cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Levanger
Jordbruk
Hovednæringen i kommunen er jordbruk med sine 120 km² med jordbruksareal. Kommunen ligger i et av Trøndelags beste jordbruksdistrikter, og nær halvparten av jordbruksarealet benyttes til kornproduksjon. Kommunen har også fylkets største melkeproduksjon og nest største svineproduksjon.
Industri
Industrien er omfattende og variert, og domineres av treforedlingsfabrikken Norske Skog Skogn. Andre viktige industribransjer er verksted-, næringsmiddel-, trevare- og gummi- og plastvareindustri.
Den viktigste industribedriften i Levanger kommune er Norske Skogs papirfabrikk på tettstedet Skogn som sysselsetter omtrent 350 årsverk. Gjennom 1990-tallet har det vært forsøkt å bygge et gasskraftverk i tilknytning til papirfabrikken, noe som ble godkjent av Stortinget til tross for store protester fra miljøbevegelsen. Planene ble igjen aktuelle etter at det ble lagt planer om å legge gassrørledning inn Trondheimsfjorden, men dette ble senere lagt på is. I stedet bygges det for tiden (2016) Nord-Europas største biogassanlegg på området til Norske skog. På Skogn har man tre papirmaskiner, som ble oppsatt i 1966, 1967 og 1981. I 2015 ble det produsert 500 000 tonn avispapir. Ritek på Rinnleiret, et verksted med rundt 40 ansatte, bygger kampvogner til forsvaret.
Br. Torkildsen Orgelbyggeri AS er Norges eldste orgelbyggeri, er en interessant bedrift i Levanger. Etablert av brødrene Iver og Peder Torkildsen i 1882. Firmaet ble i 1945 organisert som et aksjeselskap under det nåværende navnet. Opprinnelig produserte Torkildsen-brødrene physharmonika og trøorgler. Det første pipeorgelet ble levert til Åsen kirke i 1895.
Handel
I løpet av de siste årene har Levanger også sett en omfattende satsing i kommunen på varehandel. Mange nye butikkjeder og dagligvarekjeder har fått etablere seg, eller er i ferd med å etablere seg i byområdene og i avlastningsområdene for bykjernen, mest tydelig i utbyggingen av kjøpesenteret Alti Magneten utenfor bysentrum.
Tjenesteyting
I kommunen finnes også Nord universitet og Sykehuset Levanger. Sykehuset Levanger har omtrent 1 000 årsverk og er derfor fylkets største enkeltbedrift. Sykehuset er underlagt helseforetaket Helse Nord-Trøndelag som i sin tur er underlagt helseforetaket Helse Midt-Norge. Sykehuset Levanger har blant annet avdelinger innenfor akuttmedisin, barne- og ungdomspsykiatri, kirurgi, psykiatri, ortopedi, pediatri og innehar også landets eneste tobakkavvenningspoliklinikk.
Oldtid og middelalder
Det har bodd mennesker i Levanger-området i flere tusen år. I Skogn finnes et helleristningsfelt på Holtås med over 100 figurer fra steinalderen og bronsealderen. Helleristninger og gravhauger finnes også ved Okkenhaug kapell, og gravfelt fra jernalderen finnes på blant annet Munkerøstad, Støre og Husby. I Levanger finnes det spor etter flere bygdeborger fra folkevandringstiden, hvorav Halsstein bygdeborg i Frol og Ratåsen i Markabygda er de to største. På Skånes, like utenfor Levanger by, ligger restene av Skånes skanse, som ble oppført under den såkalte Hannibalfeiden på 1600-tallet.
Byen fører sin historie tilbake til Gunnlaug Ormstunge, som ifølge Gunnlaug Ormstunges saga ble tatt i pleie av en prest på Levanger etter å ha blitt hardt skadd i en holmgang. Hendelsen er gjerne tidfestet til mellom år 1008 og 1012, og Levanger feiret derfor sitt 1000-årsjubileum i 2011. På 1000-tallet skal det altså ha vært en mindre hussamling på stedet, og det finnes spor av handel i området helt fra jernalderen.
Det utviklet seg i middelalderen et handelssted mellom Levangerelva og Eidsbotn, og markedsplassen ble et møtested mellom trøndere, jemter og nordlendinger. Markedet i Levanger foregikk i februar, da all omfattende varetransport over land måtte foregå på vinterføre med hest og slede. To uker seinere hadde jemtene sitt eget marked på Frösön, der varer ervervet i Levanger kunne videreselges. Levangermarkedet var på denne måten en viktig arena for varebytte mellom kyst- og fjorddistrikter og fjell- og innlandsbygder - de hadde ulike varer å fremby. Store mengder jern kom fra Sverige, mens tørrfisk og hester var en viktig vare den motsatte vei. Markedet er omtalt som Levangermarkedet og Marsimartnan. Markedet hadde sitt største volum om lag år 1750.
Lenge bestod bebyggelsen, foruten markedsplassen, av gårdene Levanger og Levangermoen, som administrativt var underlagt Skogn. Skogn var sentrum for det inntrønderske småfylket Skeynafylki, som også omfattet Ytterøy og Mosvik. Den rikt dekorerte Alstadhaug kirke på Skogn ble oppført i overgangen mellom romansk og gotisk periode i 1180, og tjente som fylkeskirke. Ifølge tradisjonen skal høvdingen Ølvir være begravd i en gravhaug ved kirken. På Frol mellom Levanger og Okkenhaug ligger Munkeby kloster, et cistercienserkloster som trolig ble tatt i bruk like før Alstadhaug kirke, og som ble nedlagt i forbindelse med oppføringen av Tautra kloster på 1200-tallet.
Utviklingen av Levanger by
I 1836 fikk Levanger kjøpstadsrettigheter, og byens handelsdrivende kunne søke om borgerskap ved et eget magistratembede i Levanger. Før den tid hørte den til Trondhjems privilegieområde som kjøpstad. Året etter fikk byen eget tollkammer. Forbudet mot handel utenfor byene var både uhensiktmessig, vanskelig å håndheve og heller ikke absolutt. Levangers kjøpstadsrettigheter mistet også sin betydning med liberaliseringen av handelen ved lovendringer i 1866, 1869 og 1882. Statusen tiltrakk imidlertid en del typiske byfenomener, som var ellers var uvanlige i Nordre Trondhjems amt, fra 1919 kjent som Nord-Trøndelag fylke. Til byen kom blant annet Nordre Trondhjems Amts Sygehus på Eidesøren i 1843, avisen Nordre Trondhjems Amtstidende i 1848, borgerskolen i 1851, Levanger offentlige lærerskole i 1892 og Levanger stasjon i 1902. Levanger kirke, en langkirke bygd i stein, ble oppført i 1902.
