cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
Karadeniz Ereğli
I antikken vart byen kalla Heraklea Pontika etter den greske sagnhelten Herakles. Det tyrkiske namnet tyder 'Ereğli ved Svartehavet'.
Fjorden Nordfjord
Ved Hamnes deler fjorden seg i to. Den eine delen held fram rett austover som Eidsfjorden og går inn til Nordfjordeid. Den andre delen held fram som Nordfjord søraustover og deler seg så i to delar igjen. Ålfoten går her sørvestover til bygda Ålfoten, medan delfjorden Hundvikfjorden held fram austover. Ved Hestenesøyra går dei to sidefjordane Hyefjorden mot Hyen i sørvest og Gloppefjorden mot Sandane i søraust. Nordfjord held fram austover som Utfjorden inn til bygda Utvik, og passerer Randabygda, som ligg på nordsida. Frå Utvik og inn til Innvik vert fjorden kalla Innvikfjorden. Faleidfjorden er ein del av Nordfjorden på sørsida av Faleid.
Samferdsel
Det meste av fjorden har vegsamband på begge sider. På norsida av fjorden går mellom anna E39, Rv60, Rv613, Rv1, Rv16 og Rv15. På sørsida går Rv69, Rv614 Fv573 og Rv16.
Isefjorden
Fjorden har innløp i nord mellom Hamneneset i nord og Iseneset ved Isane, som fjorden er kalla opp etter. Frå Isane går det ferje nordover til Stårheim på nordsida av Eidsfjorden. På austsida av fjorden ligg grenda Torheim. Fjorden endar i sør mellom Hjeltneset i vest og Krokeneset i aust. Sør for Krokeneset held Hundvikfjorden fram austover. Fylkesveg 662 går på austsida av fjorden, medan Riksveg 614 går på vestsida.
Sjoa
Sjoa kan vise til:
Ingela
Ingela er eit kvinnenamn av tysk opphav, laga av lengre namn som byrjar på Engel- eller Ingel-, eller som ei kjæleform av Inga. Ingela har svensk namnedag den 7. november.
I kulturen
Robert Broberg laga den populære songen «Ingela» i 1969.
Ingela er namnet på hovudpersonen i ungdomsromanen Roser fra tribunene (2000) av Toril Brekke.
Tettstaden Hof
Hof er ein tettstad i Holmestrand kommune i Vestfold og Telemark. Tettstaden var administrasjonssenteret i den tidlegare kommunen Hof og har.
I Hof står Hof kyrkje, ei mellomalderkyrkje i stein. På kyrkjegarden står det eit freda eiketre.
Pizzo Bombögn
Pizzo Bombögn er eit fjell i Dei lepontinske Alpane i Sveits i kantonen Ticino.
Ånon Egeland
Ånon (Odd) Egeland i Oslo) er ein norsk musikar og pedagog, cand.mag. ved Universitetet i Oslo. Han er mest kjend som spelemann på hardingfele, munnharpe og fløyte (mellom anna beinfløyte, sjøfløyte, dobbel seljefløyte). Han er særleg kjend for si omfattande kunnskap om folkemusikken i Agder, og har lært av spelemenn som Andres K. Rysstad, Sigurd Fjeldstad, Trygve Eftestøl og Salve Austenå. Fleire av slåttane han har lært og ført vidare har gått inn i repertoaret til yngre spelemenn, og han har ein særleg høg status i det svenske folkemusikkmiljøet.
Han har fleire plateutgjevingar, konsertar og studioinnspelingar bak seg, og vann Spellemannprisen i 1977. I ein kvartett med Svein Westad, Rune Martinsen og Hallgrim Berg turnerte han med verket Partita for fire munnharper av Arne Nordheim (2004).
Egeland var sentral i etableringa av folkemusikklinja på folkehøgskolen i Fagernes, der han også underviste (1988-96). Han er i dag høgskolelektor ved Høgskolen i Telemark, institutt for folkekultur på Rauland i Vinje.
Einar Johan Hareide
Einar Johan Hareide frå Hareid på Sunnmøre er ein norsk tidlegare sjefsdesignar for Saab Automobile AB, Sverige, og designer for Mercedes Benz AG i Tyskland. Han stifta Hareide Designmill i januar 2000. Med fleire års erfaring frå bilindustrien, starta Einar Hareide opp eit firma innan industridesign i Noreg. Mellom anna har han vore med på utviklinga av ein serie med brytarar og stikkontaktar for Elko.
Ingunn Golmen
Ingunn Oldervik Golmen er ein norsk lokalpolitikar for Senterpartiet og ordførar i Aure kommune frå 2006 til 2019. Ho var tidlegare ordførar i Tustna kommune 2003–2005 som representant for ei tverrpolitisk liste for Senterpartiet, Venstre, Høgre og Kristeleg Folkeparti. Tustna og Aure vart samanslegne under namnet Aure den 1. januar 2006, og ho vart dermed den siste ordføraren i Tustna kommune.
Grethe Eilertsen
Grethe Eilertsen (fødd 19. mai 1958) er ein norsk professor i klinisk sjukepleie ved Fakultet for helsevitskap ved Høgskulen i Søraust-Noreg og professor II i same fag ved NTNU.
Ho er utdanna sjukepleiar i 1982, har embetseksamen i sjukepleievitskap frå 1990 og er dr. polit. i sjukepleievitskap frå 2005. Ho var tilsett som universitetslektor i sjukepleievitskap ved Det medisinske fakultet ved Universitetet i Oslo frå 2000 til 2005, då ho vart førsteamanuensis ved den dåverande Høgskulen i Buskerud. Ho forskar m.a. på kvinnehelse, eldreomsorg, hjerneslag og rehabilitering. Ho er gift med Geir Barvik.
Schlägers
Schlägers er eit samlealbum av den norske rockegruppa DumDum Boys. Det vart utgjeve i 2001.
InnoTown
InnoTown er ein konferanse for næringslivet som årleg finn stad i Ålesund. Konferansen fokuserer på innovasjon, idéskaping, strategi og design. Blant tidlegare foredragshaldarar på InnoTown-konferansen er fotografen Oliviero Toscani, Torgrim Eggen, Einar Johan Hareide, Brita Møystad Engseth, Edward deBono, verdas første sivile astronaut, Michael Melvill, og leiarar frå verksemder som Swatch, Nokia og Volvo.
InnoTown er eit privat selskap, grunnlagd i 1998/1999 av Dag Lausund og Cecilie With. Anita Osnes slutta seg til selskapet i 2005. Selskapet samarbeider med Innovasjon Norge om å arrangere den årlege konferansen.
