cyanic-selkie/wikianc huggingface dataset:
VOS-språk
VOS, er som alle OS-setningar, sjeldan.
Døme på VOS-språk er madagassisk, gammaljavanesisk og fijiansk. Alle desse språka er austronesiske språk
78-plate
Ei 78-plate, og kalla skjellakkplate og steinkake, er ei grammofonplate med riller som inneheld ein analog representasjon av lyd. 78-platene blir avspela ved nominelt 78 omdreiingar i minuttet — derav namnet 78-plate. Nokre av dei eldste 78-platene hadde berre lydopptak på éi side, men dei fleste 78-platene hadde lydopptak på båe sidene — ei rille per side. Platene vert spela utanfrå og innover.
Materialar
Dei fyrste platene vart laga av mange ulike materialar, som hard gummi, ei blanding av voks og eterar. I 1896 oppdaga Fred Gaisberg at skjellakk-baserte plater fungerte betre enn hardgummi og frå 1897 gjekk ein over til ei blanding av ca. 1/3 skjellakk og resten mineral som skifer, kalk, bomullfiber osb. (dei ulike føretaka nytta rett nok noko ulike materialar og blandingstilhøve). Frå då av dominerte skjellakk-baserte plater marknaden. Grunnen til at ein blanda skjellakk med mineral var at plater laga av skjellakk åleine ikkje var stabile nok. Det er desse tilsetningsminerala som fører til at støy ved avspeling av skjellakkplater. Ein reduserte òg prisen ved å blanda inn andre materialar. Desse platene vert kalla «skjellakkplater» eller «steinplater», men på grunn av at rotasjonshastigheiten etter kvart vart standardisert til 78 o/min vert dei òg kalla «78-plater».
Platene vart opphavleg spela men ein stift av stål. For at stiften skulle passa til forma på rillene var han laga av mjukt stål og platene hadde innblanda eit slipemiddel som endra fjerna materiale frå stiften, slik at han etter nokre omdreiingar fekk om lag same form som rilla. Dette førte til at stiften måtte byttast ut etter kvar plate. Det vart difor selt stiftar i øskjer.
I 1904 freista ein å laga cellulose-baserte plater, men dette materialet genererte meir støy under avspeling enn dei skjellakk-baserte platene og vart difor ingen suksess. Skjellakk vart produsert i Søraust-Asia og på grunn av japansk okkupasjon av Søraust-Asia vart det under 2. verdskrigen vanskeleg å få ta i skjellakk. Det var difor produsert plater av andre materialar, som ikkje alltid var like haldbar som skjellakk.
Gravering og riller
Dei fyrste lydinnspelingane vart gjort ved hjelp av fonografar, som lagra informasjonen på ein rull. Dei fyrste innspelingane på plater vart utførte av Emil Berliner i 1887. Edison nytta vertikal modulering på fonografrullane sine, og hadde patentert dette prinsippet. Berliner omgjekk patenta til Edison ved å nytta lateral modulering (sidevegs rørsle). Lateral gravering hadde vist seg å fungera betre enn vertikal gravering, og vart etter kvart nytta av dei fleste plateprodusentane, men nokre føretak, som Edison og Pathé heldt fram med å nytta vertikal gravering.
Rotasjonshastigheit
I starten var det ingen standard for rotasjonshastigheita og det vart nytta fleire ulike hastigheiter, som varierte frå 60 til 120 o/min. I ein katalog frå Odeon frå 1912 varierte hastigheita frå 74 til 82 o/min, og i ein HWM-katalog frå 1915 varierte hastigheitene frå 79 til 86 o/min. I 1925 vart det semje om ei nominell hastigheit på 78 o/min, men då ein gjekk over til elektrisk drift enda ein opp med 77,92 o/min i Europa og 78,25 i Nordamerika; dette på grunn av ulik nettfrekvens (50 Hz i Europa og 60 Hz i Nordamerika). Motorane sort nytta under opptak og avspeling var av urverktypen, drivne av ei fjør, og hastigheita kunne variera noko frå spelar til spelar og etter kor mykje opptrekt fjøra var. I ettertid — etter at andre platetypar, med andre hastigheiter, kom på marknaden — har skjellakkplater med ei nominell rotasjonshastigheit på 78 o/min vorte kalla «78-plater».