Med formannskapslovene i 1837 ble Skogn formannskapsdistrikt opprettet, i et område som omfatter dagens Levanger kommune bortsett fra Levanger by og Åsen. Det første bystyret i Levanger ble imidlertid ikke valgt før i 1841, etter pålegg fra departementet, og banksjef Hans Nicolai Grønn ble byens første ordfører. I 1856 ble Levanger landsogn (senere Frol) skilt ut fra bykommunen som egen enhet. Byen hadde 1 017 innbyggere etter fradelingen. I 1874 ble deler av to almenninger i Skogn overført til Frol.
Levangeropprøret
I februar 1851 støtte fattigfolk og borgerskap sammen i det såkalte Levangeropprøret, utløst av arrestasjonen av den gjennomreisende agitatoren Carl Johan Michelsen, en tidlig leder for Thranebevegelsen. Det tre dager lange opprøret førte til at militærtropper fra Rinnleiret ble innkalt for å slå ned arbeiderklassens motstand. Hendelsene ble omtalt i britiske The Times og i franske Le Figaro. Torvald Sunds fortolkning av opprøret har i nyere tid blitt til teaterforestillingen Raud vinter med premiere på Levanger torg 9. september 2006.
På slutten av 1800-tallet slet store deler av byens befolkning med å betale bygselsavgift til byens grunneier, proprietær Hans Jelstrup på Mo gård, men ordfører Peter Følling sørget i [1885 for at kommunen kjøpte byens grunn for 65 000 kroner. Kommunens inntekter fra eiendomssalg går til et fond som yter økonomisk bistand til de som ønsker å restaurere hus tilbake til opprinnelig byggestil. I motsetning til Steinkjer og Namsos ble ikke Levanger bombet under andre verdenskrig, og mye av den gamle trehusbebyggelsen i bykjernen er således bevart. Levanger ble dog rammet av svært ødeleggende bybranner i 1846, 1865, 1877 og 1897.
Norges første fargefoto ble tatt i Brusvebakken i Levanger av kjemikeren Harald Renbjør i 1907.
Levanger og andre verdenskrig
Under andre verdenskrig ble Falstad fangeleir etablert av Gestapo i en tidligere internatskole på Ekne. I alt 13 forskjellige nasjonaliteter, for det meste politiske fanger, ble holdt fanget på Falstad. I 1942 var leiren også brukt som transittleir for norske jøder som ble sendt til Polen og myrdet der. Leiren var preget av hardt og meningsløst tvangsarbeid, og ydmykelser og overgrep var vanlig. Minst 170 utenlandske og 34 norske fanger ble myrdet i Falstadskogen. Etter frigjøringen i 1945 ble bygningen brukt som tvangsarbeidsleir og fengsel under landssvikoppgjøret, før anlegget ble brukt som spesialskole i årene 1951–1992. Bygningen er i dag Falstadsenteret, et nasjonalt senter for krigens fangehistorie og menneskerettigheter, mens Falstadskogen er nasjonalt minnested og krigsgravplass. Beryktet under krigen var også levangsbyggen Henry Rinnan, leder for den såkalte Rinnanbanden.
Kommunesammenslåing 1962
Levanger by opplevde en prekær mangel på boligtomter. I 1951 ble en del av Lillemarksbakkene (Litjmarksbakkan) med 39 tomter i Frol inkorporert i Levanger, «som en rent foreløpig ordning», i påvente av en større byutvidelse. Her var det allerede oppført 17–18 hus. Som følge av Schei-komiteens arbeid ble bykommunen Levanger og landkommunene Skogn, Åsen og Frol slått sammen til landkommunen Levanger den 1. januar 1962. På dette tidspunktet hadde bykommunen 1 669 innbyggere, og den nye storkommunen fikk 12 138 innbyggere. Blant skeptikerne til storkommunens fremtid var bykommunens siste ordfører, Reidar Strømsøe fra Høyre. Einar Fostad fra Senterpartiet ble valgt til storkommunens første ordfører. Den 1. januar 1964 ble Ytterøy med 772 innbyggere innlemmet i Levanger, slik at den nye kommunen fikk et samlet folketall på 13 053. I 1996 vedtok kommunestyret å gi kommunen bystatus med virkning fra 1. januar 1997, men avviste forslaget om å kalle seg et bystyre.
Idrett
Levanger huser to kjente sportsklubber, Levanger Fotballklubb spiller for tiden i OBOS-ligaen og spiller sine kamper på Tobb Arena Levanger.
Levanger Håndballklubb (LHK) spiller for tiden i 1.divisjon håndball for kvinner og spiller sine hjemmekamper i Trønderhallen. Hallen ligger i tilknytning til Nord universitets avdeling i Levanger.
Historisk spel
Raud vinter ble første gang oppsatt på Levanger torg fra 9. september til 1. oktober 2006. Raud vinter er en historisk fortelling basert på Torvald Sunds fortolkning av Levangeropprøret, som utspant seg i februar 1851 i Levanger. Forestillingen hadde nypremière den 6. september 2007, og ble spilt frem til 20. september.
Kommunevåpen
Levangers kommunevåpen er i rødt en gull hest. Hesten skal markere hestehandelen under Marsimartnan i tidligere tider.
Kulturminner
Levanger sentrum preges av velbevart trearkitektur fra 1800-tallet og 1900-tallet. Denne bebyggelsen er fredet som kulturmiljø. Levanger kino fra 1911 i kulturhuset Festiviteten er den eldste kinoen i verden med kontinuerlig drift fra samme sal.
Kommunen har en rekke fornminner som helleristningene ved Holtås og andre helleristninger, bygdeborger og gravhauger. Fra middelalderen er byggverk som Alstadhaug kirke og ruinene av Munkeby kloster. Kommunen er rik på gårdsbebyggelse fra 17- og 1800-tallet, og flere trønderlåner som Zinkrennan er fredet.
Skogn stasjon - stasjonsbygningen ble fredet 2002. Stasjonsbygningen fra 1900 er et utpreget eksempel på den spesielle bygningstypen med gråsteinsmur i første etasje. Den er en kvadratisk skifertekket saltaksbygning med takopplett mot øst og vest. Bygningen har fuget gråsteinsmur i kjeller og første etasje. Annen etasje krager noe utover første etasje og er utført i reisverk kledd med pløyd staffpanel
Falstad fangeleir på Ekne er et viktig kulturminne fra 2. verdenskrig.
Abingdon (Illinois)
Abingdon er en småby i Knox County i delstaten Illinois, Amerikas forente stater. Byen ble grunnlagt i 1828. Ved folketellingen i 2010 hadde byen 3319 innbyggere. Abingdon er kjent for sin totempåle, som er den høyeste i USA, øst for Rocky Mountains.
Admiral og krigsfange James Stockdale (1923–2005) ble født i Abingdon.
