cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Sør-Koreas administrative enheter
Dong («bydel»; 동; 洞)
«Dong» inndeles i «Tong» (통; 統), men slike inndelinger har sjelden praktisk betydning i dagliglivet. Noen befolkningsrike «Dong» inndeles i «Ga» (가; 街), som ikke er et administrasjonsnivå, men benyttes til adressering.
Ri («landsby»; 리; 里)
«Ri» er den eneste inndelingen av «Eup» og «Myeon» og er den minste administrative enheten i landlige og ikkeurbane områder.
Coffee County (Alabama)
Coffee Countys totale areal er 1 762 km² hvorav 4 km² er vann. I 2000 hadde fylket 43 615 innbyggere og administrasjonssenteret ligger i byen Elba.
Fylket ble etablert i 1841 og har fått sitt navn etter general John Coffee.
Cymothoe
Utseende
Middelsstore (vingespenn 40-70 millimeter), bredvingede, ofte ganske fargerike sommerfugler. Artene i denne slekten viser en rekke ulike farger og mønstre. Blant de mest oppsiktsvekkende er en rekke arter der oversiden er ensfarget skarpt rød eller oransje.
Levevis
Diise sommerfuglene lever i skog, gjerne regnskog. Larvene lever på ulike busker og trær. Registrerte verts-slekter inkluderer Rawsonia og Kiggelaria (Achariaceae), Fernandoa og Kigelia (Bignoniaceae), Vismia (Hypericaceae), Dovyalis (Salicaceae) og Rinorea (Violaceae). De voksne sommerfuglene oppsøker gjerne solbelyste flekker mellom trærne.
Utbredelse
Slekten er utbredt i Afrika.
Systematisk inndeling
Slektens plassering i Neptini er usikker. Cymothoe-artene skiller seg utseendemessig ganske mye fra de andre Neptini. Slekten blir delt inn i artsgrupper som antas å representere monofyletiske grupper.
San Marinos Grand Prix 2006
San Marinos Grand Prix 2006 var et Formel 1 løp arrangert 21. april – 23. april, 2006 på Autodromo Enzo e Dino Ferrari i Italia. Det var det fjerde løpet i Formel 1-sesongen 2006 og siste gang San Marinos Grand Prix ble arrangert.
Tekle Haimanot
Tekle Haimanot (Takla Haymanot) kan vise til flere etiopiske personer:
Jag är inte sjuk (jag är bara svensk)
«Jag är inte sjuk (jag är bara svensk)» er en norsk sang med melodi og tekst av Trond Trøste (Trond Amlie) og Barry Bære (Bjørn Anders Hermundstad). Sangen ble utgitt på Trøste og Bæres andre single (Slager Records HS 148) i 1990 og fantes dessuten på debutalbumet Sammen på livet (Slager Records HLP 77 076).
Sangen ble Trøste og Bæres gjennombrudd og oppnådde en stor popularitet i Norge.
«Jag är inte sjuk (jag är bara svensk)» driver ap med svensker i almenhet og med svenske danseband i særdeleshet. Teksten er på svensk og ut fra en svensk dansebandvokalists perspektiv.
Singlen lå på den norske VG-lista i ti uker i slutten av 1990 og nådde som best en fjerdeplass.
Angolas herrelandslag i fotball
Angolas herrelandslag i fotball er det nasjonale fotballaget til Angola, og dette landslaget blir administrert av Angolas fotballforbund. Det angolanske fotballforbundet ble stiftet i 1979, og de ble medlem av FIFA i 1980. Angola har deltatt i ett VM-sluttspill, og nasjonalstadion er Citadella Stadium i Luanda.
Historie
Angola, ofte kalt Palancas Negras som betyr de svarte impalaene, spilte sin første landskamp 1. juni 1977, mot. Det endte med 1–0-seier.
Landslaget deltok i fotball-VM 2006, og dette var første gang de kvalifiserte seg til et VM-sluttspill. Den 11. juni 2006 spilte de sin første kamp i et VM-sluttspill. Kampen var mot, og Angola tapte kampen 1-0.
Lagets trener er Luis Oliveira Goncalves, og den mest kjente spilleren er spissen Pedro Mantorras, som spiller for portugisiske Benfica.
Plasmaceller
Plasmaceller er høyspesialiserte antistoffproduserende B-celler. De har sideforskutt rund kjerne og rikelig cytoplasma som med vanlige fargemetoder blir sterkt blåfarget. Plasmaceller finnes hovedsakelig i benmarg, milt og lymfeknuter. De utvikles fra B-lymfocytter.
Valerie Davies
Elizabeth Valerie Davies senere Latham (født 29. juni 1912 i Cardiff, død august 2001 i Newport) var en britisk svømmer som deltok i de olympiske leker 1932 i Los Angeles.
Angolas herrelandslag i fotball
Kilder
Kagge Forlag AS, OSLO. ISBN 82-489-0244-7
Valerie Davies
Davies vant to olympisk bronsemedaljer i svømming under OL 1932 i Los Angeles. Hun kom på tredjeplass på 100 meter bryst bak Eleanor Holm fra USA og australske Bonnie Mealing. Davies var også med på det britiske laget som kom på tredjeplass på 4 x 100 meter fri for damer, bak USA og Nederland. De andre på laget var Helen Varcoe, Joyce Cooper og Edna Hughes.
NIPR
NIPR kan vise til:
Verdensmesterskapet i håndball for menn
Verdensmesterskapet i håndball for menn er et mesterskap som som arrangeres av International Handball Federation (IHF) og har vært arrangert siden 1938.
I de tjueåtte turneringene som arrangeres har tolv landslag vunnet tittelen. Frankrike er det mest suksessrike laget med seks titler, etterfulgt av Sverige og Romania med fire titler hver.
B-VM
B-VM ble spilt mellom 1977 og 1992.
C-VM
C-VM ble spilt mellom 1976 og 1990.
Sardinia
Sardinia (sardisk: Sardigna, italiensk: Sardegna) er en øy i Middelhavet mellom Italia, Spania, Tunisia og sør for Korsika. Sardinia er 24,090 km² stor og har cirka 1,650,000 innbyggere. Sardinia er en autonom region i Italia, og regionshovedstaden er Cagliari.
Sardinia er den nest største øya i Middelhavet (etter Sicilia og foran Kypros), preget av en 1849 km lang kystlinje som er generelt høy, ujevn og berglendt, men brutt opp av dype bukter med sandstrender, omgitt av mindre øyer. Øyas geologi går tilbake til paleozoikum, jordens oldtid, for 300 millioner år siden og er ikke vulkansk som ellers i Italia og Sicilia og har heller ikke høye fjell grunnet lang erosjonsprosess.