Diameteren kunne òg variera mykje på tidlege plater; Berliner produserte tidleg plater med diameter på 17,5 cm, men 30,5 cm (innført i 1903) og 25,4 cm (innført i 1910) var dei vanlegaste storleikane. Men det vart òg produsert plater med diameter på 12,7 cm og 20,3 cm.
Speletid
Speletida per side var avhengig av ytre og indre diameter på det graverte ringen, rotasjonshastigheita, rillebreidda og rilleavstanden, og varierte frå i underkant av tre til fire minutt for 25 cm plater og frå fire til seks minutt for 30 cm plater, som vist i tabell 1. Med 40 cm plater — som berre vart nytta i studio og for kringkasting — varierte speletida frå 6,5 til 10 min. Det var difor mest praktisk å gje ut stutte musikkstykke. Etter som det vart nytta lateral modulasjon stod rilleavstanden i høve til modulasjonsdjupna. Ein kunne difor oppnå noko lengre speletid ved å redusera modulasjonedjupna, men signalet vart då svakare i høve til støyen. Etter kvart vart breidda på rillene redusert, noko som kravde mindre radius på stiften. Rillebreidda vart etter kvart redusert, men det var ingen standard for dette og plateselskapa dokumenterte sjeldan kva breidd rillene hadde.
Utbreiing
I 1918 gjekk patenta til Berliner ut og fleire selskap tok til å produsera skjellakkplater. 78-platene vart populære frå tidleg på 1900-talet og var hovudmedietypen for lyddistribusjon frå da av og langt inni 1950-åra, i nokre marknadar langt inn på 1960-talet. Dei siste 78-platene vart produserte i Argentina, så seint som på byrjinga av 1970-talet.
Lamberto Dini
Lamberto Dini er ein italiensk politikar og økonom. Han har tidlegare vore både statsminister, utanriksminister og justisminister i Italia.
Mullaghanish
Mullaghanish (‘Hjortetoppen’) er eit fjell like nordaust for Ballyvourney i County Cork i Republikken Irland. Det står ei radiomast på toppen. RTE1, RTE2, TV3 og TG4 sender alle frå tårnet og utover sørvestlege område av Irland.
John Ellis
John Ellis er ein engelsk gitarist og låtskrivar.
Karriere
Ellis var ein av dei som skipa pubrockbandet Bazooka Joe i 1970 og sidan punkrockbandet The Vibrators. I 1978 skipa han det kortvarige Rapid Eye Movement, før han la ut på ein solokarriere i 1979, og gav ut eit par singlar, mellom andre «Babies in Jars» som nådde 34. plassen på UK Indie Chart.
I 1980 turnerte Ellis med Peter Gabriel og spelte på albumet Peter Gabriel 4. Sidan 1982 spelte han på fleire album med Peter Hammill, og turnerte med Hammill av og på frå 1981 til 1989. Frå 1981 til 1984 var han medlem av K Group i lag med Peter Hammill.
I 1990-åra var Ellis medlem av The Stranglers, frå og med albumet Stranglers in the Night. I denne perioden skapte han musikk for kunstutstillingar i Europa og fleire kortfamiliar.
Som bandmedlem
Med The Vibrators:
Med The Stranglers:
Samarbeid
Med Peter Gabriel:
Med Peter Hammill:
Oliwaskogane
Oliwaskogane er ei gruppe skogar ved Gdańsk i Polen. Det totale arealet deira er 60 km².
Skogane høyrde til klosteret i Oliwa frå 1188. Like etter den første delinga av Polen 1. november 1772 tok kongen av Preussen over skogane.
John Ellis
Samarbeid
Med Nic Potter:
Med Judge Smith:
Med Cult With No Name
Mitsuhiko Ogata
Mitsuhiko Ogata er ein tidlegare japansk fotballspelar.