Edward Kennedy
Edward Moore «Ted» Kennedy (født 22. februar 1932 i Boston i Massachusetts i USA, død 25. august 2009 i Hyannis Port i Massachusetts) var en amerikansk politiker (demokrat) som var medlem av USAs kongress i 47 år. Han var senator for delstaten Massachusetts fra november 1962 til han døde. Han var bror til president John F. Kennedy og senator Robert F. Kennedy – og derved et sentralt medlem av Kennedy-slekten.
Oppvekst og studier
Edward Kennedy ble født i Dorchester-nabolaget i Boston. Han var den yngste av barna til Joseph P. Kennedy sr. og Rose Fitzgerald, som begge kom fra prominente katolske irsk-amerikanske familier i Boston. Han vokste opp blant annet i Brookline i Massachusetts sammen sine tre brødre (den senere president John F. Kennedy, den senere justisminister Robert F. Kennedy og storebroren Joseph Patrick Kennedy jr. som falt under annen verdenskrig) og seks søstre. Familien flyttet ofte, og som barn bodde han også i kortere perioder i Bronxville i New York, Hyannis Port i Massachusetts, Palm Beach i Florida samt i London. Han hadde gått på ti forskjellige skoler før han fylte elleve år. Som syvåring mottok han sin første kommunion (nattverd) av pave Pius XII i Vatikanet.
Etter eksamen fra Harvard University og deretter University of Virginias Law School og et studieopphold i 1958 ved Haag-akademiet for folkerett gikk han inn i politikken.
Ylvingen
Ylvingen er ei øy i Vega kommune på Helgeland i Nordland. Øya er på 7,6 km² og har om lag 30 fastboende. Det er ferjeforbindelse til fastlandet og til Vega samt hurtigbåtforbindelse til Brønnøysund og Sandnessjøen. Under andre verdenskrig bodde det om lag 200 mennesker på øya. I disse årene opparbeidet om lag 250 krigsfanger fra Russland, Serbia og Polen tyske festningsanlegg på øya. På Tyskhåjen finnes minnesmerker fra krigens dager.
Edward Kennedy
Senator
I 1960 ble John Kennedy valgt til president i USA, og hans sete som senator for Massachusetts ble ledig. Siden Ted ikke kunne stille til valg for sin brors ledige senatorplass før 22. februar 1962, da han ble 30 år gammel, overtalte hans far guvernøren i Massachusetts til å oppnevne en venn av Kennedy-familien, Benjamin A. Smith II som stedfortreder for John, og holdt dermed plassen tilgjengelig for Ted. I 1962 ble Kennedy valgt til Senatet fra Massachusetts i et spesialvalg. Han ble så valgt til sin første seksårsperiode i 1964 og ble gjenvalgt i 1970, 1976, 1982, 1988, 1994, 2000 og 2006. Bare Robert Byrd og Strom Thurmond har vært senatorer lengre enn Ted Kennedy.
Ylvingen
Ylvingen blir av de fleste på Helgeland kalt Ulvingen, mens beboerne selv og de nærmeste naboene kaller øya Ølvinje.
Amorphis
Amorphis er et finsk heavy metal-band etablert i 1990 av Jan Rechberger, Tomi Koivusaari, og Esa Holopainen. I starten spilte de death metal, men har etter hvert gått over til mer progressiv metal/folk metal. Bandet baserer mye av tekstene sine på det finske litterære verket Kalevala.
Edward Kennedy
Senator
Han hadde også presidentskapsambisjoner. Men Ted Kennedy mislyktes med å bli nominert som Det demokratiske partis presidentkandidat i 1980. Dette skyldtes nok ikke minst hendelser i 1969, da han kjørte av veien ved den uopplyste Dike-broen ved Chappaquiddick Island og hans medpassasjer Mary Jo Kopechne druknet. Kennedy ventet tolv timer med å rapportere ulykken.
Ylvingen
Maleren Even Ulving oppkalte seg etter øya familien hans kom fra.
Edward Kennedy
Abort
Selv om han var en sterk forkjemper for fritt valg av abort de siste 30 årene, inntok Kennedy dette standpunktet først etter avgjørelsen i Roe v. Wade i Høyesterett i 1973. Før dette vedtaket hadde han hatt en pro-liv innstilling til abortspørsmålet. Kennedys endring av syn i denne saken etter Roe v. Wade ble en kilde til disputt mellom ham og den katolske kirke, der han var medlem. I 1987 kom Kennedy med en følelsesmessig tale som fordømte Robert Bork, som var nominert til dommer i USAs høyesterett, som en høyreekstremist og advarte mot at «Robert Bork's America» ville bli et land markert av bakgårdsaborter og andre skjulte aktiviteter. Kennedys sterke opposisjon til Borks kandidatur ble viktig for at Senatet avviste ham som høyesterettsdommer. I de senere årene ga han uttrykk for at mye av debatten rundt abort var et «falskt dilemma». Han stemte imot et strengere abortlovforslag som kom i 2003.
Ylvingen
Ylvingen ble valgt som lokalitet da NRK spilte inn dramaserien Himmelblå i 2007-2009. Øya har beholdt navnet i serien, og flere av de fastboende var statister. TV-seriens første åtte episoder ble sendt på NRK1 høsten 2008, mens åtte nye episoder ble sendt vinteren 2009. De siste episodene ble sendt i mars og april 2010.
Edward Kennedy
Immigrasjon
Ted Kennedy var en sterk støttespiller av «Immigration and Nationality Services Act of 1965», som ble signert som lov av president Lyndon B. Johnson, noe som dramatisk endret de amerikanske immigrasjonslovene. Kennedy ble etter hvert valgt til formann i «the United States Senate Judiciary Subcommittee on Immigration, Border Security and Citizenship» og fortsatte med å være en sterk talsmann for immigrantene.
Kennedy tok etter hvert også en ledende rolle i flere andre tiltak rettet mot immigranter, inklusive «Secure America and Orderly Immigration Act (S. 1033) ("McCain-Kennedy")» i 2005 og «Secure Borders, Economic Opportunity and Immigration Reform Act of 2007», et tverrpolitisk tiltak som ble utarbeidet sammen med president George W. Bush, men som mislyktes i å bli vedtatt i Senatet.
Våpenkontroll
Ted Kennedy var en sterk støttespiller for strengere våpenkontroll i USA. I 2006 var han en av 16 senatorer som stemte imot «Vitter Amendment», som forhindret konfiskeringen av lovlige våpen under en katastrofe.
Energi
Ted Kennedy var vanligvis en støttespiller for alternative energikilder og stemte imot økte rammer for oljeboring i Alaska. Men han stemte imot et vindkraftverk på Cape Wind.
Krigen mot terror/Invasjonen av Irak
Selv om han støttet krigen i Afghanistan som fjernet Taliban regjeringen i Afghanistan i 2001, var Kennedy en frittalende kritiker av den amerikansk-ledede invasjonen og etterfølgende okkupasjonen av Irak. Han var også en hard kritiker av måten invasjonen av Irak ble planlagt og utført av Bush-administrasjonen. Kennedy uttalte at den beste stemmen han noensinne hadde avlagt i Senatet var å stemme imot å gi president Bush fullmakt til å bruke makt mot Irak.