Forhistorie
Øya fikk fast bosetning i steinalderen fra rundt 18 000 f.Kr. via Korsika og gjennom migrasjoner av andre folkeslag i neolitisk tid. De siste utviklet seg til komplekse samfunn og i bronsealderen, fra rundt 1700 f.Kr. og framover bygget de en rekke murstrukturer med ett eller flere tårn som kalles nurager. Nuragene hadde både militær og sivil funksjon: gjennom et nett av store og mindre nurager kunne man vokte territoriet og havet. I dag finnes det over 7000 gjenværende nurager spredt ut over det sardinske landskapet (én for hver 3–4. kvadratkilometer i gjennomsnitt). Den nuragiske sivilisasjonens storhetstid vedvarte i over tusen år til karthagerne erobret store deler av øya, men uavhengige nuragiske samfunn eksisterte fortsatt i historisk tid, som dokumentert i brevet Gregor den store skrev til Hospito dux Barbaricinorum (kongen av fjellområdene) i 594 e.Kr for å hjelpe med kristningen av øya.
Antikken
Fønikere bosatt seg fra ca. år 700 f.Kr. og karthagerne 200 år senere, til romere vant over Karthago i 238 f.Kr. og Sardinia ble en romersk provins i 227. Etter Romas fall, kom Sardinia i vandalenes besittelse i cirka 80 år. Vandalene var en germansk folkegruppe som kan ha stammet fra Skandinavia. Sardinia ble i 534 en del av det bysantinske riket.
Middelalderen
Etter at araberne erobret Nord-Afrika, Spania og Sicilia fra 640 til 827, ble Sardinia mer og mer isolert fra Bysants og måtte forsvare seg selv. Bysantinske tjenestemenn – som vicarius, lociservator (løytnant, bokstavelig talt) og praeses (en slags keiser-prefekt) – ble trolig de facto regjeringssjefer og ble til slutt anerkjent som legitime og uavhengige konger med navnet Judex, som med tiden fikk arvelig suverenitet. Slik ble øya delt i fire judicater, semi-demokratiske stater med egne parlamenter (corona de logu), lover (cartas de logu), og språk. De to maritime republikkene Pisa og Genova begynte å blande seg inn i de ulike judikater fra det 11. århundre og sakte klarte de å snu tre av disse fra protektorater til dominans. Judikatet av Arborea forble uavhengig med støtte fra pavedømmet først og Aragon senere.
Moderne historie og «Kongedømmet Sardinia»
I 1720 kom Sardinia under hertugen av Savoia, som lovet den sardinske overklasse og det spanske adelen (folkelig kalt baronene som fremdeles beholdt len i over halvparten av øyas landareal uten å bo på Sardinia), til å respektere alle de gamle rettigheter og privilegier. Lite forandret seg på Sardinia til rundt 1830-årene da føydalismen ble avskaffet, baronene fikk kompensasjon for landet som ble overført til staten og kommunene, og store landområder ble privatisert, alt i moderniseringsøymed. Modernisert landbruk (etter Piemontes modell) ble det lite av. De lokale overklassene tok for seg store jordområder som tidligere ble brukt av fellesskapet, og de krevde betaling for tilgang til vann, skog og beitemark. Samtidig startet avskogingen i stor skala: på slutten av 1800-tallet var den produktive skogen under 5 prosent av øyas areal, mot 33 prosent i starten av århundret. Landskapet og klimaet forandret seg dramatisk, og øya som ble beskrevet av alle som besøkte den på 1800-tallet som mytisk, frodig, rik på vann og gigantiske trær, ble til den tørre, skrubbskogete øya beskrevet av dem som ankom seinere.
Sørskogbygda kirke
Sørskogbygda kirke (tidligere Sætre kapell) er en langkirke fra 1873 i Sørskogbygda, Elverum kommune i Innlandet fylke.
Byggverket er i tre og har 400 plasser.
Sardinia
Samtidshistorie
Året etter Sardinia fusjonerte seg med fastlandet, startet uavhengighetskrigene for Italias samling som kongen av Sardinia førte i 13 år. I 1861 ble «Sardinias kongerike» til «Italias Kongerike» og staten Italia ble til. Piemonte og norditalienske interesser skulle bli dominerende over resten av den italienske halvøya og Sicilia. Den sentralistiske styremodellen allerede eksperimentert i Sardinia ble vedtatt for den nye staten og den brutale undetrykkelse, som kongelig kommisjonærer utførte for å berolige øya fra de kontinuerlige opptøyene som eksploderte på grunn av alvorlige økonomiske kriser og fornyede republikanske ambisjoner, ble vanlig å se under og etter erobringen av Sør-Italia.
Den første verdenskrig og fascismen
Den første verdenskrig ble en traumatisk erfaring for Sardinia med konsekvenser av spesielt betydning. For det første, hver tredje-fjerde menn deltok i krigen, slik at alle familier i Sardinia ble berørt. For den andre, siden den italienske hæren var organisert på regional basis, ble sardere, på tvers av klassebakgrunn og lokal opprinnelse, for første gang bevisst på egen identitet og samtidig til å være en del av en større nasjonal historie. Til da hadde Sardinia levd egen historie helt adskilt fra fastlandet. I kamp døde 13,603 sardere, 138,6 per 1000 innbyggere, 30 prosent over det nasjonale gjennomsnittet. Disse strømninger førte til at combattenti (veteraner) dannet en politisk bevegelse som ble til Partito Sardo D'Azione, en parti som kjempet for autonomi, øyas rettigheter, landreform, østmarked reform, og mobiliserte for å vinne de lokale valgkampene.
Under Fascismen fikk Sardinia den etterspurte belønning for de tjenester utførte under den store krigen som sardistene hadde kjempet for. En rekke offentlige investeringer ble iverksatt, spesielt etter 1924 da «milliardloven» lovte et tilsvarende beløp i lire til Sardinia. Investering ble iverksatt i infrastruktur (vannkraftverk, kloakk, akvedukter), i gruveindutrien (kull, sink, bly) og landvinninger. Men investeringen falt etter den globale økonomiske krisen i 1929 og interessen for sardinske saker var dalende, overskygget av kolonipolitikken og den spanske krigen. Derfor, i forkant av den andre verdenskrig, lot fascismen øya i en marginalt forbedret tilstand. Minst mulig forandring ble utenfor de større byene, hvor ikke engang flere skoler, en beskjeden inntektsøkning og ny infrastruktur klarte å modifisere det arkaiske menneskelige og sosiale landskapet, karakterisert av en fremdeles dominerende og underutviklet gjeter- og bondeøkonomi og vedværende kriminalitetsutfordringer.