OVS-språk
OVS-språk, eller Objekt-Verb-Subjekt-språk, er innanfor lingvistisk typologi gruppa av språk som i nøytrale setningar har objekt, verb og subjekt, i nett den rekkjefølgja. Fisk et eg (for «Eg et fisk») ville ha vore ei OVS-setning på norsk.
Dette er den sjeldnaste av dei seks moglege permutasjonane av subjekt, verb og objekt. Språk som bruker denne ordstillinga er det uto-aztekiske språket guarijio, det karibiske språket hixkaryana og det isolerte språket urarina frå Peru.
Ordstillinga blir også brukt i det konstruerte språket klingon frå science fiction-serien Star Trek.
Øksfjordjøkelen
Øksfjordjøkelen (samisk Ákšovuonjiehkki) er den niande største isbreen på det norske fastlandet med eit areal på 41 km². Han ligg mellom kommunane Kvænangen og Loppa i Troms og Finnmark.
Viktor Hartmann
Viktor Aleksandrovitsj Hartmann var ein russisk arkitekt og målar. Han var knytt til den såkalla Abramtsevokolonien som på 1870- og 1880-talet hadde ei nasjonal orientering og var påverka av russisk folkekunst og av den bysantinske tradisjonen i Russland.
Liv og gjerning
Hartmann vart foreldrelaus i ung alder og voks opp i St. Petersburg hos ein onkel, ein i samtida kjend arkitekt. Han studerte ved det keisarlege kunstakademiet i St. Petersburg, og starta arbeidslivet som illustratør.
Ved sidan av kunstnaraktiviteten arbeidde han også som arkitekt. Mellom anna laga han skisser til Russlands 1 000-års monument i Novgorod, eit monument som vart avduka i 1862. Størstedelen av dei akvarellane og blyantteikningane han laga, vart til på utanlandsferder i åra mellom 1864 og 1868. Hartmann og Ivan Ropet skal ha vore dei fyrste kunstnarane som brukte tradisjonelle russiske motiv i arbeida sine.
Etter at Vladimir Stasov hadde introdusert Hartmann i krinsen rundt Milij Balakirev i 1870, vart han ein nær venn av komponisten Modest Musorgskij. Nokre månader etter Hartmann døydde, i februar og mars 1874, vart det halde ei utstilling med meir enn 400 av bileta hans i kunstakademiet i St. Petersburg. Utstillinga inspirerte Musorgskij til å komponere pianosuita Bilete på ei utstilling. Dei fleste arbeida frå denne utstillinga er i dag gått tapt.
Petroleumsverksemd
Petroleumsverksemd, petroleumsnæringa eller oljeindustrien vert gjerne brukt om alt som har med produksjon av petroleum å gjere, frå utvinning og transport, til foredling og sal, samt forsyningsnæringa (som oftast kalla supplynæringa). Desse vert gjerne delt inn att i offshore (eller utaskjærs) verksemd og landbunde (onshore) verksemd.
Ettersom petroleum er ei av dei viktigaste energikjeldene i verda, er slik verksemd viktig for både lokalsamfunn og land (sjå mellom anna petroleumsverksemda i Noreg). I mange land er petroleumsverksemd ein av dei viktigaste næringsvegane. Petroleumsnæringa treng mykje og dyrt utstyr, og mykje mannskap, noko som fører med seg store positive økonomiske ringverknader. Petroleumsverksemda er i somme land vorte så omfattande at det utgjer mest heile nasjonaløkonomien. Mellom slike land er Kuwait og Saudi-Arabia. Om inntektene til eit land er tufta mest berre på petroleumsverksemd, vert det omtala som Kuwaitøkonomi.
Petroleumsverksemd vert vanlegvis delt inn i tre hovuddelar. Desse delane er:
Argon
Argon er eit grunnstoff med kjemisk symbol Ar og atomnummer 18. Argon er ein edelgass.
Særskilde kjenneteikn
Argon er ein fargelaus, luktlaus og ureaktiv edelgass.
Bruk
Argon blir mest brukt som ein ureaktiv gass. Eit eksempel på slik bruk er i sveising, der gassen blir brukt som ein vernande atmosfære for å hindre at metallet oksyderer. Av same grunn blir argon brukt til å erstatte lufta i lyspærer for å hindre at glødetråden brenn opp.