Heraklea Pontika
Heraklea Pontika (gresk Ἡράκλεια Ποντική Hērakleia Pontikē, dagens Karadeniz Ereğli i provinsen Zonguldak i Tyrkia ved Svartehavet) er ein antikk by ved kysten av Bithynia i Vesleasia, ved munningen av elva Lykos. Han vart grunnlagd av den greske bystaten Megara kring 560-558 fvt. og vart kalla opp etter Herakles som grekarane trudde gjekk ned i underverda ved ei grotte nær eit nes ved byen, Kapp Baba.
Ålfotfjorden
Ålfotfjorden eller Ålfoten er ein fjordarm av Nordfjord i Bremanger kommune i Vestland. Fjorden strekkjer seg 8,5 km vest og sørvestover forbi bygda Ålfoten og inn til grenda Førde (Føre).
Fjorden har innløp mellom Hjelteneset i nord og Gjegnalunden i sør. Nord for Hjelteneset ligg Isefjorden, medan Hundvikfjorden held fram austover.
Grenda Vik ligg på nordsida eit stykke inn i fjorden og nokre kilometer lenger vest ligg Myklebust og Sigdestad. Ved Svinevika smalnar fjorden inn og på andre sida ligg Førdespollen (Førspollen), den inste delen av fjorden. Inst i fjorden her ligg grenda Førde (Føre) og Åskåra kraftverk.
Riksveg 614 går på nordsida av fjorden. Ålfotbreen ligg eit stykke lenger sørvest.
Periferieininga Árta
Periferieininga Árta (gresk Περιφερειακή ενότητα Άρτας, Periferiakí enótita Ártas) er ei periferieining i Hellas i periferien Ípiros. Hovudstaden i periferieininga er Árta og periferieininga ligg nord for Ártabukta. I nordaust ligg det fjell med berre ein veg inn i Piniósdalen og Thessalía, og lågtliggande jordbruksområde ligg i vest. Árta grensar til periferieiningane Préveza i vest, Ioánnina i nord, Tríkala og Kardítsa i aust og Etoloakarnanía i sør. Den austlege grensa går langs elva Akhelóos og den vestlege ved Loúros.
Mykje av folkesetnaden bur i vest, i Árakhthosdalen, sør og aust for Árta.
Geografi
Av elvar i området finn ein Akhelóos, Árakhthos og Loúros. Fjella Athamaniká ligg i nordaust og er ein del av fjellkjeda Píndos
Administrativ inndeling
Tidlegare var Árta eit prefektur. Frå 2011 er periferieininga delt inn i fire kommunar.
Byar og tettstader
Dei største byane og tettstadene i periferieininga er:
Store Zimbabwe
Store Zimbabwe (eller Great Zimbabwe) er namnet på steinruinane av ein eldgammal by i det sørlege Afrika i det noverande Zimbabwe. Staden var sentrum for eit stort rike, kjend som Munhumutapaimperiet. Dette imperiet herska over eit område som omtrent dekker det noverande Zimbabwe (som har teke namnet sitt frå denne byen) og Mozambique. Dei handla med omverda via hamner som Sofala sør for Zambezideltaet frå 400-talet til 1400-talet.
Markusmesse
Markusmesse, Markusdagen eller den store gangdagen er ein merkedag feira 25. april  til minne om evangelisten Markus. På primstaven er han avmerkt med ein fjørpenn, sidan Markus brukte ein penn då han skreiv ned Markusevangeliet. Andre stader er merket eit strek med prikkar rundt, tolka som ei målestong med snø omkring.
I katolsk tid vart den store gangdagen markert med prosesjonar på markene med krusifiks og røykjelse, og prestane kunne skvette vievatn på marka. Denne skikken skal vere innført av pave Gregor den store omkring år 600 for å stoppe ein stygg pest. Denne vandringa kan minne om heidenske våropptog.
I mange kyststrok var Markusmesse tida for å så havre.
Inngangskone
Inngangskone eller introdusert barselkvinne er ei kvinne som følgd av presten går i kyrkje og vert introdusert på nytt for kyrkjelyden etter ein barnefødsel. Ved ein slik konegang stogga barselkona då utmed kyrkjedøra, og venta til presten kom og tok henne i handa og leidde ho innover golvet og opp mot koret, der ho heldt ei kort bøn.
I norsk rett var slik introduksjon lovfesta til 1754; sidan var ordninga frivillig, og med visse geografiske skilnader fall skikken bort i løpet av hundreåret som følgde.
I gamle kyrkjebøker er det oppført når kvinner vart «introduceret» på denne måten.
Glendalough
Glendalough (irsk Gleann Dá Loch, 'Dalen med to sjøar') er ein bredal i County Wicklow på Irland. Han er kjend for eit mellomalderkloster som blei grunnlagd på 500-talet av den heilage Kevin. Frå 1825 til 1957 blei det vunne ut blyglans i den øvre delen av dalen. Glendalough er ein populær stad å vitja for å ha piknik, gå tur og driva fjellklatring.
Historie
Den heilage Kevin stamma frå ein av høvdingslektene i Leinster. Som liten blei han oppseda av tre heilage menn, Eoghan, Lochan og Eanna. I løpet av denne tida drog han til Glendalough. Han vende tilbake dit seinare med ei lita gruppe mnkar for å grunnleggja eit kloster der 'to elvar renn saman'. Han blei kjend som ein heilag mann, og mange følgjesveinar strøymde til han. Ifølgje tradisjonen døydde han rundt 618. Dei neste seks hundreåra hadde dalen eit rikt liv. Dei irske annalane listar opp abbedar som døydde og raid på busetjinga. <!-- Rundt 1042 blei oak timber from Glendalough was used to build the second-longest Viking longship recorded (circa 30 m). A modern replica of that ship was built in 2004 and is currently located in Roskilde, Denmark. At the Synod of Rath Breasail in 1111, Glendalough was designated as one of the two dioceses of North Leinster. The Book of Glendalough was written there about 1131. St. Laurence O'Toole, born in 1128, became Abbot of Glendalough and was well known for his sanctity and hospitality. Even after his appointment as Archbishop of Dublin in 1162, he returned occasionally to Glendalough, to the solitude of St. Kevin's Bed. He died in Eu, in Normandy in 1180. In 1176, the Annals of Tigernach report that Glendalough was 'plundered by the foreigners'. In 1214, the dioceses of Glendalough and Dublin were united. From that time onwards, the cultural and ecclesiastical status of Glendalough diminished. The destruction of the settlement by English forces in 1398 left it a ruin but it continued as a church of local importance and a place of pilgrimage.