Den andre verdenskrig, autonomien og industrialisering
Sardinia var den eneste regionen i Italia hvor det ikke ble utkjempet kamper under den andre verdenskrig, med unntak av bombingen av en rekke byer. Sardinia ble isolert fra omverden da transportforbindelser via luft og sjø stoppet. Isoleringen vedvarte i noen år etter krigens slutt og førte til at sardere måtte klare seg med egne midler. Det var i disse årene at lokale krefter satte i gang virksomheter, som et maritimt transportselskap (Sardamare) og et flyselskap (Airone). Samtidig, i mangel av en motstandsbevegelse bremset den sivile og politiske utviklingen i forhold til resten av Italia, slik at sardere med overlegen majoritet valgte monarkiet fremfor republikken i den konstitusjonelle folkeavstemningen i 1946 (i likhet med Sør-Italia).
Fra 1948 fikk Sardinia særskilt status som autonom region (selvstyre). Selvstyret ble mest symbolsk (og etter en grunnlovsreform i 2005, som desentraliserte visse statlige funksjoner, har ikke Sardinia mer autonomi enn ordinære regioner). Staten forbeholdt seg de viktigste kompetanser, kommunene forble direkte underlagt de sentrale institusjoner i Roma, og regjeringen fortsatte å utøve makten via lokale prefekturer. Dette til tross, fra 1955 begynte Sardinia å forandre seg raskt økonomisk og sosialt. På femtitallet kom et program av landreformer som gjenvant over 700,000 hektar (inkludert tildeling til tusenvis av bondefamilier) og utbygning av transportinfrastruktur skjøt fart (i 1951 var det i Sardinia 4700 kilometer med veier, bare 200 mer enn i 1911, men allerede i 1961 var det 10,000 km.). I 1960-årene og gjennom den regionale loven «Piano di Rinascita» (gjenvekkelsesplan) startet den industrielle (kjemiske- og petrokjemiske industrier, samt prosessering av industrielt avfall og importerte råmaterialer) og utvikling av reiselivsnæringen. I midten av 1960-årene vokste den sardinske økonomien 2 prosent raskere enn resten av Italia, med over 10 prosent årlig vekst. Fra 1966 var ikke lenger Sardinia den dårligste italienske regionen i de fleste sosio-økonomiske statistikker. Der er i disse årene at de innenlandske, tradisjonelle samfunnsstrukturene begynte å vakle og mange unge flyttet til de største byene og til de industrielle og turistiske områder. Store mengder emigrerte, spesielt til fastlandet, og bare på slutten av sekstitallet og begynnelsen av syttitallene var det en kraftig nedgang i fenomenet som ble marginalt i 1980-årene. Av like stor betydining som den økonomiske vekst er fremgangen i skolegang og utdanning. Fra 1951 til 1961 var det en tredobling av studenttallene på alle utdanning nivåer over barneskolen. Dette sammen med spredningen av nye media, spesielt TV, førte til en betydelig og rask italienisering av den sardinske samfunn, og det er i denne periode at middelklassen, særlig i de store byene, begynne å snakke italiensk med barna sine, mens sardisk, etter få vellykket eksperimenter i 1950-årene, ble totalt ekskludert fra skoleplanene og alt offentlig kommunikasjon.
Deindustrialisering og økonomisk tilbakegang
Industrialiseringsprosessen fra 1960-årene var basert på kjemisk og petrokjemisk industri hvor råvarer og halvfabrikata ble prosessert i Sardinia og eksportert igjen til videre bearbeiding. Alt dette var totalt frakoblet fra lokale råvarer og ressurser. Den petrokjemiske sektor ble utfordret i hele Europa allerede på syttitallet og presenterte spesielle utfordinger i Sardinia: et sterk behov på vanntilgang (i konkurranse med landbruk) og energi til den energikrevende aluminiumindustrien (dyrere i Italia sammenlignet med EU, og spesielt i Sardinia). Allerede i 1978, av de 17,220 ansatte i industriene på Porto Torres, Cagliari Macchiareddu, Sarrok, Ottana, og Villacidro, var 5221 enten permittert eller sagt opp, det vil si nærmere 30 prosent av arbeidsstyrken i det nyetablerte industrielle systemet. Etter en periode med statlige subsidieringer (som tok av etter Italia inngikk i eurosonen, men som allerede hadde blitt problematiske gitt den italienske statens gjeldsbyrde og fremveksten av norditalienske kontrasolidariske politiske strømninger som ville gjøre det slutt med pengeøverføring fra det rikeste nord til det fattigste sør), og en fase med privatisering og omstilling, måtte en etter den andre industri nedbemanne eller legges ned. I 2016 var det tilbake tolv industrielle produksjonsenheter i hele Sardinia som representerte rundt 10 prosent av regionens BNP.
Sardinia ble dypt preget av prosessen og falt fra slutten av nittitallet betydelig tilbake i forhold til de begrensede avanserte områder av Sør-Italia (Abruzzo og Molise) og regionene i sentrum, som tidligere hadde nærmet seg i de viktigste indikatorene på arbeidsmarkedet. I dag er øyas arbeidsledighet høy. Årlig GNP vekst, som var 1,1% i snitt fra 2001 til 2007 ble negativ alle følgende år, og opp til –4,3 prosent i 2013. Den infrastrukturelle avstanden mellom Sardinia, den europeiske øy mest isolert fra kontinentet, og Italia forverret seg i de siste 15 år. En studie fra det sardinske regjering viser at Sardinia har en infrastrukturressurs index på 50,5 poeng mot 100 i landet og 78,8 i de regionene i sør. Dette er den laveste verdien i Italia og viser en kraftig forverring fra 2001 når Sardinia hadde 74,1 poeng. Uten mulighet for statlige investeringer under «austerity»-regimet i eurosonen, med en regional regjering uten fullmakter og ressurser, og øyas tradisjonelle irrelevans i den italienske politikken (sardere utgjør under 3 prosent av den italienske befolkningen, er utenfor de tre store makroregioner i Italia – nord, sentrum, og sør – og er uten representanter i den italienske regjering siden 2013), ser man en alvorlig tilstand i mange sektorer, spesielt utdanning, infrastruktur, transport og demografi. Fra 2013 har mange økonomiske indikatorer stabilisert seg og man kan se positive trekk i turisme, digitalisering (høy andel av start-up bedrifter, spesielt rundt Cagliari), landbruk- og næringsmiddelindustrien samt et positivt sivil- og institusjonelt landskap (likere Nord-Italia når det gjelder korrupsjonsgrad og fravær av organisert kriminalitet).