27. september 2004 holdt Kennedy en tale i Senatet om krigen i Irak, like før presidentvalget i USA 2004.
Tidlig i 2007, like før president Bush annonserte en økning av antall amerikanske tropper i Irak, holdt senator Kennedy en tale i National Press Club som gikk imot dette. Kennedy var den første senatoren i den 110. Kongressen som foreslo en lov som nektet presidenten hans ønskete økning av styrkene.
«No Child Left Behind»
Kennedy var et ledende medlem av den tverrpolitiske gruppen som skrev den kontroversielle loven «No Child Left Behind Act» i 2001, som ifølge både Kennedy og president Bush, var et kompromiss. Han arbeidet så for å få den godkjent av den republikansk-kontrollerte Kongressen, trass i opposisjon fra begge partier.
Helse og sykehusopphold
I 1964 var Kennedy involvert i en flyulykke og slet siden da med ryggsmerter. I oktober 2007 ble han operert for en karforsnevring i venstre en av hjernens tilførende pulsårer.
17. mai 2008 ble Kennedy i all hast brakt fra sin bolig til Cape Cod Hospital. Han følte seg dårlig, og etter å ha blitt undersøkt av sin personlige lege, ble han like etterpå fløyet til Massachusetts General Hospital i Boston. Den 20. mai offentliggjorde to av legene som behandlet ham, at Kennedy hadde en ondartet svulst i den venstre delen av hjernen, og at han skulle få både stråle- og cellegiftbehandling.
20. januar 2009, under lunchen i forbindelse med innsettelsen av den nye presidenten Barack Obama, fikk Kennedy et nytt slag. Han ble utskrevet fra sykehuset etter få dager, så media i USA fikk rett i at slaget var av en lettere art og ikke livstruende.
Han døde i sitt hjem i Hyannisport i Massachusetts.
Æresbevisninger
Kennedy ble etter sin død hedret med den sørafrikanske Ordenen O. R. Tambos følgesvenner i gull for sin innsats mot apartheid.
Ivan VI av Russland
Ivan VI av Russland (russisk: Иван VI; Иван Антонович, Ivan Antonovisj; født 23. august 1740, død 16. juli 1764) ble utropt som keiser av det russiske keiserdømmet fra oktober til 1740 til desember 1741 mens han var et nyfødt barn, men kom aldri til faktisk å regjere.
Han ble etter Jelizaveta Petrovnas maktovertakelse i 1741 som toåring internert på festningen Oresjek, ved Sjlisselburg. Her vokste han opp i fangenskap og i dyp hemmelighet, med forbud mot å få lære å lese og skrive. Han overlevde Jelizavetas styre, men ble drept like etter Katarina IIs maktovertakelse, etter at en av vaktene hadde fått vite hans identitet og prøvde å få ham løslatt.
Kirkenes–Bjørnevatnbanen
Kirkenes–Bjørnevatnbanen, også kalt Sydvarangerbanen, er en rundt 9 km lang malmbane som tilhører A/S Sydvaranger. Den ble lagt ned i 1996, men som et ledd i gjenåpninga av gruvene på Bjørnevatn ble banen gjenåpnet i 2009. Ombyggingen var klar våren 2009 og drift begynte i september. I november 2015 ble Sydvaranger Gruve nedlagt, og driften på jernbanen opphørte.
Det har helt siden Sovjetunionens fall vært planer om å bygge jernbanelinje videre fra Kirkenes til Russland. Det er også snakk om mulig bygging av jernbane fra Kirkenes til det finske nettet ved Rovaniemi. Kirkenes–Bjørnevatnbanen har normalspor, så dersom selve linja som brukes av malmtogene skal brukes, må den og gruveselskapets lokomotiv og vogner tilpasses finsk-russisk sporvidde (1 520 mm),
Trasé
Kirkenes–Bjørnevatnbanen er m lang og går fra gruva i Bjørnevatn til Kirkenes havn. Tidligere hadde strekningen også passasjertransport, og den hadde da to stasjoner, Kirkenes stasjon og Bjørnevatn stasjon, som var plassert 7,5 km fra hverandre. En tredje stasjon, Armee Verpflegungslager, ble bare brukt under og rett etter andre verdenskrig og lå 5,01 km fra Kirkenes stasjon. Kirkenes–Bjørnevatnbanen har normalspor, er ikke elektrifisert og har enkeltspor. Banen starter i Bjørnevatn i en underjordisk silo, 77,0 moh. Fra Bjørnevatn går banen med en 0,3-prosent stigning. Etter å ha passert et boligområde, faller banen med 1,5 prosent, før den går inn i den eneste tunnelen, som er 68 meter lang. Banen går deretter på et flatere terreng, og krysser gjennom en 450 meter lang forsenkning i terrenget mot det laveste punktet på banen, som er 50,4 moh.
Jernbanen går deretter i en kulvert under europavei 6 og får en 1,0-prosent stigning opp til 56,2 moh. Fra dette punktet til Kirkenes går banen ved siden av E6, og de små innsjøene Tredjevatn, Andrevatn (nordsamisk: Stuorrajávri) og Førstevatn. Mens den første delen er flat, er den mot Kirkenes i mer kupert landskap. Banen passerer så Kirkenes stasjon, som ligger 59,5 moh. Svingen mot stasjonen har en kurveradius på 275 meter, mens den resterende delen av linjen har en minsteradius på 300 meter. Banen ender ved siloen i Kirkenes etter å ha passert en forhøyet seksjon.
Bygging
Det ble funnet jernmalm i Bjørnevatn allerede i 1866. Malmen var av dårlig kvalitet, men lå tett opp til overflaten, noe som muliggjorde et dagbrudd. Området hadde store forekomster og var i nærheten av en havn. Gruveselskapet Sydvaranger ble etablert av tyske og svenske investorer i 1906. En separasjonsanlegg ble bygget i Kirkenes og selskapet besluttet å transportere all malm fra gruven til havnen med jernbane. Inge T. Wiull, tidligere leder av Valdresbanen, ble ansatt som divisjonslederen for byggingen av jernbanen, havnen og boligområdene.