Inngangskone
Innhald
Fem-seks veker etter at barnet var fødd, vart mora følgd til kyrkja. Her venta ho utanfor, eller i våpenhuset, og presten gjekk ut for å møte henne – anten før gudstenesta eller før ein av salmane før preika. I ein kort tale minte han henne på å takke Gud for hjelp gjennom trengslene, og for å ha fødd eit menneske til verda. Så lyste han velsigninga over den nybakte mora.
Glendalough
Historie
Glendalough is on the 1598 map "A Modern Depiction of Ireland, One of the British Isles" by Abraham Ortelius as "Glandalag". Descriptions of Glendalough from the 18th and 19th centuries include references to occasions of "riotous assembly" on the feast of St. Kevin on 3 June.
Inngangskone
Bakgrunn
Påbodet om introduksjon av barselkvinner har samanheng med kravet om reinsing som ligg i den gammaltestamentlege lova om barselkoner, ein skikk det òg vert fortald om at Maria følgde då Jesus vart fødd. .
Glendalough
Historie
The present remains in Glendalough tell only a small part of its story. The monastery in its heyday included workshops, areas for manuscript writing and copying, guest houses, an infirmary, farm buildings and dwellings for both the monks and a large lay population. The buildings which survive probably date from between the 10th and 12th centuries.
Inngangskone
Bakgrunn
Martin Luther likte ikkje skikken med introduksjon av barselkoner. Han meinte det var feil å jamstille barselkona med ein heidning eller å sjå henne som urein. Skikken stod likevel så sterkt at han overlevde reformasjonen. Kyrkjeritualet av 1685 presiserte at skikken ikkje var knytt til reinsing frå synd eller ureinleik. Dette vart presisert i omtalen av skikken med introduksjon av barselkoner: «… hvilket skeer ikke for den skyld, at mand skulle agte dem mer syndige og ureene for Gud, end andre Mennisker, etersom de i det Ny Testamente ere af Gud selv befriede fra den Jødiske Renselse …».
Glendalough
Titular see
Glendalough is a titular see within the Catholic Church, and is used for bishops who hold no ordinary power of their own, and thus are titular bishops.
Ingelbrecht Knudssøn
Ingelbrecht Knudssøn var ein norsk embetsmann og stortingsmann.
Glendalough
Annalistic references
See Annals of Inisfallen (AI)
Ingelbrecht Knudssøn
Liv
Ingelbrecht Knudssøn var fødd på garden Brensel på Byneset i Sør-Trøndelag, der far hans var gardbrukar. Seksten år gammal vart han tilsett på kontoret til tollkasserar Møller i Trondheim. Der arbeidde han i tre år, så eitt år hos sorenskrivaren i Strinda og Selbu, deretter sju år på by- og rådstuskrivarkontoret i Trondheim.
Glendalough
The Gateway
The Gateway to the monastic city of Glendalough is one of the most important monuments, now totally unique in Ireland. It was originally two-storeyed with two fine, granite arches. The antae or projecting walls at each end suggest that it had a timber roof. Inside the gateway, in the west wall, is a cross-inscribed stone. This denoted sanctuary, the boundary of the area of refuge. The paving of the causeway in the monastic city is still preserved in part but very little remains of the enclosure wall.
Ingelbrecht Knudssøn
Liv
I desse åra studerte han på eiga hand, og i juni 1803 la han i veg til København. I mai året etter tok Ingelbrecht Knudssøn juridisk embetseksamen «med særdeles berømmelse». Frå 1804 og utover arbeidde han fyrst som amtsfullmektig i Sorø, sidan advokatfullmektig i København og til sist prokurator.
Glendalough
The Round Tower
This fine tower, built of mica-slate interspersed with granite is about 30 metres high, with an entrance 3.5 metres from the base. The conical roof was rebuilt in 1876 using the original stones. The tower originally had six timber floors, connected by ladders. The four storeys above entrance level are each lit by a small window; while the top storey has four windows facing the cardinal compass points. Round towers, landmarks for approaching visitors, were built as bell towers, but also served on occasion as store-houses and as places of refuge in times of attack.
Ingelbrecht Knudssøn
Liv
År 1810 overtok Knudssøn sorenskrivarembetet for Aust- og Vestfinnmarken. Fem år seinare vart han sorenskrivar i Romsdal og byfut i Molde. 1821 var han tilbake i Strinda og Selbu, då som sorenskrivar.
Glendalough
The Cathedral
The largest and most imposing of the buildings at Glendalough, the cathedral had several phases of construction, the earliest, consisting of the present nave with its antae. The large mica-schist stones which can be seen up to the height of the square-headed west doorway were re-used from an earlier smaller church. The chancel and sacristy date from the late 12th and early 13th centuries. The chancel arch and east window were finely decorated, though many of the stones are now missing. The north doorway to the nave also dates from this period. Under the southern window of the chancel, there is an ambry or wall cupboard and a piscina, a basin used for washing the sacred vessels. A few metres south of the cathedral an early cross of local granite, with an unpierced ring, is commonly known as St. Kevin's Cross.
Inngangskone
Bakgrunn
Kristian den femtes norske lov 2-8-9 påla kvinnene å halde seg innomhus i fem-seks veker etter at dei hadde fødd, og at gifte kvinner så kunne bli introduserte for kyrkjelyden, der det var skikken. Det var forbode for presten å la ugifte mødre vere inngangskoner. Slike kvinner måtte i staden gjere offentleg skriftemål. I 1754 skreiv Kongen brev til biskopane om at introduksjon skulle vere frivillig for kvinnene. Likevel heldt skikken seg i lang tid, nokre stader inn på 1900-talet. Landstads reviderte salmebok, som kom ut i 1926, hadde ein salme meint for bruk ved «mødres kirkegang»: «Til dit hus med takkesang / Kommer jeg, min Gud, tilbake, Holder glad min kirkegang, Du i nåde mot mig take!» (Nr. 719)
Ingelbrecht Knudssøn
Liv
Etter Knudssøn døydde, utfordra borgarar i Trondheim gjennom ein subskripsjon å kome familien hans til hjelp, samt for å heidre minnet hans. Midlar for over 18000 kroner kom inn. Eit restbeløp på i kring 2000 kroner vart 1845 skjenka universitetet, som oppretta eit legat for studentar som hadde trong for økonomisk stønad.