Etymologi
Navnet Sardinia er fra førromersk substantiv *sard[], latinisert som sardus (hunkjønn sarda); og at navnet hadde en religiøs konnotasjon er antydet fra dets bruk som adjektiv for den førhistoriske sardinske mytologiske helteguden Sardus Pater («Sardinske Far», ikke som «Far Sardus»), foruten også å bli forstavelsen til adjektivet «sardonisk» (spotsk). Sardinia ble kalt for Ichnusa (latinisert utgave av greske Hyknousa), Sandalion, Sardinia og Sardo av antikkens grekere og romere. Øya har også gitt navn til sildefisken sardin, antagelig for at den ble fisket og eksportert herfra.
Vinproduksjon
Vinregionen Sardinia er inndelt i fire underområder som har et variert landskap og klima, i tillegg til en rekke lokale druesorter. I likhet med andre mange europeiske vinområder har Sardinia siden 1950 vært dominert av masseproduserende kooperativer uten fokus på kvalitet. EU-ordninger har medført at et markant mindre areal brukes til å dyrke vindruer. I dag er det mer fokus på kvalitet og vinindustrien er variert.
Spanjolene brakt med seg sine oksiderte og sherryaktive viner og det lages fortsatt oksidativ vin på Sardinia. Spanjolene kan ha tatt druen grenache tilbake til Sardinia, hvor druen kalles Cannonau og ble dyrket allerede fra 1300 f.Kr. til 300 e.Kr. , mens den italienske nebbiolo kalles karama. Nebbiolo kom til Sardinia da øya i likhet med Piemonte var en del av kongedømmet Savoie.
De røde vinene som er fastsatt i det italienske kontrollsystemet inkluderer Cannonau, Monica, Carignano del Sulcis, og Giro, mens blant de hvite finnes Vermentino DOCG (kontrollert kvalitetsvin med de strengeste kravene til opprinnelse, fremstilling og utbytte fra vinmarken), Malvasia, Nasco, Torbato Alghero, Nuragus di Cagliari, Moscato, og Vernaccia di Oristano. På slutten av det tjuende århundre har ulike sardinske produsenter gjenoppdaget flere mindre varianter som er blitt gjenstand for en stor forbedring. Dette er tilfellet for vinranker som Cagnulari (som var i fare for å dø), Caddiu (Tirso dal), Semidano og andre. Gitt den lange historien er mange viner DOC (kontrollert kvalitetsvin), og varierer i smak og alkoholinnhold i henhold til de regionene hvor de er produsert.
Sardinias viner har tradisjonelt vært smaksrike eller sherrylignende. Sardiske rødviner er gjerne fyldige og kraftige, spesielt når de er laget på Cannonau. Dagens hvite viner er varierte, friske og fruktige, spesielt vin på druen nuragus.
Turisme
Takket være det milde klimaet, uberørt landskap og renheten i de marine farvann, tiltrekker Sardinia et stort antall ferierende. Øya er mest kjent for strendene sine, men har også variert landskap, fjell, dype daler, olivenlunder, sjeldne urskoger og klipper. Turismen på Sardinia er en viktig næringsvei som har økt de siste tiårene.
De første investeringene og utviklingsplaner innenfor turistnæringen daterer tilbake til 1948, og ble iverksatt gjennom ESIT (Ente Sardo Industrie Turistiche). Det største gjennombruddet kom i begynnelsen av 1950- og 1960-årene, særlig i Alghero og dens Riviera del Corallo. Noen år senere kom Costa Smeralda, som raskt etablerte seg blant det internasjonale jetsettere, og ble det sardinske turistmål par excellence takket være at turisme ble en del av massekulturen. I 1990-årene, med spredning av lavprisflyselskaper, ble kortsiktige reiser en trend gjennom hele året; denne nye typen turisme på øya har hatt en meget god utvikling, og har fremmet diversifisering, sesongjustering, kulturell turisme og inkludert innlandet hvor det praktiseres rideturisme, fotturer, fugletitting, seiling og friklatring, særlig gjennom agriturismo (gårdsturisme). I dag er det rikt med hoteller og ferieboliger med god standard.
Gautama Siddha
Gautama Siddha (kinesisk: 瞿曇悉達, pinyin: Qútán Xīdá, født i Chang'an i Kina, levde på 700-tallet) var en indiskættet astronom og astrolog i Tangdynastiets tid i Kina. Han ledet kompilasjonen av Traktatet om astrologi i Kaiyuan-eraen.
At han var født av indiske forfedre, fremgår av en stele funnet i 1977 i Xi'an. Gautamafamilien hadde antagelig bodd i landet i flere generasjoner, kanskje fra før Tang-tiden.
Gautama Siddha er mest kjent for sin oversettelse av Navagraha kalenderen til kinesisk, og for å ha introdusert til Kina det indiske tallsystem (med null – 〇) i 718, og slik et system som kunne avløse tellepinner.
Salzburg erkebispedømme
Salzburg erkebispedømme er det av Østerrikes to katolske erkebispedømmer med lengst historie. Det ble grunnlagt 739 og nøt og nyter en rekke privilegier, som gir det en unik stilling blant verdens bispedømmer.
Salzburg erkebispedømme er metropolitanbispedømmet for én av Østerrikes to kirkeprovinser. Dets suffraganbispedømmer er Feldkirch, Graz-Seckau, Gurk og Innsbruck.
Privilegier
Salzburgs erkebiskop hadde og har noen rettigheter som er unike i den romersk-katolske kirken, og som er årsaken til at han har blitt omtalt som «halv pave». På noen spesielle områder kan erkebiskopen treffe avgjørelser uten å innhente pavens godkjenning. Erkebiskopen blir heller ikke oppnevnt direkte av paven. Paven kommer i stedet med tre forslag som Salzburgs domkapitel kan velge mellom. Fra 1072 til 1934 kunne Salzburgs erkebiskop grunnlegge såkalte egenbispedømmer og utnevne deres biskoper uten å involvere paven.
Privilegiene kommer også til uttrykk i titlene legatus natus («permanent [apostolisk] legat») og primas Germaniae («Tysklands fremste [biskop]») samt i retten til å bære «legatpurpur» både hjemme og når de oppholder seg i Roma.
Fra kloster til erkebispedømme
Allerede rundt 450 e.Kr. skal det ha funnets et kloster ved dagens Salzburg. Dette ble sannsynligvis ødelagt i folkevandringstiden, men i 696 ble nye klostre grunnlagt. Bonifatius oppnådde pavens anerkjennelsen av bispedømmet i 739. I årene etter ble Salzburgs første katedral oppført.