Historie
Edelgassen vart oppdaga i 1894 av Sir William Ramsay og Lord Rayleigh.
Førekomst
Argon utgjer 0,94 % av jordatmosfæren, og blir produsert frå luft ved å skilje det frå oksygen og nitrogen ved destillasjon.
Kjemi
Argon er ureaktiv og dannar vanlegvis ikkje sambindingar.
Krajna
Krajna er eit skogområde i Polen og ein del av regionen Stor-Polen og Kujaviskpommerske voivodskap. Namnet Krajna kjem frå det slaviske ordet for grenseland (mellom Stor-Polen og Pommern), jf. Krajina.
Dei største byane i regionen er Złotów og Nakło nad Notecią. Sidan 1932 har Krajna hatt sin eigen regionale hymne, komponert av Paweł «Krajnomir» Jasiek
Ivo Caprino
Ivo Caprino var ein norsk filmprodusent, filmregissør og forfattar. Han er best kjend for dokkefilmane sine, særleg Flåklypa Grand Prix og filmatiseringa hans av norske folkeeventyr.
Caprino vart fødd i Oslo, og var son til visesongaren, illustratøren og dokkemakaren Ingeborg Gude og den italienske målaren og møbelsnikkaren Mario Caprino. Oldefar hans på morssida var målaren Hans Gude og farfar hans var italiensk høgsterettsjustitiarius. Caprino budde på Snarøya i Bærum heile livet.
Løyndommen til Caprino
Ivo Caprino hadde ei brei utdanning innan animasjonsfilm. Han studerte dokkefilm i Praha, miniatyr- og trickfilm i Roma og teiknefilm i London. Han debuterte med dokkefilmen Tim og tøffe sist på 40-talet.
Caprino utvikla snart den unike «løyndommen» sin; eit system han tok patent på, som gjorde det mogleg å røra figurane kontinuerleg framføre kameraet. Fyrst i 1993 vart løyndommen avslørt for publikum. Trass i at han var patentert, var det ingen som kom på sporet av løyndommen. Han bestod av eit «klaviatur», der tangentane var bundne til 12 ulike strengar. Desse vart førte saman i eit røyr. I andre enden av røyret var figuren montert, med strengane spreidde til dei ulike kroppsdelane. Dokkeføraren «spelte» på klaviaturet omtrent som på eit trekkspel, og rørsla spreidde seg via strengane. Først med fjernsynsfiguren Televimsen frå 1960-åra brukte Caprino for alvor den vanlegare animasjonsteknikken, med møysommelege einskildbiletopptak: ørsmå flyttingar av kroppsdelane til figurane.
Gjennombrotet hans kom med Veslefrikk med fela i 1952. Den vann fyrstepremien for beste barnefilm i filmfestivalen i Venezia. Til jubileet åt H. C. Andersen laga han filmen Den standhaftige tinnsoldat etter eventyret med same namn. Denne må reknast som eit tidleg høgdepunkt i karrieren til Caprino.
Norske folkeeventyr
Caprino forsøkte å laga ein heil spelefilm med enkelte av eventyra til Asbjørnsen og Moe, med dei trolske teikningane til Theodor Kittelsen som inspirasjon. Eventyra skulle knytast samma med realfilm, der ein fylgjer etter Asbjørnsen medan han samlar dei inn. Planane lét seg berre realisera stykkevis. Dei fire kortfilmane Askeladden og de gode hjelperne, Reveenka, Sjuende far i huset og Gutten som kappåt med trollet har vorte sett av mange norske familiar. Men filmane vart aldri samansette til den heilskapen dei var tiltenkt.
Flåklypa Grand Prix
Som langfilmregissør debuterte Caprino i 1959, med Ugler i mosen. Her var det animasjonsfigurar som spelte hovudrollene. Langfilmen Flåklypa Grand Prix vart den største produksjonen til Caprino, og den største norske filmsuksessen gjennom tidene. Arbeidet med dokkefilmen basert på Kjell Aukrust sitt persongalleri som var starta i 1969, og hadde premiere 28. august 1975. Det etter kvart så kjende lydsporet til filmen er komponert av Bent Fabricius-Bjerre.