Inngangskone
Bakgrunn
Ved liturgirevisjonen i 1975 vart ordninga borte frå det norske kyrkjeritualet.
Skam eller ære?
Det er ulike meiningar om korleis kvinner oppfatta skikken med å stå inngangskone. Samtidige kjelder kan halde kyrkjegangen fram som ei høgtidsstund for mora. Innsamla tradisjonsmateriale tyder på at kvinner oftare såg skikken som audmjukande. Samstundes kan reglane om at kvinner skulle halde seg i ro etter fødselen, ha vore med å gje dei ei tiltrengt kviletid.
Holmestrand
Holmestrand er ein by, ein tettstad og administrasjonssenter i Holmestrand kommune i Vestfold og Telemark med.
Glendalough
The Priests' House
Almost totally reconstructed from the original stones, based on a 1779 sketch made by Beranger, the Priests' House is a small Romanesque building, with a decorative arch at the east end. It gets its name from the practice of interring priests there in the 18th and 19th centuries. Its original purpose is unknown although it may have been used to house relics of St. Kevin.
St. Kevin's Church or "Kitchen"
This stone-roofed building originally had a nave only, with an entrance at the west end and a small round-headed window in the east gable. The upper part of the window can be seen above what became the chancel arch when the chancel (now missing) and the sacristy were added later. The steep roof, formed of overlapping stones, is supported internally by a semi-circular vault. Access to the croft or roof chamber was through a rectangular opening towards the western end of the vault. The church also had a timber first floor. The belfry with its conical cap and four small windows rises from the west end of the stone roof in the form of a miniature round tower. It is commonly known as St. Kevin's Kitchen as the bell tower resembles a kitchen chimney. However, food was not cooked here.
St. Ciarán's Church
The remains of this nave-and-chancel church were uncovered in 1875. The church probably commemorates St. Ciarán, the founder of Clonmacnoise, a monastic settlement that had associations with Glendalough during the 10th century.
St. Mary's or Our Lady's Church
One of the earliest and best constructed of the churches, St. Mary's or Our Lady's Church consists of a nave with a later chancel. Its granite west doorway with an architrave, has inclined jambs and a massive lintel. The underside of the lintel is inscribed with an unusual saltire or x-shaped cross. The East window is round-headed, with a hood moulding and two very worn carved heads on the outside.
Trinity Church
A simple nave-and-chancel church, with a fine chancel arch. Trinity Church is beside the main road. A square-headed doorway in the west gable leads into a later annexe, possibly a sacristy. A round tower or belfry was constructed over a vault in this chamber. This fell in a storm in 1818. The doorway inserted in the south wall of the nave also dates from this period. Projecting corbels at the gables would have carried the verge timbers of the roof.
St. Saviour's Church
The most recent of the Glendalough churches, St. Saviour's was built in the 12th century, probably at the time of St. Laurence O'Toole. The nave and chancel with their fine decorate stones were restored in the 1870s using stones found on the site. The Romanesque chancel arch has three orders, with highly ornamented capitals. The east window has two round-headed lights. Its decorated features include a serpent, a lion, and two birds holding a human head between their beaks. A staircase in the eastern wall leading from an adjoining domestic building would have given access to a room over the chancel.
Reefert Church
Situated in a grove of trees, this nave-and-chancel church dates from around 1100. Most of the surrounding walls are modern. The name derives from Righ Fearta, the burial place of the kings. The church, built in a simple style, has a granite doorway with sloping jambs and flat lintel and a granite chancel arch. The projecting corbels at each gable carried verge timbers for the roof. East of the church there are two crosses of note, one with an elaborate interlace pattern. On the other side of the Poulanass River, close to Reefert are the remains of another small church.
St. Kevin's Cell
Built on a rocky spur over the lake, this stone structure was 3.6 metres in diameter with walls 0.9 metres thick and a doorway on the east side. Only the foundations survive today and it is possible that the cell had a stone-corbelled roof, similar to the beehive huts on Skellig Michael, County Kerry.
St. Kevin's Bed
St. Kevin's Bed is a cave in the rock face about 8 metres above the level of the Upper Lake on its southerly side (with The Spinc cliffs above it). It was reputedly a retreat for St. Kevin and later for St. Laurence O'Toole. Partly man-made, it runs back 2 metres into the rock.
The "Caher"
This stone-walled circular enclosure on the level ground between the two lakes is 20 metres in diameter and is of unknown date. Close by, are several crosses, apparently used as stations on the pilgrim's route.
Miner's Village
Camaderry Mountain 699 m which overlooks the upper Glendalough lake from the north shore, contains the Luganure mineral vein which is a source of lead in the form of galena (PbS), and also contains traces of silver. While the main Camaderry mines was in the neighboring Glendasan Valley, a second Miner's Village and processing facilities were constructed at the head of the Glendalough valley, which was nick-named Van Diemen's Land by the miners.
In 1859 the Glendasan and Glendalough mines were connected with each other by a series of tunnels called adits, which are now mostly flooded, through the Camaderry mountain. These tunnels helped drain the mineral vein and made it easier to transport ore to Glendalough where it could be more easily processed. The rusted remains of ore crushers can still be seen at the Miner's Village, however, the tramway and inclined rails system are gone.
Mining in Glendalough/Glendasan took place in three phases. The first phase from 1825 to 1890 by the Mining Company of Ireland. A second phase took place between 1890 and 1925 by the local Wynne family. The mines were re-opened briefly from 1948 to 1957 after which mining ceased completely. -->
Geografi
Glendalough-dalen blei danna under den siste istida av ein isbre som la att ein morene langs eine enden av dalen. Elva Poulanass, som renn inn i dalen frå sør via Poulanass-fossen, danna eit elvedelta som etterkvart delte den opphavlege sjøen her i to. Rundt dalen ligg fjella Camaderry på 699 meter, vasskraftstasjonen ved Turlough Hill (681 m), det store massivet Conavalla (734 m) som dominerer den øvre delen av dalen, og toppane Lugduff (652 m) og Mullacor (661 m). <!--
Vegetation
Glendalough is surrounded by semi-natural oak woodland. Much of this was formerly coppiced (cut to the base at regular intervals) to produce wood, charcoal and bark. In the springtime, the oakwood floor is carpeted with a display of bluebells, wood sorrel and wood anemones. Other common plants are woodrush, bracken, polypody fern and various species of mosses. The understorey is largely of holly, hazel and mountain ash.