Byggingen av jernbanen ble gitt høy prioritet, for å kunne transportere arbeidere til gruva. Begge stasjonene ble ferdigstilt i 1908 og byggingen av jernbanesporet ble satt i gang samme år. Banen hadde opprinnelig en skinneprofil på 30 kilo per meter. Det første damplokomotivet ble bygget på Hamar Jernstøperi og levert i løpet av høsten 1908. For å kunne kjøre tog inn i gruva uten å bli kvalt av utslippene fra damplokomotivet var det nødvendig med en skiftetraktor. Dermed kjøpte selskapet et trykkluftslokomotiv. Når banen åpnet var den 7.5 km lang, i tillegg til spor i Kirkenes og Bjørnevatn. Begge stasjonene fikk hver sine svingskiver, mens i Kirkenes ble det også bygget vanntårn, lokstall og et verksted. Bjørnevatn stasjon fikk et depot for trykkluftslokomotivet. Sporene ble lagt gjennom den dagbruddet, med varierende lengde. I 1910 var der for eksempel 5 km med spor i gruva. Gruva startet opp 7. juli 1910 og det første malmtoget forlot Bjørnevatn 13. juli. Den første lasten med malm forlot Kirkenes havn 11. oktober, men SS Bengal sank med den første lasten. I 1911 eksporterte gruva 330 000 tonn malm. Jernbanen ble også brukt til å transportere arbeidere til og fra arbeid i gruva med tog. Før private biler var vanlig, gikk det et gratis pendlervogn på togene mellom Kirkenes og Bjørnevatn. Jernbanen har aldri hatt noen fast offentlig transport av passasjerer, men selskapets konsesjon angir at myndighetene på et senere tidspunkt kan kreve at selskapet skal kjøre passasjertog på bestemte vilkår.
Elektrifisering
I 1910 startet byggingen av en elektrisk strømforsyning ved havna. Opprinnelig var det planlagt 500 volt likestrøm, men dette ble senere redusert til 400 volt. Fordi en kontaktledning kan forstyrre kranene, ble det valgt å bruke strømskinne i stedet. På grunn av muligheten for at det ble sølt jernslam på sporene ble det i stedet valgt å bruke to strømskinner, en på hver side av sporet, for unngå at returstrømmen skulle gå igjennom skinnestrengene. De elektriske komponentene ble levert av Siemens-Schukert og ble tatt i bruk i 1912. Selskapet fikk levert to elektriske lokomotiv i 1910 og 1911. Sydvaranger kjørte et tog til havna hvert 45. minutt, bestående av ett lokomotiv og fire malmvogner med til sammen 25 tonn malm.
Det opprinnelige systemet ble bygd for en eksportkapasitet på 650 000 tonn i året, og i 1913 eksporterte selskapet 427 000 tonn og hadde 1150 ansatte. Selskapet hadde planlagt å starte med elektrifisering av hovedbanen, men planene ble satt på vent under første verdenskrig. Salget av malm sviktet under krigen. I starten av krigen ble overproduksjon lagret, men produksjon ble etter hvert kuttet drastisk etter som lagrene ble fylt opp. I 1918 ble sporet til gruva elektrifisert med 750 volt likestrøm. To 50 tonn tunge lokomotiv ble levert fra Siemens-Schukert og Skabo jernbanevognfabrik i 1917. Året etter ble et annet lokomotiv bygget for å brukes i havna. Strømforsyningen kom fra gruveselskapets egne vannkraftverk (Tårnet og Kobbholm kraftverk). Mangel på materialer etter krigen forsinket elektrifisering av hovedbanen til 1920. Også havna fikk kjøreledninger, ettersom strømskinnene på bakken forårsaket problemer for snøryddingen. Det nye elektriske systemet ble tatt i bruk 23. desember 1920.
På 1920-tallet gikk økonomien inn i en lavkonjunktur, og etterspørselen etter jernmalm gikk ned. Dette resulterte i at Sydvaranger gikk med underskudd, og selskapet begjærte seg konkurs i 1925. Anleggene ble imidlertid raskt gjenåpnet. To nye lokomotiv ble levert i 1930, og disse kunne kjøre både på hovedbanen og på havnesporene. Lokomotivene ble bygget av Siemens-Schukert og døpt Lisa og Sonja. To nye lokomotiv ble levert av Siemens-Schukert i 1935 for å brukes på hovedbanen og ble kalt Oscar og Ivar. De ble etterfulgt av Laila og Gerd to år senere, som kunne brukes både på hovedbanen og ved havna. På slutten av 1930-tallet begynte jernbaneselskapet å erstatte skinnene med tyngre skinner på 35 kilo per meter, selv om dette arbeidet ikke ble fullført. Det siste elektriske Bo-lokomotivet ble levert i 1940. I 1938 - det siste året før produksjonen ble redusert på grunn av andre verdenskrig - eksporterte gruva 900 000 tonn.
Okkupasjon og gjenreisning
Etter at Nazi-Tyskland invaderte Norge i 1940, fortsatte gruvedriften under tysk administrasjon fram til januar 1942. Kirkenes og områdene langs jernbanen og ved gruven ble brukt til å lagre materiale for Wehrmacht. For å få bedre kapasitet til å sende ut militært materiell ble det i 1942 bygget en 2.5 km lang sidebane til Haganes. Denne ble kalt Havnebanen (tysk:Hafenbahn) og ble ferdigstilt i 1943, men ble revet etter krigen. Tyskerne etablert også Armeverplegungslager stasjon, som ble brukt under og rett etter krigen. Fra våren 1944 beordret tyske myndigheter at gruvedrift skulle fortsette, og tildelte to damplokomotiv og tretti malmvogner til banen. Det ble også bygget et nytt depot for de tyske lokomotivene.
Som en del av tvangsevakueringen av Finnmark ble Kirkenes brent ned noe som forårsaket omfattende skader på gruveselskapets infrastruktur. Under gjenoppbyggingen trengte Sydvaranger å transportere store maskiner opp til Bjørnevatn, slik at lasteprofilen ble økt til 6 meter. All tungtransport under gjenoppbyggingen ble gjort med jernbanen, og sporene ble lagt i hele gruveanlegget. Fra 1945 ble det startet passasjertog mellom de to stasjonene, først med damplokomotiv, og fra 1950 med elektriske lokomotiv. Det ble bygget nye lagringssiloer i Bjørnevatn, men i starten måtte transporten inne på gruva foregå med sporløse maskiner. Det ble bygget et nytt havneanlegg i Kirkenes, med at banen endte på en bro, en forhøyet jernbane som førte til anlegget. Gruvedrifta og malmtransporten på jernbanen startet ikke før i 1952.
Direktoratet for fiendtlig eiendom overtok den tyske delen av eierskapet i Sydvaranger etter krigen og i 1948 ble eierskapet overført til staten. De første planene etter krigen var å bruke de eksisterende togene. Den eneste gjenværende lokomotivet som kunne frakte malmtog fra gruven til havna var Oskar. Dette lokomotivet kunne dra opptil 14 malmvogner med en samlet togvekt på 800 tonn. Lokomotivet viste seg å fungere dårlig, så Sydvaranger besluttet å bestille nye lokomotiv. Det elektriske anlegget på jernbanen ble tatt ut av bruk i 1955, men kjøreledningene ble hengende frem til 1963. To G12-lokomotiv med både diesel- og elektrisk motor ble levert fra General Motors Electro-Motive Division i 1954 og 1956. Lokomotivene hadde en effekt på 977 kW. Det ble i tillegg kjøpt inn nye malmvogner fra Skabo.
