke ønsker å leve i en verden uten ham.
Schmidt søkte råd bl.a. av filosofen Karl Popper, som han også korresponderte med.
Grønnalger
Grønnalger eller grønske utgjør en plantegruppe (ofte oppfattet som en divisjon) som kalles Chlorophyta. Det er fra grønnalgene at alle høyerestående planter har utviklet seg, og derfor er det vanskelig bestemme om gruppen skal regnes under forløperne, protistene, eller etterkommerne, plantene. Fargen kommer av det grønne pigmentet klorofyll (type a og b) og at de gjerne mangler tilleggspigmenter som f.eks. rødalger og brunalger har. Grønnalgene finnes i mange ulike miljøer, vanligst er de ferskvann, men finnes også i havet, på trestammer og andre fuktige overflater, samt i snø (rød snø). Grønnalger utgjør også fotobionten i lav, enten alene eller sammen med blågrønnbakterier. Grønnalgene forekommer som encella, kolonidannende og som flercella organismer. Det finnes om lag 16 000 arter grønnalger i verden.
Taksonomi
Artsdatabanken og Universitetet i Oslo opererer i sum med følgende grupper av grønnalger, definert ned til slektsnivå, samt andre algegrupper illsutrert nedenfor disse i grove trekk:
Sionsalmene
Sionsalmene er en betegnelse som er blitt brukt for å kategorisere noen av salmene i Salmenes bok i Det gamle testamentet i Bibelen. Disse salmene har som fellestrekk at de feirer stedet Sions særstilling. De salmene som klart regnes som sionssalmer er Salme 46, 48 og 87, men det er flere andre salmer og tekster i andre bøker som har elementer av dette i seg
Stedet Sion
Stedet Sion har blitt benyttet om tre forskjellige steder i Jerusalem. Kong David inntok ifølge 2 Samuelsbok 5:6-8 Sionsborgen som på den tiden var jebusittisk, og som ligger hvor den arabiske landsbyen Silvan ligger i dag. Senere bygde kong Salomo tempelet på et høydedrag noen hundre meter lenger nord hvor nå Klippemoskeen ligger – og da ble dette tempelet kalt Sion. I bysantinsk tid (379-640 e. Kr.) tenkte de kristne at et område lenger vest i Jerusalem, også kalt Mount Sion hvor man mente at disiplene spiste påskemåltidet. Men ofte regnes også Sion å være synonym for Jerusalem.
Forestillinger knyttet til stedet Sion
Sion var for en del av forfatterne i Det gamle testamentet som en magnet for teologiske forestillinger, men det er ikke de samme forestillingene man møter i tekster fra ulike perioder.
Overnaturlig beskyttelse
Sion ble regnet for å være under overnaturlig beskyttelse, og dette synes å være en tanke som stammer fra perioden før David inntok stedet. I 2 Samuelsbok 5:6-7 står det «Kongen og mennene hans drog nå til Jerusalem, mot jebusittene som bodde der i landet. Men de sa til David: 'Her kommer du aldri inn! Selv blinde og lamme kan drive deg bort.' Med det mente de at der kom David aldri inn. Men David tok likevel Sion-borgen, som nå er Davids-byen.» Dette sitatet synes å bety at stedet skulle stå under overnaturlig beskyttelse, men historikerens skildring av dette synes ironisk.
Det er flere av forfatterne i Det gamle testamentet selv som er skeptisk til disse forestillingene. Både forfatteren av 2 Samuelsbok 5 og profeten Jeremia uttrykker seg ironisk om dette. I Jeremia 4:30-31 finner vi hvordan Sions døtre pynter seg, for så å falle i hender på mordere. I Amos 6:1 står det: «Ve dem som sitter trygge på Sion», underforstått at denne tryggheten er falsk.
Det synes heller ikke som om Jerusalem var den eneste byen som hadde knyttet til seg forestillinger om overnaturlig beskyttelse i antikken. I Salme 48:3 beskrives Sion som en bedre versjon av Safon-fjellet i Kaanaan og i Salme 68:16-17 «Et gudefjell er Basan-fjellet, Basan-fjellet med de mange tinder. Fjelltopper, hvorfor ser dere skjevt til fjellet som Gud har valgt seg til bolig, der Herren vil bo til evig tid?» I begge disse tekstene beskrives andre steder enn Jerusalem som overnaturlig beskyttet sted.
Stedet for Davids ætt
Davidsdynastiet er også i flere av de gammeltestamentlige tekstene gitt overnaturlige egenskaper, og dette dynastiet er blitt innsatt på Sion til å herske over folket. En tekst som særlig lager en sammenheng mellom byen og dynastiet er Salme 132:
Lignende tanker finner man også i Salme 2, 89 og 110, og i 2 Samuelsbok kapittel 7.
Verdens sentrum som alle folkeslag skal komme til for å lære Herrens lov
Denne tanken kan man også finne flere andre steder i Det gamle testamentet som i Salme 22:29; 66:8 og 98:3. Denne forestillingen om Sion som verdens senter, og som valfartssted for alle folkeslag utgjør den siste stasjon i utviklingen av sionsmotivene. Det finnes ikke i noen av de typiske sionssalmene, men danner en forlengelse av disse.
Sionmotivenes videre historie
Grupperinger innen jødedommen – sionistbevegelsen - har ventet på en gjenreisningstid for Israel helt opp til vår tid. Opprettelsen av staten Israel i 1948 er blitt sett på som et ledd i denne gjenrisningstiden, og sionsmotivene i Salmene og ellers i Det gamle testamente har vært fremtredende i denne bevegelsens selvforståelse. For den kristne kirke har Jesus uttrykkelig avvist forestillingen om at et bestemt sted på jorden skal være Guds bolig, men tilbedelse skal skje «i Ånd og sannhet» (Johannes 4:23). Samtidig synes sionstanken å ha betydning for den lukanske misjonsteologi, der evangeliet nettopp starter sin vandring fra tempelet i Jerusalem og brer seg utover verden (Apostlenes Gjerninger 1:8). Man kan også gjerne si at den romersk-katolske kirken har overført elementer fra denne teologien til byen Roma – på samme måte som israelittene overtok mange av forestillingene knyttet til Sion fra andre helligsteder.
Louis-Charles Marty
Louis-Charles Marty (født 30. desember 1891 i Celte-l'Herault, død 19. mars 1970) var en fransk turner.
Han var med i to OL og et turn-VM. Hans første OL var i 1912, der han fikk 11.-plass i den individuelle mangekampen. Giorgio Zampori vant denne konkurransen. Neste OL, i 1920 i Paris, ble det 13.-plass i den individuelle mangekampen. Denne gangen ble Giorgio Zampori olympisk mester.
I VM-sammenheng har han én VM-deltakelse: i 1922. Her ble det bronse i lagkonkurransen, bak lagene fra Tsjekkoslovakia og Jugoslavia. Dette var Frankrikes eneste medalje i dette VM.