Wildlife
Glendalough is a good place to look for some of Ireland's newest breeding species, such as the goosander and the great spotted woodpecker, and some of the rarest, such as the common redstart and the wood warbler; peregrine, white-throated dipper, common cuckoo, eurasian jay and common buzzard can also be seen.
Walking trails
The most noted Spinc trail is the White Route which follows a further scenic boarded path westwards along the cliffs of the upper lake to the Glenealo Valley (home to herds of red deer), and down on stone paths to the Miner's Village, and back along the Miner's Road on the north shore of the upper lake, to finish at the upper lake car-park. As the entire White Route loop is on paths (either stone/sand paths or boarded railway sleepers), it can be completed in running shoes and does not require climbing footwear; the entire 9-kilometre loop of the White Route, starting and ending at the upper lake car-park, takes circa 2–3 hours.
The Wicklow Way, a long distance waymarked walking trail, also passes through Glendalough.
The 30-kilometre medieval pilgrimage tail, Saint Kevin's Way, starts in Hollywood, and ends in Glendalough.
Rock climbing
Glendalough's south-facing granite cliffs, situated on slopes of Camaderry above the north-western end of the valley (just above the Miner's Village), have been a rock-climbing location since 1948. The north-facing cliffs on the other side of the upper lake are not considered suitable for rock-climbing.
The 2009 Mountaineering Ireland climbing guidebook for Wicklow, as well as the online guidebooks for Glendalough, list about 144 routes at all grades up to E5 6b (Bathsheba and The Wake); the cliffs are particularly noted for their long, and multi-pitch, VS/HVS routes.
The Irish Mountaineering Club has operated a climbing hut since the 1950s.
Below the crag is an extensive boulder field which is also used for bouldering activities. -->
Agepsta
Agepsta (òg kalla Aghiapsta) er eit fjell i fjellkjeda Gagra i Abkhasia, den sjølvstyrte republikken i Georgia. Det strekkjer seg opp til 3 357 moh. Fjellsidene av Agepsta er dekte av nordmannsgran og bøk opp til 1 700-1 800 meter. Dei høgareliggande områda har alpine enger, medan ein øvst finn små isbrear.
Opus Dei
Prelaturet av Den Heilage Krossen og Opus Dei, best kjent som Opus Dei (latin, Gud sitt arbeid), er ein romersk-katolsk organisasjon som vart grunnlagt 2. oktober 1928 av Josemaría Escrivá, ein spansk prest som vart kanonisert i 2002 av pave Johannes Paul II.
Opus Dei har omkring 85 000 medlemmer i 60 land, med hovudkontor i Roma. Organisasjonen vart gjort til eit personalprelatur av pave Johannes Paul II i 1982.
Medlemsstokken til Opus Dei kan delast i to hovudgrupper, dei såkalla «numeraries» som utgjer 20 prosent og lever i om lag 1700 senter. Desse sentera er kjønnssegregerte og livet her minner mykje om livet i eit kloster, bortsett frå at dei som bur der har vanlege jobbar ute i samfunnet på dagtid, og gjev store delar av løna sin til organisasjonen. Den andre store gruppa «supernumeraries» som utgjer 70 prosent av medlemmene lever «vanlege familieliv», men set av minst to timar om dagen til religiøse studium og arbeid.
Opus Dei er vorte skulda for å vere organisert som ein frimurarlosje, og å ha til hensikt å skaffe den katolske kyrkja den makt den hadde i mellomalderen. Desse skuldingane har mange gonger vorte tilbakeviste av kurien i Vatikanet. Særleg i Belgia, Frankrike og Tyskland har medlemmene mange høge posisjonar. Opus Dei har tidlegare uttrykt ønske om å etablere seg i Noreg, men fekk avslag av dei norske katolske biskopane i 1984 og av presterådet i Oslo katolske bispedømme i 2003. Den nye biskopen, Bernt Ivar Eidsvig, er derimot meir positiv til Opus Dei. Janne Haaland Matlary tilrår òg at Opus Dei får etablere seg i Noreg.
Abul-Samsari
Abul-Samsari er ei vulkansk fjellkjede sør i Georgia, 120 km sørvest for Tbilisi. Han er ein del av Litle Kaukasus og stig opp over platåa Javakheti og Tsalka. Sjølve fjellkjeda er 40 km lang og går frå nord til sør frå elvegjela Ktsia til Paravani.
Det høgaste fjellet er Didi Abuli med ei høgd på 3 301 meter over havet. Andre store fjelltoppar er Tavkvetili (2 583 m), Sjavnabada (2 929 m) og Samsari (3 285 m). Samsari har eit ganske stort krater.
Fjellsidene i Abul-Samsari er stort sett dekte med alpine enger og grassletter. Skogar er mindre vanleg, og stort sett berre i dei lågare delane av fjellkjeda (under 1 900 m). Det er fleire små og mellomstore innsjøar i og rundt fjellkjeda.
Didi Abuli
Didi Abuli er den høgaste toppen i Litle Kaukasus i Georgia. Fjellet ligg i fjellkjeda Abul-Samsari og har ei høgd på 3 301 meter over havet.
Verdas land etter folketal
1 Dette talet inkluderer ikkje Hong Kong, Macau eller landområda administrert av den Kinesiske Republikken (Taiwan)
Kari Martinsen
Kari Marie Martinsen er ein norsk sjukepleiar, magister i filosofi og dr.philos. Ho er professor emerita i sjukepleievitskap ved Høgskolen i Harstad og Haraldsplass diakonale høgskole. Martinsen er anerkjent for å har kome med eigna bidrag innanfor omsorgstenkning og sjukepleie.
Liv og virke
Martinsen har vore tilsett ved Danmarks sygeplejerskehøjskole, no Institutt for sygeplejevidenskab ved Århus universitet, og seinare ved Avdeling for sjukepleie, Universitetet i Tromsø. I 1998 vart ho knytt til seg Lovisenberg diakonale høgskole, og i 2002 vart ho tilsett ved Institutt for samfunnsmedisin, Seksjon for sjukepleievitskap, Universitetet i Bergen. Martinsen har skrive ei rekkje bøker og artiklar innanfor omsutsfilosofi, historie og sosialpolitikk.