Gruva hadde sin produksjonstopp i 1980, med en produksjon på 2.4 millioner tonn og 1 000 var ansatt i gruva. I 1984 ble det kjøpt et brukt T45-lokomotiv fra ASEA i Sverige for å forbedre arbeidsmiljøet. Lokomotivet var imidlertid mye ute av drift og ble pensjonert i 1989. Som erstatning ble det kjøpt inn et nytt G 1203 BB-lokomotiv fra Maschinenbau Kiel, som ble levert i Kirkenes 8. februar 1991. I 1988 ble den første delen av anlegget i Kirkenes stengt, og gruveselskapet måtte redusere produksjonen drastisk ettersom Nærings- og handelsdepartementet ikke lenger ville subsidiere gruvedriften. All gruvedrift stoppet våren 1996, og det siste malmtoget ble kjørt i april 1997. Etter at gruvebanen ble lagt ned, ble det eldste G12-lokomotivet overført til Sør-Varanger Museum.
Gjenåpning
Arctic Bulk Minerals kjøpte gruverettighetene og kjørte et tog en til to ganger i året for å holde sporet og togene i stand. Dette selskapet gikk konkurs i 2002. Gruveselskapet ble deretter kjøpt av det lokale kraftselskapet Varanger Kraft og Sør-Varanger kommune. I 2006 solgte de gruveselskapet til Tschudi Group for 102 millioner kroner. Tschudi Group etablerte Northern Iron, som er registrert i Perth i Australia, som et holdingselskap som skal eie gruveselskapet. Virksomheten i gruva og på banen ble gjenopptatt i 2009 etter at prisen på jern hadde steget dramatisk siden gruva ble stengt. Da gruva ble åpnet ble det anslått en produksjonen på 3 millioner tonn per år. Kirkenes–Bjørnevatnbanen var verdens nordligste jernbane frem til 2010, da Obskaja-Bovanenkovobanen ble åpnet i Russland.
For å trekke togene fikk gruveselskapet levert et Vossloh G1000 BB-lokomotiv. Det ble bygd i 2009 og levert til Kirkenes 12. februar 2010. Lokomotivet avviker fra andre lokomotiv av samme type ved at den maksimale hastigheten har blitt redusert fra 100 til 45 km/t og at det er utstyrt med snøplog, lufttilførsel for å åpne malmvognene, radio og Janney koblinger. Som back-up vil selskapet beholde MaK G 1203-lokomotivet. De gamle malmvognene ble renovert og tatt i bruk mens sporet fikk nye betongsviller. Toget går opp til 20 turer om dagen.
I 2015 gikk gruveselskapet AS Sydvaranger konkurs. Gruven ble nedlagt, og dermed ble også jernbanedriften innstilt.
Emile Baron
Emile Baron (født 17. juni 1979) er en sørafrikansk tidligere fotballkeeper.
Baron startet sin karriere i Hellenic FC, men ble i 1999 kjøpt opp av den norske klubben Lillestrøm SK. Han spilte i klubben fra 1999 frem til 2004, før han etter å ha mistet lagledelsens tillit bestemte seg for å dra tilbake til hjemlandet og klubben Kaizer Chiefs. Han spilte 115 kamper for Lillestrøm i Tippeligaen og ble i 2000 tildelt Kniksenprisen for beste keeper i den norske toppdivisjonen.
Dalvatn kraftverk
Dalvatn kraftverk er et  vannkraftverk ved Dalvatnet i Sauda kommune i Rogaland.
I 1978 ble den gamle stasjonsbygningen revet og en ny reist. Installert effekt økte da til 24 MW.
I 2006 startet produksjonen i en ny kraftstasjon ved siden av den gamle. Det ble installert en francisturbin på 10 MW og vannveien er nå en tunnel i fjell. Den gamle rørgaten skal rives.
Kraftverket driftes av Saudefaldene AS, og deler av fallrettighetene leies av Statkraft ettersom staten har benyttet hjemfallsretten.
Alojzije Stepinac
Alojzije (Aloisius Viktor) Stepinac (født 8. mai 1898 i Zagreb i Kroatia (da i Østerrike-Ungarn), død 10. februar 1960 i Krašić, i husarrest) var erkebiskop av Zagreb og en av Den katolske kirkes kardinaler. Etter å ha blitt erklært som martyr, ble han saligkåret av pave Johannes Paul II den 3. oktober 1998.
Prest, erkebiskop
Han ble presteviet 26. oktober 1930 i Roma av biskop Giuseppe Palica. Han virket deretter som prest i Zagreb. Etter at flere kandidater til stillingen som koadjutorerkebiskop var blitt avvist av politiske grunner, utnevnte pave Pius XI ham til dette embedet i 1934, selv om han ennå ikke hadde oppnådd den kanonisk foreskrevne alder på førti år. Han ble konsekrert av erkebiskop Anton Bauer i Zagreb samme år. Tre år senere, i 1937, etterfulgte han Stepinac Bauer som erkebiskop.
Etterkrigstiden
I september 1946 ble han arrestert av det jugoslaviske kommunistiske regime og etter en omstridt rettergang ble han den 11. oktober 1946 dømt til 16 års fengsel for samarbeid med den kroatiske Ustasja-regjeringen. Han satt i fengsel frem til 1951, og ble holdt som fange resten av sitt liv, etter 1951 i husarrest i Krašić.
Han ble kreert til kardinal av pave Pius XII i 1953 mens han satt i husarrest, men aldri tillatt reise til Roma for å motta den røde kardinalsbiretten. Han ble også nektet å reise for å delta på konklavet i 1958.
Den kommunistisk-jugoslaviske dommen ble erklært ugyldig og forfølgelsen av Stepinac fordømt av det kroatiske parlamentet den 14. februar 1992, kort etter at landet var blitt uavhengig igjen.
Sverre Fredheim
Sverre Fredheim (født 10. desember 1907 i Gran, død 9. april 1981) var en amerikansk skihopper.
Han representerte USA under Vinter-OL 1936 i Garmisch-Partenkirchen, der han ble nummer 11 i det individuelle hopprennet.
Ludvig Hawerman
Ludvig Hawerman (født 1821, død 1908) var en svensk arkitekt. Han var Johan Adolf Hawermans yngre bror, også han var arkitekt.
Ludvig Hawerman var ansatt ved Överintendentsämbetet i årene 1848–1886. Han var også intendant for statens hus i Stockholm. Hawerman tegnet på andre halvdel av 1800-tallet en lang rekke kirker på den svenske landsbygda, men også profane bygningerer. Blant kirkebygningene kan nevnes Ornö kyrka (1883–1886) som er en kopi av Gillhovs kyrka i Jämtland, Ore kyrka i Dalarna (1872), Rogberga kyrka i Småland (1867–1868) og Hasslövs kyrka i Halland (1862–1863). Til hans mest kjente verk regnes Härnösands domkyrka (1846).