Bilen «Il Tempo Gigante» vart bygt i full storleik for å marknadsføra filmen i utlandet. Understellet på bilen kjem frå Cadillac. Biltilsynet registrerte bilen med nummer BL 50000. I dag står han utstilt i ein glasmonter i Hunderfossen Familiepark, der Caprino også har bygt sitt eige Caprinoland. Det kjende 14 meter høge trollet som utgjer inngangspartiet til ein restaurant i Hunderfossen, er også designa av Caprino. Eit æveshjul laga av Caprino, står òg der.
Supervideograf
Seinare utvikla Caprino supervideografen, eit system der fem videokamera vert nytta til å laga eit 225-graders panorama som kan visast i spesielle kinoar. Desse kinoane finst på Nordkapplatået, i Hunderfossen familiepark, på Akvariet i Bergen, i Hardangervidda Natursenter i Øvre Eidfjord, Norsk Bremuseum i Fjærland og 6–7 andre stader.
Muckish
Muckish (irsk An Mhucais, som tyder «Griseryggen») er eit fjell i County Donegal i Republikken Irland. Det er ei karakteristisk fjell i Derryveaghfjella med flat topp. Med ei høgd på 666 meter over havet er fjellet det tredje høgaste i fjellkjeda, der Errigal er det høgaste. Muckish er òg det nordlegaste og det nest høgaste av fjellkjeda kalla Seven Sisters av dei lokale innbyggjarane (Muckish, Crocknalaragagh, Aghla Beg, Ardloughnabrackbaddy, Aghla More, Mackoght (òg kalla 'Litle Errigal') og Errigal).
SVO-språk
SVO-språk, eller Subjekt-Verb-Objekt-språk, er innanfor lingvistisk typologi gruppa av språk som i nøytrale setningar har subjekt, verb og objekt i nett den rekkjefølgja. Setninga Eg et fisk er ei SVO-setning på norsk.
Ivo Caprino
Prisar og utmerkingar
Ivo Caprino fekk ei rekkje prisar, mellom andre Filmkritikerprisen i 1956, Aamot-statuetten for framifrå innsats i norsk film i 1967, Teskjekjerringprisen i 1991 og Amandaprisen sin ærespris i 1995, forutan ei rekkje prisar frå internasjonale filmfestivalar. Han vart riddar av 1. klasse av St. Olavs Orden i 1989.
Muckish
Før i tida vart det grave ut kvartssand av høg kvalitet i fjellsida. Sanden vart eksportert og hovudsakleg nytta til produksjon av optisk glas.
SVO-språk
SVO er den nest vanlegaste setningstypen i verdas språk, etter SOV. Setningsordninga blir brukt i mellom anna kinesisk, romanske språk, engelsk, russisk og swahili.
Ivo Caprino
Filmografi
Dette er ei liste over dei mest kjende filmane som Caprino anten har laga sjølv eller bidrege til:
Muckish
Falcarragh, Dunfanaghy og Creeslough er dei næraste byane til Muckish. På Falcarragh-sida ligg Mam Mucaise, Muckishdalen, der ein finn Droichead na Caointe («Sorgbrua»). Det var på denne brua av tusenvis av Cloughaneely-emigrantar sa farvell til familien sin.
Mullaghcleevaun
Mullaghcleevaun (irsk  Mullach Cliabhain, ‘Voggetoppen’) er det nest høgaste fjellet i County Wicklow i Republikken Irland etter Lugnaquilla. Det ligg sentralt i Wicklowfjella. Massivet har òg ein topp lenger aust kalla Mullaghcleevaun East Top med ei høgd på 795 moh.
Masakazu Koda
Masakazu Koda er ein tidlegare japansk fotballspelar.
Han spela for klubbane Sanfrecce Hiroshima, Vissel Kobe, Yokohama FC og Ehime FC.