I staden for fokus på omgrepdefinisjonar og tekniske oppgåver har Martinsen søkt å retta blikket mot kva pleie og omsut eigenleg handla om. Difor byrja ho på eit studium i filosofi for å finna ut av dette, og ho markerte seg som ein kritikar av den herskande positivismen, influert av Hans Skjervheim. Utover i karrieren si la ho større og større vekt på den danske filosofen Knud Ejler Løgstrup. På mange måtar er Martinsens tankar på eit meir metafysisk nivå enn eit reint sjukepleie-praksis-nivå, men det tek opp grunnleggjande problemstillingar som ein møter som sjukepleier i kontakt med pasientar.
Martinsen sine utgjevingar på 90-talet vart vurdert som samfunnskritiske, og ho mottok kritikk frå Norsk Sjukepleiarforbund som oppfordra medlemmane sine til ikkje å lesa tekstane hennar. Dei utestengte Martinsen frå NSF, men i 1993 bad forbundet offisielt om orsaking.
Kongen utnemnde i 2011 Martinsen til riddar av 1. klasse av St. Olavs Orden «for hennes innsats innen sykepleie.» I 2013 mottok ho Admiral Carl Hammerichs minnelegat for innsatsen sin for dansk-norsk samarbeid innan sitt fagområde.
I mars 2013 vart boka Nødvendige omveier utgjeven i samband med 70-årsdagen til Martinsen. I boka diskuterer 23 ulike forfattarar fleire av dei temaa som ho har skrive om i forfattarskapet sitt; som omsutsfilosofi og etikk, kunnskap og danning og historie og helsepolitikk.
Beistet i Gévaudan
Beistet i Gévaudan (fransk La Bête de Gévaudan) var eitt eller fleire ulveliknande dyr som drap om lag 100 menneske i den tidlegare provinsen Gévaudan i Frankrike, frå sommaren 1764 til sommaren 1767. Denne hendinga spreidde skrekk i Gévaudan og lever framleis i fransk folkeminne, men vart aldri særleg kjend i utlandet. I 2001 laga Christophe Gans filmen Le Pacte Des Loups (Ulvenes klan), med ei personleg tolking av kva som kunne ha hendt.
Bakgrunn
Gévaudan er eit fjellrikt og vanskeleg framkomeleg område i fjellområdet Central-Massif i det sørlege Frankrike. Det ligg for det meste innan det noverande departementet Lozère; litt av nordenden strekkjer seg inn i Haute-Loire. På 1700-talet var det eit av dei fattigaste områda i Frankrike.
Hundreåret byrja med det protestantiske camisardopprøret mot den katolske statsreligionen, der begge sider gjorde grumme og fæle ting. Så kom det ein epidemi som drap ein femtedel av folkesetnaden i regionhovudstaden Mende og halvparten av folkesetnaden i ein anna stor by, Marvejols. Klimaet var ustabilt, resultatet var dårlege avlingar og flaumar som øydela mykje av vegnettet. For å få mat måtte bøndene selje mange av sauene og kyrne sine, noko som på sikt auka armoda.
Hovudnæringa var landbruk, særleg sauehald, noko som kravde utstrekt bruk av gjetarar. Som i andre før-industrielle samfunn var det ungar og kvinner som stod for gjetinga. Dei var i ein utsett posisjon, talet på ulvar i Gévaudan auka kraftig fram mot 1764, berre mellom mai 1761 og mars 1762 vart det skote 700 av dei i området.
Camisardopprøret mot stat og kyrkje hadde skapt mistru mot styresmaktene, noko som nok er ein av forklaringane til at jakta på beistet fyrst førte fram etter 3 år. Bøndene hadde mellom anna forbod mot å eige skytevåpen, sjølv om det likevel var relativt vanleg å ha det. Den fiendtlege haldninga ovanfor myndigheitene kan òg ha ført til at drap gjorde av beistet ikkje vart rapportert inn, slik at talet på angrep kan vere høgare enn dei offisielle tala.
Gévaudan var eit område rikt på soger og myter, både om varulvar (loup-garou) og monster (une Béte). Dette påverka den lokale folkesetnaden sitt syn på det som hende. Enkelte vart mistenkte for å ale opp ulver for å rane vegfarande (meneurs de loups), dette er òg ei forklaring som har vorte gjenteken i moderne tid.
Skildring av beistet
Det seier seg sjølv at menneske som vert utsette for ei så traumatisk oppleving som eit rovdyrangrep er, ikkje alltid er like pålitelege vitne, og skildringa av beistet varierer. Ei typisk framstilling er: Eit ulveliknande vesen på storleik med ei ku med eit breitt bryst, ein lang krøllete hale med ein løveaktig dusk på enden, eit greyhoundaktig hovud med store, framståande hoggtenner. Det er òg verdt å legge merke til at det kunne ta store hopp, nesten ti meter i lengde.
Drapa
Drapa hende i eit område med ein radius på seks-sju mil, som er skilt av dei tverrgåande fjellkjedene Margeride og Montmouchet. Kombinert med dei dårlege vegane var det vanskeleg å fylgje beistet etter kvart angrep. Det fekk òg lett spelerom sidan gjetarane ofte var ungar som ikkje kunne forsvare seg.
Det fyrste drapet ein har kjelder om hende i den vesle landsbyen Les Hubacks, der den 14-årige Jeanne Boulet vart drepen 30. juni 1764. Det siste hende 18. juni 1767, då ein liten unge vart drepen.
62 av offera var kvinner, 38 menn. Over 30 av dei var ungar som gjeta.
Stort sett hende angrepa mot personar som var åleine og svake, men òg mot grupper av menneske og vaksne. Spesielt to episodar fekk stor merksemd:
I januar 1765 hadde sju unge gjetarar samla flokkane sine i La Coutasseire, leia av den tolvårige Jacques-André Portefaix. Av redsle for beistet hadde dei utstyrt seg med knivar og enkle spyd. Beistet kom plutseleg overraskande på dei, og sjølv om borna forsvarte seg klarte det å rive av delar av andletet på ein av gutane. Eldhuga av Portefaix klarte gjetarane ei stund å drive beistet vekk, men så kom det attende og beit ein av dei andre i andletet og prøvde å dra han vekk frå flokken. Dei tapre borna klarte til slutt å jage vekk beistet, og ingen omkom denne gongen. Som takk for motet sitt vart Portefaix sendt til militærakademiet i Bapaume på staten si rekning.