Som arkitekt for profane bygninger ble Hawerman kjent for blant annet länsresidensen i Östersund (1848) og Luleå (1852), Stockholms telegrafstation, Skeppsbron 2 (1868–1870), Högre lärarinneseminariet på Riddargatan i Stockholm (1870–1872) samt skolebygninger i blant annet Göteborg og Enköping.
Virgin Orbit
Virgin Orbit var et selskap i Virgin Group som hadde til formål å levere oppskytninger med bæreraketter. Selskapet ble dannet i 2017 for å utvikle bære­raketten LauncherOne, som tidligere var et prosjekt i regi av Virgin Galactic.
Virgin Orbit inkluderte datter­selskapet Vox Space, som fokuserte på tjenester rettet mot forsvars­industrien.
Under covid-19-pandemien igangsatte Virgin Orbit produksjon av respiratorer.
I 2023 gikk Virgin Orbit konkurs.
All Nippon Airways
All Nippon Airways (ANA) (全日本空輸 Zen-nippon kūyu, ofte forkortet til 全日空 Zennikkū) Japans største flyselskap. Selskapet ble grunnlagt i 1952 og har hovedkvarter i Tokyo. ANA er medlem av Star Alliance.
Tidligere fly
Gjennomsnittsalderen på All Nippon Airways' flåte er på 10 år (mai 2007).
Lierne
Lierne (sørsamisk: Lijre) er en kommune i Indre Namdal i Trøndelag. Den ligger langs riksgrensen til Sverige og grenser ellers til Snåsa, Grong og Røyrvik kommuner. Libyggene fordeler seg på flere bygder og grender, med Nordli og Sørli som de største, som ble slått sammen til dagens kommune i 1964. Sandvika i Nordli er kommunens administrasjonssenter.
Lierne er Trøndelags største kommune målt i areal, den femte største i Sør-Norge, samt den 16. største i landet totalt. Derimot er kommunen blant fylkets minste målt i folketall. Lierne er særlig kjent for brunbjørnene, og selv om kommunens brunbjørnebestand er lav i forhold til bestanden i for eksempel deler av Sverige, er bjørnene et problem for sauebøndene. Jord- og skogbruket er fortsatt de viktigste næringsveiene i Lierne.
Geografi
Storparten av kommunens areal består av skog, myrer, fjellvidder og store innsjøer. Om lag en fjerdedel av arealet er dyrket mark og produktiv skog. Inntil grensedragningen mellom Norge og Sverige i 1751, var Lierne et slags ingenmannsland. Deler av kommunen ligger øst for Kjølen og hadde svenske nybyggere, men var annekssogn under Snåsa prestegjeld. Det endte med at det meste av Lierne gikk til Norge, og riksgrensen gjør derfor en bul inn i Sverige.
Lierne regnes som det stedet i Norge der arten gran først ble etablert, trolig omkring år 500–400 f.Kr. Herfra spredte den seg så videre nordover og sørover til store deler av landet. Granen er i dag landets mest dominerende treslag.
De største innsjøene er Limingen og Tunnsjøen. Innsjøen Tissvassklumptjønnin ble kåret til Norges morsomte stedsnavn av Typisk norsk i 2004. I 2004 ble nasjonalparkene Lierne nasjonalpark og Blåfjella-Skjækerfjella nasjonalpark opprettet. I alt finnes det svært mange innsjøer og vassdrag i kommunen, som sammen med nasjonalparkene er attraktive for jegere og fiskere. Innsjøene gjør også at Norges geologiske undersøkelse kunne rapportere at over 50 % av innbyggerne i kommunen hadde drikkevann av tilfredsstillende kvalitet i både 1990 og 1996.
Avstanden til Namsos er 120 km, til Grong stasjon er 70 km, og til Trondheim lufthavn, Værnes er 220 km.
Geologi
Geologisk er det mest gneis og granitt i sør, og her finner man også de høyeste fjellene i kommunen, Hestkjøltoppen (1 390 moh.), Blåfjellhatten (1 332 moh.) og Goegkemesspielte (1 333 moh.). I fjellområdet Hestkjølen, eller Hartkjølen, kan man forøvrig finne eksempler på dypbergarter som stikker opp. I utkanten av dette massivet ligger Skograudberget og Fjellraudberget, som består av olivin- og serpentinstein. Nord i Lierne er det mest glimmerskifer og få topper over 1 000 m. Nordvest er også berggrunnen svært sammensatt.
Klima
Lierne har et kaldt og forholdsvis tørt klima, som fører til lange og kalde vintre. Grunnet kommunens størrelse er det mest hensiktsmessig å sammenligne normalene for målinger gjort i Nordli og Sørli. Årsnedbøren er på 630 mm i Nordli, mot 683 i Sørli. Brattvold i Nordli og Tunnsjøen har forøvrig gjennomsnitt på henholdsvis 700 mm og 773 mm.
Gjennomsnittstemperaturene i Nordli og Sørli er henholdsvis 0,8 °C og 0,9 °C, og det er Sørli som normalt opplever de største svingningene gjennom året:
Samfunn
Grender i Lierne kommune er, fra nord til sør: Limingen, Tunnsjøen, Ingjelsvatnet, Kvelia, Kveeidet, Nordli, Eide, Kveaunet, Sørli, Berglia, Inderdalen, Jule, Stugguneset og Austborg. Grendene ligger i all hovedsak langs de større innsjøene i kommunen, som også har gitt navn til flere av dem. Grunnkretser i Lierne kommune er Østborg/Eide, Skåle, Mebygda, Kvam, Eidet, Kveli, Sandvik, Skjellbred og Tunnsjø. Sandvika i Nordli er kommunens administrasjonssenter.
Nordli og Sørli utgjør to sogn i Namdal prosti i Nidaros bispedømme. Kirker i kommunen er Nordli kirke, Sørli kirke og Tunnsjø kirke. Lierne utgjør dessuten et eget lensmannsdistrikt i Nord-Trøndelag politidistrikt, og hører under Namdal tingrett og Frostating lagmannsrett.
Kommunen har to barne- og ungdomsskoler, Stortangen skole og Sørli skole. Nærmeste videregående skole er Grong videregående skole i nabokommunen Grong. Det er to barnehager, Sandvika barnehage og Sørli barnehage. Det kombinerte syke- og aldershjemmet Lierne Helsetun har om lag 30 plasser.