Allerede i 798 opphøyet pave Leo III Salzburg på Karl den stores initiativ til erkebispedømme. Sammen med suffraganbispedømmene (Freising, Neuburg, Passau, Regensburg og Säben [Brixen]) dekket Salzburg hele det bayerske området, inkludert dagens Østerrike og store tilstøtende territorier. Østgrensen ble først definert ved årtusenskiftet gjennom opprettelsen av Gran erkebispedømme i Ungarn.
På 1100-tallet begynte byggingen av en ny, romansk katedral. Den forrige hadde blitt brent ned, sannsynligvis i en konflikt mellom det pavetro Salzburg og keisertro tropper under investiturstriden.
Opprettelsen av egenbispedømmene
Salzburg hadde som eneste erkebispedømme fått innrømmet friheten til å opprette såkalte egenbispedømmer. Egenbispedømmenes biskoper ble innsatt av Salzburgs erkebiskop, ikke av paven. I alt opprettet ulike erkebiskoper fire egenbispedømmer på erkebispedømmets svære territorium. Disse var:
Fyrsterkebispedømmet Salzburg
Erkebiskopen av Salzburg var riksfyrste i Det hellige romerske rike av den tyske nasjon og førte derfor tittelen «fyrsterkebiskop» (Fürsterzbischof). I løpet av 1200-tallet lyktes det også å bygge en territorialstat rundt bispesetet, som omfattet dagens delstat Salzburg og nokså store områder av dagens Bayern og Tirol samt mindre besittelser i Kärnten, Krain og Steiermark. Salzburg var dermed Det tysk-romerske rikets arealmessig største riksstift, og var også blitt uavhengig av Bayern. Dette ble ikke minst dokumentert gjennom en egen «grunnlov» (Landesordnung), som ble vedtatt 1328. Salzburg prøvde å få kontroll over noen viktige alpepasser (bl.a. Felbertauern-, Hochtor- og Katschbergpasset). Siden områdene sør for Alpenes hovedkam var for små og usammenhengende, lyktes imidlertid ikke Salzburg med å bli en passtat.
Bispedømmet opplevde en blomstringstid på 1600-tallet, da tallrike bygninger i barokkstil ble oppført. Også dagens katedral (innviet 1628) stammer fra denne tiden. Gjennom opprettelsen av Leoben bispedømme og utvidelsen av egenbispedømmene ble erkebispedømmets areal noe redusert i løpet av 1700-tallet.
1803 ble samtlige kirkelige fyrstedømmer i Det tysk-romerske rike sekularisert gjennom riksdeputasjonsbeslutningen. Salzburgs erkebiskop mistet dermed sin verdslige makt, men førte tittelen «fyrsterkebiskop» inntil 1918. Som eneste fyrstbispedømme ble imidlertid Salzburg først forskånet fra å bli innlemmet i en nabostat. I stedet ble territoriet slått sammen med Eichstätt og Passau fyrstbispedømme og Berchtesgaden fyrsteprosti, for å danne et eget kurfyrstedømme Salzburg. Dette ble regjert av den østerrikske keiserens nevø og hadde bare en kort levetid: I 1805 ble Salzburg del av Østerrike og fikk omtrent delstatens nåværende omfang. De siste grensejusteringene skjedde i 1816, da Brixen-, Defereggen-, Leuken-, Tauern- og Zillertal kom til Tirol. Av disse områdene sogner imidlertid Brixen-, Leuken- og halve Zillertal kirkelig sett fremdeles til Salzburg erkebispedømme.
Lkhanaasuren Purevdorj
Utdanning og yrkeskarriere
Purevdorj tok Ph. D. i økonomi i 1981-84 ved Social Science Academy i Sovjetunionen. Før dette tok han utdanning som handelsøkonom ved National University of Mongolia.
Michael Charles Evans
Michael Charles Evans (født 10. august 1951 i London, død 11. juli 2011) var katolsk biskop av East Anglia. Etter studier i teologi og filosofi ble han presteviet 22. juni 1975 i Southwark. Han ble utnevnt til biskop 14. februar 2003 og konsekrert 19. mars samme år av kardinal Cormac Murphy-O'Connor.
Lkhanaasuren Purevdorj
Utdanning og yrkeskarriere
Han jobbet i Handelsdepartementet fra 1970 til 1992, fra 1984 som visehandelsminister. Etter dette var han direktør for skattemyndighetene i Mongolia (National Authority of Taxation). Etter dette gikk han til Mongolian Business Development Agency (MBDA), som er en non-profit ikke-statlig organisasjon, som ble etablert i 1994. Her var han direktør fra 1996 til 2000. Fra 2000 til 2004 var han styreformann i regjeringens State Property Committee (SPC), som har ansvaret for å administrere privatiseringen i Mongolia og å forvalte statlig eide eiendommer.
Michael Charles Evans
Han døde av prostatakreft 11. juli 2011.
Kristendemokraterne
Kristendemokraterne er et kristendemokratisk politisk parti i Danmark. Det ble stiftet som Kristeligt Folkeparti den 13. april 1970, som en reaksjon på liberaliseringen av abortlovgivningen og frigivelsen av bildepornografi. Partiet ble dannet etter forbilde av Kristelig Folkeparti i Norge. Sitt nåværende navn fikk partiet i 2003. Historisk sett har partiet hatt størst oppslutning i bibelbeltet i Vestjylland.
Kristeligt Folkeparti ble første gang valgt inn i Folketinget ved jordskredvalget i 1973. Partiet var representert i Folketinget frem til det akkurat falt for sperregrensen i 1994. Partiet satt i en sentrum–høyreregjering fra 1982 til 1988 og i en sentrum–venstreregjering fra 1993 til 1994. Partiet var på nytt innvalgt i Folketinget fra 1998 til 2005. I 2010 meldte den tidligere konservative folketingsmannen Per Ørum Jørgensen seg inn i partiet, men mistet mandatet ved valget i 2011. I 2021 meldte folketingsmann Jens Rohde seg inn.
Lkhanaasuren Purevdorj
Utdanning og yrkeskarriere
Den 8. januar 2009 ble Purevdorj utnevnt til sentralbanksjef. Han overtok da for Alag Batsukh. Sentralbankloven sier at parlamentets talsmann skal nominere kandidater til denne stillingen. Talsmannen, Damdiny Demberel, nominerte to kandidater: Purevdorj og tidligere sentralbanksjef og finansminister Demchigjabyn Molomjamts, og parlamentsmedlemmene stemte over disse. Purevdorj fikk 19 stemmer, to flere enn motkandidaten.
Michael Charles Evans
Episkopalgenealogi
Hans episkopalgenealogi er:
Lkhanaasuren Purevdorj
Utdanning og yrkeskarriere
Han er født i Tsetseg soum, som ligger i Khovd aimag (distrikt).