Den andre berømte episoden hende i Bessière i mars same år. Den 30-årige Jeanne Marlet var ute i hagen sin med dei tre yngste borna, då beistet hoppa over gjerdet og gjekk laus på dei. Mora prøvde så godt ho kunne å forsvare dei små, og ein heroisk kamp heldt fram i om lag ein halv time. Beistet fekk tak i ein av sønene på seks år, og drog han ut av hagen med eit kraftig bit rundt hovudet. Heldigvis kom to av dei eldre sønene til, og med hjelp av ein hund klarte dei å drive beistet vekk. Guten som beistet hadde drege av garde med fekk bite av nasen og overleppa, saman med den eine kjaken, og døydde tre dagar seinare. Kong Ludvig XV vart så gripen av historia om den tapre mora at han gav henne 300 livre som løn.
Det er verdt å leggje merke til at beistet brukte uvanlege drapsmetodar. Det såg ofte bort frå dei områda på kroppen som rovdyr gjerne går etter (føter eller strupe for å overmanne og drepe byttet), og konsentrerte seg i staden om hovudet som det knuste før det byrja å ete. Det hadde òg ein spesiell smak for menneske, og angreip ofte gjetarane i staden for husdyra som var lettare å få tak i. Nokre vitne hevdar å ha sett beistet saman med ein mann.
Biskopen kjem med eit hyrdebrev
Hyrdebrevet hadde ein øydeleggjande effekt på moralen til enkelte, noko som førte til at dei tok unødvendige risikoar eller let vere å forsvare seg mot beistet. Heldigvis var det framleis mange som i staden valde å ta opp kampen.
Dusør for beistet
Det var utlova ein dusør på over 9000 livre for den som klarte å uskadeleggjere beistet. Kongen bidrog med 6000 og biskopen 1000. Heile beløpet svara til verdien av 100 hestar.
Jakta
I dei tre åra beistet terroriserte Gévaudan vart det jakta intenst på det, i meir eller mindre organiserte former. Fem jegerar fekk spesielt mykje merksemd:
Forklaringsmodellar
Ei anna forklaring er at nokon hadde alt opp ein eller fleire ulvar eller ulvehybrid som drapsvåpen mot menneske, eller på annan måte skaffa seg dei (sjå Gysingevargen). Ein må hugse på at det på denne tida framleis vart brukt hundar i krig, trena opp til å drepe menneske på ein rask og effektiv måte. Dersom ein eller fleire personar hadde grunn til å hate delar av den lokale folkesetnaden i Gévaudan, ville slike krigshundar vere eit vondkyndt våpen. Dette var eit samfunn fylt av indre motsetnader: Katolikkar mot protestantiske sekter, jansenistar mot jesuittar, adel mot bønder, familiar mot familiar - i eit slikt miljø er vegen frå hat til handling kort.
Tilhengjarar av denne teorien har peikt på Jean Chastel og sønene som moglege kandidatar, sidan faren fekk tak i ulven når andre ikkje klarte det, sidan familien alte opp hundar og det vart påstått at sonen Antoine hadde hatt eit dyr som likna svært på det faren skaut og sidan familien hadde eit generelt frynsete rykte i traktene.
Eit menneske?
Det har òg vorte fremja ein teori om at det kan dreie seg om eit menneske som lei av hypertrikose, det vil seie unormal hårvekst – denne lidinga har vorte brukt som forklaring på varulvfenomenet av fleire folkloristikarar. Menneske med avvikande utsjånad vart tidlegare svært ofte utstøytte frå samfunnet, og dette kan ha ført til ynskje om å hemne seg ved å drepe dei som levde innanfor rammene i samfunnet. Det finst ingen bevis som peikar mot denne teorien, alle som opplevde angrepa skildra angriparen som eit firebeina dyr.
Brukt i kunsten
«For dette var landet til det ugløymelege BEISTET, Napoleon Bonaparte blant ulvar. For ein karriere han hadde! Han levde ti månader i eit friområde i Gévaudan og Vivarais; han åt kvinner og born og «gjetarjenter som var hylla for venleiken sin»; han jaga væpna menn til hest; han har vorte sett midt på dagen medan han forfylgde ei postvogn og sideryttar langs hovudvegen til kongen, og kusk og ryttar flykta framfor han i galopp. Han vart ettersøkt som ein politisk forbrytar, og ti tusen franc vart tilbode for hovudet hans. Og likevel, då han vart skoten og sendt til Versailles, sjå: Ein vanleg ulv, og til og med liten for å vere det.»
Forsøk på ei kronologisk oversikt over angrepa
Denne lista er laga ved å systematisere hendingar som er skildra i bokteksten til Thompson (referert under), det kan ha vore endå fleire angrep og drap som han ikkje omtalar.
I dei tilfella der dei angripne overlevde, kom det enten rask hjelp til eller dei klarte å forsvare seg.
Når ein les denne tapslista kan ein tenkje seg kor fulle av skrekk dei unge jentene og gutane var som måtte ut og gjete.
Litteratur
Pourcher (1831-1915) var ein lokal prest og etterkomar av personar som hadde vore involvert i beistet. Heile livet samla han materiale om det, og gjekk ein gong fram og tilbake til Paris til fots for å sjekke opplysningar i eit arkiv der. Han sat sjølv, trykte, batt og gav ut boka, som er på over tusen sider.
Amerikamanat
Amerikamanat eller lamantin (Trichechus manatus) er ein sjøkuart i manatfamilien. Han vert om lag 3,7–4,6 m lang, har ei vekt på om lag 1 600 kg, og er ein fredeleg planteetar.
Amerikamanaten vert på engelsk kalla Caribbean eller West Indian manatee. I 1934 vart det gjort framlegg om at amerikamanaten hadde to underartar. At det faktisk er to underartar, vart slege fast av Domning og Hayek i 1986, på grunnlag av skilnader i skjeletta, særleg skallane. Floridamanaten (T. m. latirostris) lever i Florida i USA, i tillegg sporadisk frå Texas til Virginia. Antillmanaten (T. m. manatus) lever frå nord på atlanterhavskysten i Mexico til Bahia i Brasil, og på dei karibiske øyane. Floridastraumen mellom Florida og Cuba skil dei to underartane. Amerikamanatane er i fleire område truga av utrydding.
Horten
Horten er ein by og administrasjonssenter i Horten kommune i Vestfold og Telemark med. Horten blei ladestad i 1858 og kjøpstad i 1907. Byen har marine tradisjonar. I 1818 vart hovudbasen til Den norske marinen lagt til Horten, men vart flytta til Bergen i 1961. Sjøkrigsskulen vart lagt til Horten i 1864.
Det er ferjesamband mellom Horten og Moss.
Kultur
I byen ligg mellom anna Preus museum.
Edvard Hagerup
Edvard Hagerup var ein norsk jurist, embetsmann og stortingsmann.