Helseundersøkelsen i Nord-Trøndelag 3 (HUNT 3), besvart av 700 voksne libygg i mars 2007, viste at mer enn 33 % hadde sett bjørn, hvorav 65 % var mindre enn 100 meter unna dyret. 30 % var ganske eller svært ofte redde for rovdyr, og mer enn 50 % tenkte ofte på rovdyrproblematikken. Om lag 50 % lot rovdyrene påvirke bruken av utmark, og opplevde samtidig redusert glede av naturen grunnet dette. 60 % opplevde at rovdyrene hadde ført til dårligere livskvalitet, og 66 % svarte at rovdyr hadde påvirket trivselen. Et stort flertall svarte uansett at dette ikke hadde påvirket den fysiske helsen deres, og 29 % svarte at de var glade over å ha rovdyr i kommunen. Prosjektlederen for HUNT 3 mente dette beviste at libyggene hadde svart nøkternt på undersøkelsen, og at det derfor var grunn til å ta den på alvor.
Kommunestyrevalget 2007
Alf Robert Arvasli (Ap) ble ordfører da Arbeiderpartiet fikk rent flertall i kommunestyret med 8 av 15 representanter. Arvasli etterfulgte Arnodd Lillemark (Sp) som hadde vært ordfører siden 1991 og ikke stilte til gjenvalg.
Næringsliv
Den største arbeidsgiveren i Lierne er Lierne kommune, med sine ca. 220 ansatte.
Lierne Bakeri var tidligere en hjørnesteinsbedrift i kommunen med ca. 70 årsverk. Lierne Bakeri var et industribakeri som spesialiserte seg på utvikling av norske nisjeprodukter, især lefser og kaker. Produkter fra bakeriet ble solgt i de fleste dagligvarebutikker i hele Norge. Bakeriet ble etter hvert kjøpt opp av Orkla, før produksjonen ble flyttet ut av Lierne kommune i 2015 på grunn av lav lønnsomhet. Dette var derimot ikke slutten for bakeriindustrien i kommunen. Gründeren John Helge Inderdal startet så Drømmebakeriet som var i drift fra januar 2016, men begjærte oppbud i mars 2017, etter et drøyt års drift. Konkursboet ble kjøpt opp av Baxt og drives nå som Baxt Lierne, med ca 50 ansatte.
Gründeren John Helge Inderdal har også stått bak opprettelsen av Blåfjell AS, som driver landbasert oppdrett av røye og håndterer alt fra innsett av egg til slakting. Anlegget er et RAS-anlegg, og skal ha plass til 1,2 millioner røye.
Den viktigste næringsveien i Lierne er likevel jord- og skogbruket. Det finnes ca. 100 gårdsbruk med husdyr i kommunen. Saueholdet har imidlertid gått kraftig tilbake, med noen få gjenværende sauebruk i Lierne i 2009 (16 i 2007), mot 80 sauebruk i 1980. Tilskudd til gjeting og elektriske gjerder har redusert problemet noe for enkelte av de gjenværende sauebøndene, men betydelige dyretap fører fortsatt til lav lønnsomhet.
Tidligere dagpendlet mange libygg til Sverige for å jobbe, men i dag er denne utviklingen snudd, og i 2008 var eksempelvis over en tredjedel av de ansatte ved Lierne Bakeri svensker.
Historie
Det norrøne navnet på området var Finnalíð, hvor «finner» sikter til samer. Samer utgjorde lenge flertallet av innbyggerne i Lierne. Det nåværende navnet på området kommer av den eldre flertallsformen av «li» (fra norrønt líð), altså en skrånende fjell- eller åsside. I Trøndelag omtales derfor også kommunen ofte som «Li».
Det var i gammel tid uklart om Lierne hørte til Norge eller Sverige. I Grensetraktaten av 1751 ble det bestemt at Lierne skulle høre til Norge, fordi det hørte til den norske kirkelige organisasjonen.
Lierne ble utskilt som egen kommune fra Snåsa kommune 1. januar 1874, og ble delt i Sørli og Nordli kommuner 1. juli 1915. Ved delingen hadde de to kommunene henholdsvis 739 og 863 innbyggere. 1. januar 1964 ble Sørli og Nordli kommuner slått sammen til dagens Lierne kommune, som da hadde tilsammen 2 045 innbyggere. Innbyggertallet har sunket jevnt siden dengang.
Kultur
Liernes kommunevåpen ble vedtatt 3. februar 1984, og viser tre hvite liryper (Lagopus lagopus) på blå bakgrunn. Lirypen er svært vanlig i området, og i eldre tider var jakt på disse svært viktig for å overleve vinteren, og man valgte derfor fuglen som symbol for kommunen. Kommunevåpen med samme motiv finnes i Sirdal og Holtålen.
Kommunens tusenårssted er Sørli museum. Det har i løpet av årene siden 2000 blitt et godt utviklet anlegg med blant annet gårdstun, seter og skogshusvær. Her finnes også en utescene med plass til om lag 300 tilskuere. Totalt er det 16 bygninger på området.
Flyktningerennet er et langrennsløp som årlig går fra Lierne til Gäddede i Sverige. Det er et renn som følger løypen til flyktningene som flyktet fra Norge til Sverige under andre verdenskrig. Det første løpet ble arrangert i 1950. Fra 1964 har man også et løp for kvinnelige deltagere. En oppfølger til flyktningerennet er flyktningerittet som hadde oppstart sommeren 2009. Spjettløpet er et annet sportsarrangement i kommunen, og er et motbakkeløp arrangert årlig av Namdal Løpeklubb siden 2005. Spjettløpet går fra Storeng ved Sandvika til målgang på Spjettfjellet.
Dialekt
Dialekten som snakkes i Lierne er libygg, det finnes ulikheter bygdene imellom. Libygg er en norsk dialekt som hører til det inntrøndske dialektområdet i Trøndelag. Libygg har mange likheter med dialekten jemtsk som tradisjonelt snakkes i Jemtland, og er på mange måter mer lik jemtsk enn trøndersk. Både libygg og jemtsk mangler palatilisering og har tvespenstige vokaler (cirkumfleks). Libygg beskrives gjerne som et overgangsmål mellom trøndske og jemtske dialekter.
På libygg sier man "i" til første person entall, og "me" til første person flertall.
Pøyk og taus (gutt og jente)
Eikje (skispor)
Å vittji (å skjekke snarer, feller eller fiskestenger som har stått ute ei stund)
Nædane (tiden da månen blir mindre)
Vaksane (tiden da månen blir større)
Perrkokko (direkte betydelse = potetbrød, lompe)
Kopplærv (oppvasklut)
Å Gålfårrå (reise fra hus til hus)
Plokkfika (smågodt)
Keis (bratt fjelltopp, av sørsamisk: gaejsie)
Fallari (en mengde eller porsjon)
Tjårda (kulde)
Jolki-palki!
Jolki-palki! (originaltittel: Ёлки-палки!) er en sovjetisk film fra 1988, regissert av Sergej Nikonenko.