Kristendemokraterne
Partiet bygger på et kristent livssyn. Blant fanesakene er familiepolitikk, miljøvern og etiske spørsmål.
Kristendemokraterne er medlem av Det europeiske folkeparti og Den sentrumdemokratiske internasjonale. Kristendemokraterne har aldri vært representert i Europaparlamentet.
Nigeria under Sommer-OL 2000
Nigeria under Sommer-OL 2000. Åttitre sportsutøvere, førtifire menn og trettini kvinner fra Nigeria deltok i åtte sporter under sommer-OL 2000 i Sydney. De kom på 54.-plass med tre sølvmedaljer. Friidrettsutøveren Sunday Bada var landets flaggbærer under åpningsseremonien.
Steingrímur Hermannsson
Steingrimur Hermannsson (født 22. juni 1928, død 1. februar 2010) var Islands statsminister i to perioder, først fra 1983 til 1987, og deretter fra 1988 til 1991. Han var også utenriksminister, justisminister, landbruksminister, fiskeriminister og transportminister. Videre var Hermannsson også Framsóknarflokkurinns partileder i 25 år, fra 1979 til 1994.
Biografi
Etter å ha tjent som statsminister ble han sjef for Islands sentralbank, en stilling han hadde fra 1994 til han ble pensjonist i 1998.
Politiske høydepunkt
I 1986 var han vert for toppmøtet i Reykjavik, hvor Mikhail Gorbatsjov og Ronald Reagan møtte hverandre. Selv om det ikke ble vurdert som så veldig vellykket, banet det veien for slutten på den kalde krigen. Island var det første landet som anerkjente Litauen som uavhengig av Sovjetunionen, noe som skyldtes Steingrimurs sterke støtte til Vytautas Landsbergis.
Pensjonist
Noen ville nominere ham til president i 1996, men det takket han nei til, han ønsket å gå av da han var 70 og ikke sitte ut over det. Etter at Hermannsson trakk seg tilbake, holdt han til å begynne med en lav profil. Men etter hvert engasjerte han seg, blant annet mot EU og han ble økende kritisk til sitt gamle parti. Hermannsson støttet et miljøinitiativ som ble tatt foran valget i 2007, noe som førte til at han nesten mistet rollen som sitt partis grand old man.
Memoarene som han gav ut i tre bind fra 1998 til 2000 ble en bestselger.
Sonen
Sonen er et tidligere norsk interaktivt TV-program som gikk hver natt på TV 2 fra 2004 til 2011. Programmet lignet på Mess-TV og Chill, hvor direkte kommunikasjon med seerne var en sentral del. TV-seerne kunne sende SMS/MMS med sine meninger, hilsener eller låtønsker – og de kunne delta i avstemninger, spille bingo eller være med på konkurranser. Sonen hadde sending hver natt på TV 2, TV 2 Bliss og TV 2 Zebra fra studio i Karl Johans gate i Oslo, hvor de også hadde sine redaksjonslokaler.
TV-kanal
TV 2 Interaktiv, som produserte Sonen frem til november 2010, startet TV-kanalen TV 2 Sonen 24/7 i mars 2007. Den var å finne på Canal Digitals parabolnett, kunne sees gratis på Internett – og samsendte med TV 2 og TV 2 Zebra når kanalene hadde sendepause, hovedsakelig på nattestid. Sonen 24/7 ble nedlagt 1. juli 2007 pga. for høye utgifter til drift.
Skifte i produksjonen
Programmet var et prosjekt drevet av TV 2 Interaktiv, men ble i november 2010 satt ut til produksjonsselskapet Fuel Media, som drev prosjektet frem til det ble nedlagt 31. desember 2012. Ine Amundsen som var programleder i Sonen frem til august 2009, og deretter jobbet bla. i FrokostQuiz på TV2, kom her tilbake som Fuels prosjektleder for Sonen. Fuel gjorde visse endringer i sendingene, og innførte fra desember 2010 blant annet kalenderpremier med nummererte premiekonvolutter, som kunne velges av vinnerne i hovedkonkurranser. Hver måned etter dette bød på en ny slik premiekalender med varierte premier.
Før påske 2011 ble det klart at Fuel ville endre programledernes betingelser i neste kontraktperiode. Dette førte til at de fleste av programlederne sluttet ved utgangen av april. I løpet av samme måned var det hastig blitt hyret inn nye folk. Disse hadde sine første sendinger i mai samme år, og overtok for de som sluttet ved månedsskiftet. Etter dette kom en gradvis nedgang både i publikums deltagelse, og i sendetidene. Gjennomsnittlig lengde på sendingene gikk ned 40%, fra ca. 5 timer pr. døgn i april 2011, til i underkant av 3 timer pr. døgn i november 2012. I perioden august-september 2012, etter halvannet år med nedgang for prosjektet, sluttet 4 av de 8 daværende programlederne. Tre av dem forlot prosjektet, mens en gikk over i en administrativ rolle på deltid, og hadde ingen flere sendinger.
I november 2012 ble Sonenprosjektet bestemt nedlagt av TV2 fordi videre drift ikke var lønnsomt. Ifølge en av programlederne mente TV2 at det da ville være mer lønnsomt å sende hva som helst annet (med innlagte reklamepauser) enn å la Sonen fortsette. I lys av lengre tids nedgang i deltagelse og sendetid, så heller ikke programlederne noe poeng i å fortsette. Nedleggelsen ble annonsert for publikum på sending ved månedsskiftet november/desember 2012, og bla. på en av programledernes blogger. Programmets siste sending gikk mandag 31. desember 2012 fra kl. 05:10 til 07:00 på morgenen. Denne sendingen ble ledet av Line Denoy alene i studio. Hun og Leon Karlsen hadde startet i Sonen kun noen uker i forveien, i november 2012.
Kritikk
Lotteritilsynet har mottatt en rekke klager på programmet – henvendelser om spilleavhengighet og mobilbruk. Sonen hadde på det aktuelle tidspunktet f.eks. ingen aldersgrense for å delta i konkurranser, det kostet mer enn regulære meldingskostnader per melding, og det var stadig oppfordringer fra programledere om å sende inn svar på konkurranser. Flere seere har også fremsatt beskyldninger om omfattende juks. Sonen opererte helt på grensen mellom konkurranse og lotteri, og var derfor ikke berørt av lotteriloven.
En del spesifikke punkter i kritikken ble utbedret, som f.eks. aldersgrense for å delta på sendingene. Dette var ett av flere tiltak som ble innført i perioden 2008 - 2010, man ble mer nøye med å følge de regelverk man var pålagt å følge. Man ble også tydeligere på informasjonen man ga seerne, for å sikre at ingen skulle føle seg lurt.