Hagerup var fødd i Kristiansand, der faren Eiler Hagerup var biskop. Han vart uteksaminert frå Bergens katedralskule i 1797, og vart cand. jur. i 1802. Frå 1802 arbeidde han ved stiftskontoret i Bergen, 1807 rådstuskrivar i byen. 1815 vart han assessor i stiftsoverretten i Bergen.
Han var amtmann i Nordre Bergenhus amt frå 1822, og i Søndre Bergenhus amt frå 1831. Til sist var han 1834-52 stiftamtmann i Bergen.
Pizzo Campolungo
Pizzo Campolungo er eit fjell i Dei lepontinske Alpane i Sveits.
Hundvikfjorden
Hundvikfjorden er ein delfjord av Nordfjord langs kommunegrensa mellom Stad og Gloppen i Vestland. Fjordstykket strekker seg 14 km frå vest til aust og har to sidefjordar, Hyefjorden og Gloppefjorden.
Edvard Hagerup
Hagerup representerte Bergen på det overordentlege storting 1814, og på stortinget i både 1824 og 1827. Ved stortingsvala 1818, 1821 og 1833 nådde han ikkje heilt opp, kom ved dei høva på 1. eller 2. varamannsplass.
Hundvikfjorden
Fjorden har innløp i vest mellom Krokeneset i nord og Øksneelvane kraftverk i sør. Denne sørlege delen av fjorden høyrer til Bremanger kommune. Det er stort sett berre eit fåtal spreidde, isolerte gardar ved fjordsidene, men på nordsida av fjorden ligg Hundvika, som har vegsamband nordover. Mellom innløpa til Hyefjorden og Gloppefjorden ligg Hestenesøyra langs Rv615.
Edvard Hagerup
I 1814 var Hagerup sekretær i Lagtinget. Han var elles medlem av deputasjonen som reiste til Stockholm. På tingsamlinga 1824 var han visepresident i Lagtinget og formann i tre komitear. Både i 1827 og 1828 var han president i Lagtinget. Han var president i riksretten i 1827.
Hundvikfjorden
Fjorden er omgjeve av høge fjell, særleg på sørsida der Skjerdingane stig til 1276 meter over havet. Sør for Skjerdingane ligg Gjeghalundsbreen og fjelltoppen Blånibba (1670 moh). På nordsida av fjorden ligg Hornet (719 moh) og Trollnykkjen (899 moh).
Edvard Hagerup
Stiftsgarden i Bergen har namn etter Hagerup. Han eigde huset frå 1809 til han døydde der i 1853. Mykje av interiøret stammar frå hans eigartid.
Hundvikfjorden
Fjorden endar i vest mellom Anda i sør og Lote på nordsida. Mellom desse stadane er det ferjesamband, som er ein del av E39.
Edvard Hagerup
I 1849 vart han tildelt storkrossen av St. Olavs Orden.
Hagerup var bestefar til Edvard Grieg.
Johan Sverdrup
Johan Sverdrup var ein norsk politikar for Venstre og statsminister i tida 1884-1889. Han vert ofte kalla faren til den norske parlamentarismen.
Sverdrup kom inn på Stortinget i 1850, først som representant for Jarlsberg og Larvik amt og sidan for Akershus. Han var stortingspresident frå 1871 til 1884, som var den tida ordskiftet om parlamentarismen vart ført. Han bygde opp eit sterkt politisk parti (Venstre) med støtte frå bøndene, og klarte å etablera ei sterk konstitusjonell regjering som praktisk talt øydela den kongelege politiske makta. Sverdrup ønskte at Stortinget skulle vere den dominerande statsmakta, at stemmeretten burde utvidast for å styrka Stortinget, og at statsrådane burde delta i stortingsmøta for at Stortinget skulle få større innverknad på dei.
Sverdrup sette i verk 89 lovforslag i løpet av sin periode, som mellom anna var reformer av rettssystemet. Han klarte derimot ikkje å gjera dei radikale tilhengjarane av partiet, og måtte søka støtte hos liberal-moderatane. Han blei tvinga til å gå av i 1889 og døydde 17. februar 1892 i Kristiania (i dag Oslo).
Bubikon
Bubikon grensar i søraust mot kantonen St. Gallen.
Kommunen ligg i øvre Glattal ved vasskiljet mellom elva Glatt og Zürichsjøen. Han består av landsbyane Bubikon og Wolfhausen samt grendene Barenberg, Berlikon, Bürg og Wändhüslen.
Egelsee ligg i kommunen.
Micelle
Miceller er aggregat av amfifile molekyl, surfaktantar eller tensid. Slike molekyl har både hydrofobe og hydrofile delar. Dei hydrofile delane er løyselege i vatn, medan dei hydrofobe delane gjerne liknar hydrokarbon. Dei enklaste surfaktantane har ei hovudgruppe som er hydrofil og ein enkel, hydrofob hale. Andre molekyl har forgreina eller fleire halar.
Danning av miceller er ein spontan prosess som først skjer når konsentrasjonen av stoffet når eit visst nivå. Dette vert kalla kritisk micellekonsentrasjon (CMC, critical micelle concentration). Prosessen er entropidriven. Når tensidmolekyla er åleine orienterer vassmolekyla seg rundt desse og gir ein ganske ordna struktur. Denne vert broten når miceller vert danna.
I vassløysning vil dei hydrofobe delane av molekyla søka saman slik at kontakten desse har med vatn vert minst mogleg. Dei hydrofile delane vil finnast på utsida av micella.
Form
Miceller kan ha ulike former. Dei kan vera sfæriske, sylindriske eller finnast som dobbeltlag. Forma er bestemt av forholdet mellom storleiken til den hovudgruppa og halen. Dobbeltlag vert gjerne danna av molekyl med to halar.
Plutoide
Plutoidar er dvergplanetar som har ein større store halvakse en Neptun. Dei liknar Pluto. Vilkåret for at ein himmellekam skal vere ein plutoide, er at han krinsar om sola og er tung nok til at det er rundt (tilnærma kule), men i motsetnad til planetane, har det ikkje reinska området omkring banen sin. Ein plutoide må krinse utanfor banen til Neptun, og han kan ikkje vere ein måne. Definisjonen blei vedteken på eit IAU-møte i Oslo den 11. juni 2008.
Micelle
Form
I organiske løysemiddel finn ein gjerne omvende miceller. I desse er det dei hydrofile gruppene som søker saman slik at dei hydrofobe delane er på utsida.