Fra mai 2011, etter at prosjektet var satt ut til et eksternt produksjonsselskap, ble det innført endringer i programmets struktur som innebar en økning av konkurranseaktiviteter, spesielt det som ble kalt "2 på rad". Andre aktiviteter som chat, låtønsker mm. ble gradvis redusert. I 2012 ble det innført nye konkurranseformer, bla. et auksjonskonsept hvor man betalte kr. 30,- for å legge inn et bud på 10 øre. Dette ble introdusert for seerne som noe helt nytt både 13. april, 25. mai, og 22. juni 2012, hver gang med påstand om at dette var premieren på et opplegg Sonen aldri før hadde kjørt. Dette var en av flere ting som indikerte at det nye produksjonsselskapet åpenbart ikke var like nøye med detaljene som TV2 Interaktiv hadde vært.
28. oktober, 1. november, og 5. november 2012 ble det annonsert en Samsung 42" 3D LED-TV, som ifølge programlederen også hadde touch-skjerm . Dette premieproduktet ble mye omtalt i timelange konkurranser hvor egenskaper ved produktet ble vektlagt for å understreke kvaliteten og overbevise publikum om hvor lønnsomt det ville være å delta . Det ble foreslått at publikum burde delta i konkurransen og prøve å vinne TV-en til jul . Samsung produserer LCD og LED-TV, men pr. 2012 ikke i 42" størrelse, verken med eller uten touch-panel. Dette bekreftes av talsperson for Samsung Electronics Nordic AB. Premieproduktet slik det ble omtalt for seerne i oktober/november 2012 kan derfor anses som fiktivt.
Et par rimeligere modeller av 42" LED-TV uten 3D eller touch-skjerm ble lansert av Samsung i april 2013 . Slike var listet i nettbutikker ved påsketider 2013 som ubekreftet bestillingsvare for medio april, og ble tilgjengelig i siste halvdel av måneden. Pr. 6. mai var fortsatt ingen 42" LED listet på Samsungs produktsider, kun manualer og firmware datert hhv. 7. mars og 25. april 2013. Senere produktlanseringer endrer ikke status for premien man lokket til deltagelse med i konkurranser på sendinger i 2012.
Butler County (Alabama)
Butler Countys totale areal er 2 012 km² hvorav 3 km² er vann. I 2000 hadde fylket 21 399 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Greenville.
Fylket ble etablert i 1819 og har fått sitt navn etter kaptein William Butler.
Kongeindisk angrep
Kongeindisk angrep er en betegnelse på en rekke sjakkåpninger der hvit spiller trekkene d3, g3, Lg2, Sf3 og 0-0. Ofte spilles også e4 og Sbd2. Åpningen kalles da kongeindisk angrep, uansett hvordan svart stiller opp sine brikker. Navnet kommer av at hvit benytter et oppsett som oftest brukes av svart i Kongeindisk forsvar.
Åpningen kan oppstå fra flere mulige trekkrekkefølger.
Det at åpningen kan brukes mot flere opplegg fra svart, gjør den ganske allsidig og fleksibel, hvit kan regne med å få spille sitt opplegg i motsetning til de fleste andre åpninger der åpningen blir avhengig av hva svart foretar seg. Spillere som Bobby Fischer og Tigran Petrosjan har benyttet seg av denne åpningen.
Oppsettet er imidlertid ikke det mest aggressive hvit kan velge. Svart har stor frihet til å velge hvordan han vil møte åpningen, og blind utvikling fra hvit uten hensyn til hva svart foretar seg kan gjøre at svart får et overtak.
Highams Park
Highams Park er et område i Waltham Forest i London, beliggende 14 km nordøst for Charing Cross. Greenwichmeridianen går gjennom flere av gatene. Highams Park er hovedsakelig en forstand med rundt 11 000 innbyggere og et boligområde med viktorianske rekkehus fra viktoriansk tid og fra 1930-årene.
Området grenser mot skogen Epping Forest i Essex, og i Highams Park finner man en kunstig innsjø som ble dannet da elven Ching ble demmet opp av landskapsarkitekten Humphry Repton. Det finnes flere andre parker, og mange mindre butikker. Området har ikke noe stort supermarked, noe som ikke minst skyldes at lokale pressgrupper har stoppet flere søknader fra Tesco om å etablere et supermarked der.
Edward Warner kjøpte området i 1849 og hans familie var framstående i området med blant annet statsminister William Gladstone. Da jernbanestasjonen ble åpnet i 1873 begynte Warner å utvikle området som boligområde. Stasjonen ble ombygd i 1900 og stedet fortsatte å vokse i de første tiårene av 1900-tallet, fikk fabrikker, skoler, og kirker. Den første kino kom i 1911 og i 1935 av en annen som siden er ombygd til en snookerhall, en form for biljardspill.
Katsushika Hokusai
Katsushika Hokusai (葛飾北斎 Katsushika Hokusai; 31. oktober 1760 i Honjo øst for Edo, Japan, død 10. mai 1849 i Edo, Japan) var en japansk tegner, maler og grafiker. Han var påvirket av malere som Sesshū Tōyō (1420–1506) og andre stilarter innenfor kinesisk malerkunst, og var en betydningsfull representant for den japanske kunstretningen Ukiyo-e («bilder av en flytende verden»). Hans fargede tresnitt er kjennetegnet av motiver og portretter fra hverdagslivet, som bare «flyter forbi» betrakteren.
Kunstnernavnet Hokusai betyr «det nordlige rommet», og er en forkortelse av Hokushinsai eller «nordstjernens rom». Han tilhørte Nichirenskolen innenfor japansk buddhisme, som knyttet polarstjernen til bodhisattva Myōken.
<br style="clear:left;" />
Biografi
Hokusai ble født i Honjo rett øst for Edo (dagens Tokyo) i den niende måneden i Horekiperiodens tiende år (oktober-november 1760). Hans biologiske opphav er ukjent, men han ble adoptert inn i en håndverkerfamilie. Hans far, Nakajima Issai, laget speil for hoffet til Shogunen. Hans interesse for tegning ble vakt i femårsalderen. 18 år gammel hadde han noe erfaring med treskjæring og begynte i studioet til ukiyo-e mesteren Katsugawa Shunsho. I 1779 offentliggjorde han sine første arbeider. Det dreier seg om skuespillerportretter utgitt under navnet Shunro. Hokusais manglende respekt for mesterens prinsipper ledet til at han i 1785 måtte forlate lærlingeplassen.
Mellom 1796 og 1802 produserte Hokusai kanskje så mye som 30 000 bokillustrasjoner og andre fargetrykk. Han lot seg inspirere av såvel det japanske dagligliv som tradisjoner og legender.
Arbeider
Hans kanskje mest kjente bilde er Den store bølgen ved Kanagawa (fra serien Trettiseks utsyn mot Fuji-fjellet), som ble malt mellom 1829 og 1832. Maleriet har høstet internasjonal anerkjennelse og henger i flere muséer verden over, både i Europa og USA. I bildet er en stor bølge iferd med å sluke båter og mannskap. I bakgrunnen skimtes fjellet Fuji-san. Bølgene i bildet kalles ofte feilaktig tsunami (津波), men den korrekte betegnelsen er okinami (沖波), store havsbølger. Bildet kan tolkes som en hengivenhet til medlidenhetens bodhisattva Guanyin – på japansk: Kannon bosatsu, som ifølge Lotussutraen beskytter sjøfarende mot havets farer.
Innflytelse
Etter hans død kom noen kopier av hans tresnitt til vesten. Disse influerte blant andre Vincent van Gogh og Paul Gauguin. Hans innflytelse strekker seg helt frem til vestlig samtidskunst, i form av stilarten art nouveau fra slutten av 1800-tallet og fremover, og impresjonistiske malere som Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir, Edgar Degas, Henri de Toulouse-Lautrec, Gustav Klimt, Franz Marc, August Macke og Édouard Manet. Han var også en viktig inspirasjonskilde for japonismen som stilart.
Katsushika Hokusai vurderes høyere innen vestlig kultur enn i Japan. Mange japanske trykk ble importert til Europa, særlig til Paris, i midten av det det 19. århundre. Disse trykkene ble samlet og var populære blant impresjonistiske kunstnere som Claude Monet, Edgar Degas, og Henri de Toulouse-Lautrec, som lot seg influere av den japanske kunsten.
Noter
<references group="lower-alpha" />
Kunståret 1285
Kunståret 1285 er en oversikt over hendelser, fødte og avdøde kunstnerpersonligheter i 1285.
Dødsfall
…
1285 in art
Griskhet
Griskhet eller grådighet innebærer et overdrevet egoistisk begjær etter, eller trang til å samle eiendeler kombinert med overdreven sparsomhet, ønske om vinning og gjerrighet. Griskhet er særlig rettet mot å samle penger, rikdom, mat og andre eiendeler, særlig når dette skjer på bekostning av andre.
Griskhet er innenfor katolsk teologi en av de syv dødssynder. Griskhet er, sammen med begjær og fråtseri, en overdrivelses- eller utskeielsessynd. Imidlertid anser Den katolske kirken griskhet som knyttet til samling av rikdommer i sin alminnelighet. Den hellige Thomas Aquinas skrev at griskhet er «en synd mot Gud, akkurat som andre dødsynder, som når en på bekostning av de evige verdier heller vender seg mot de flyktige ting».
Lucas Abaga Nchama
Lucas Abaga Nchama (født 4. mars 1961 i Ebebiyín ) er en ekvatorialguineansk økonom, som fra januar 2010 til januar 2017 var sentralbanksjef for Sentralbanken for de sentralafrikanske statene (Banque des Etats de l'Afrique Centrale).
Griskhet
I verket Skjærsildsberget i Dantes Guddommelige komedie forteller Dante om hvordan den angrende ble lagt med ansiktet ned mot bakken for å ha vært for opptatt av verdslige tanker. Grådighet og gjerrighet er andre betegnelser på slik syndefull adferd. I dette ligger også illojalitet, svik, og forræderi for å oppnå personlige fordeler, for eksempel gjennom bestikkelser. Hamstring av materielle goder, tyveri og svindel, misbruk av maktposisjon er alle handlinger som kan være preget av griskhet.
Lucas Abaga Nchama
Utdanning og yrkeskarriere
Nchama fullførte grunnskole i Ekvatorial-Guinea, og studerte økonomi i Frankrike; ved Université Jean Monnet i Saint-Étienne og Université Lumière-Lyon-II i Lyon. Han har en mastergrad i samfunnsøkonomi og en Master of Advanced Studies i bank og finans fra 1995.
Griskhet
Innen buddhismen anses griskhet som en feilaktig oppfatning om at materielle goder er veien til lykke.
Lucas Abaga Nchama
Utdanning og yrkeskarriere
Han begynte å jobbe ved sentralbanken i 1998. I 2003 gikk han til økonomi-, handels- og handelsdepartementet, der han ble generaldirektør. Han ble generalsekretær i finans- og budsjettdepartementet i 2006, en stilling han hadde fram til juli 2008.
Conecuh County
Conecuh County er et fylke i den amerikanske delstaten Alabama. Det ligger i de sørlige delene av staten og grenser mot Butler County i nordøst, Covington County i sørøst, Escambia County i sør og mot Monroe County i nordvest.
Griskhet
Hoofdzonde
Conecuh County
Conecuh Countys totale areal er 2,208 km² hvorav 4 km² er vann. Ved folketellingen i 2010 hadde fylket 13 228 innbyggere. Administrasjonssenteret ligger i byen Evergreen.
Fylket ble etablert i 1818 og ble erklært som katastrofeområde i september 1979 på grunn av orkanen Frederic.
Pansermaller
Pansermaller er en gruppe maller som lever i ferskvann. De har sitt norske navn fra sine panserlignende skjell som gir dem god beskyttelse. Det vitenskapelige navnet har de fra de greske ordene kallis (vakker) og ichthys (fisk).
De fleste artene stimer. De finnes i alt fra strie fjellbekker til stillestående vann.
For å kompensere for oksygenmangelen i sistnevnte vanntype har de utviklet et sekundært respirasjonssystem, tarmånding. Dette innebærer at de regelmessig svømmer til overflaten og snapper i seg litt luft som senere passerer tarmen hvor oksygenet utvinnes.
Fossiler
Den eldste kjente fossilarten av pansermaller er Corydoras revelatus fra Salta i Argentina fra sen paleocen. Denne arten er foreløpig plassert i Corydoras, men er utvilsomt et medlem av gruppen Corydoradinae.
Et fossil identifisert som Hoplosternum sp. er også funnet i La Venta-formasjonen i Río Magdalena i Colombia, og er anslått til å være fra midten av miocen.
Akvaristikk
Pansermaller er fredelige og aktive fisk som svømmer rundt på bunnen og leter etter mat. På denne måten hjelper de til å holde rent i overfôrede akvarier.
Joseph Jiang Mingyuan
Joseph Jiang Mingyuan (født 21. februar 1931 i Liaoning i Kina, død 13. juli 2008) var katolsk undergrunnsbiskop i bispedømmet Zhaoxian i provinsen Liaoning i Folkerepublikken Kina.