Loops and Reels
Loops and Reels er det 12. studioalbumet til Peter Hammill, opphavleg gjeven ut på kassett på hans eige Sofa Sound i juni 1983. På baksida av omslaget står det «To songar, to dansestykke, fire nesten instrumentalar». Det kom ut på ny på CD i 1993 (med undertittelen «Analogue Experiments 1980-1983») på Hammill sitt eige Fie!, og med ommastring av Hammill. Hammill var både produsent og lydteknikar på innspelinga, utanom «A Ritual Mask», der David Lord var lydteknikar. «A Ritual Mask» kom først ut på Music and Rhythm, eit album frå 1982 med forskjellige artistar til støtte for Peter Gabriel-festivalen WOMAD. Ein annan versjon av «In Slow Time» var først gjeven ut i 1980 på Hammill-albumet A Black Box i 1980.
Innhald
Alle songar skrivne av Peter Hammill, utanom «In Slow Time», skriven av Hammill og David Ferguson.
Torneelva
Ved Freden i Fredrikshamn i 1809, då Sverige miste områda til Russland som i dag utgjer Finland, vart elva i lag med Muonioelva og Könkämäelva vald som grense mellom Sverige og det nye russiske Storhertugdømet Finland, og dei svenske provinsane Lappland og Västerbotten vart delt.
Byar langs Torneelva har ofte både svensk og finsk namn, som Haparanda (frå finsk Haaparanta, «Ospstrand») og Torneå (frå finsk Tornio).
Dei største sideelvane (lengre enn 100 km) i den svenske delen av nedslagsfeltet til Torneelva er Lainioelva, Muonioelva, Rautaselva, Tengeliönelva og Vittangiaelva. Tärendöelva er ei todelt elv som renn ut i Kalixelva nær Junosuando
VSO-språk
VSO-språk, eller Verb-Subjekt-Objekt-språk, er innanfor lingvistisk typologi gruppa av språk som i nøytrale setningar har verb, subjekt og objekt i nett den rekkjefølgja. «Et eg fisk?» er eit døme på ei VSO-setning på norsk.
Kjende VSO-språk er tagalog og dei øykeltiske språka, som irsk, skotsk-gælisk, walisisk og bretonsk.
Beda Hallberg
Beda Hallberg var initiativtakar til salet av den første maiblomsten i Sverige. I 1907 grunnla ho Förstamajblommans riksförbund i Göteborg. Ho var dotter til Josephine og Johan Andersson.
Hallberg fekk frå 1938 heiderspensjon av den svenske staten, og i 2004 var ho kåra til Tidernas hallänning etter ei avrøysting. Ho er gravlagd på Östra kyrkogården i Göteborg.
Oppkalling
Fleire av sporvognene til Göteborgs spårvägar er gitt namn etter kjende göteborgsprofilar. M31 301 ber Beda Hallberg sitt namn. Ein vidaregåande skule i Kungsbacka som startar hausten 2013 er oppkalla etter Beda. (Beda Hallbergs gymnasium)
Enklave og eksklave
I politisk geografi er ein enklave eit landstykke som er fullstendig omringa av eit og same utanlandsk område og ein eksklave er eit landstykke som høyrer til eit politisk område, men ikkje heng saman med det. Mange einingar er både enklavar og eksklavar, men dei to er ikkje synonym.
Smaalenenes Avis
Smaalenenes Avis er ei avis som vert utgjeven i Askim i Østfold. Ho er lokalavis for innbyggjarane i Askim kommune, Eidsberg kommune, Trøgstad kommune, Spydeberg kommune, Marker kommune, Skiptvet kommune og Hobøl kommune i indre (nordre) Østfold.
Denne lokalavisa er ei arv frå avisene Øvre Smaalenene og Indre Smaalenenes Avis, som vart slegne saman til Smaalenenes Avis 3. februar 2003, og Østfold-Posten som vart lagt inn i Øvre Smaalenene i 1990.
Karl IX
Karl IX kan visa til fleire kongar:
Kenji Kita
Han spela for klubben Sanfrecce Hiroshima.
Forskingsdagane
Forskingsdagane er ein nasjonal, årleg festival i regi av Noregs forskingsråd.
Mottoet for festivalen er å skape begeistring og forståing for forsking. Under festivalen blir forsking i praksis demonstrert for ulike målgrupper. Festivalen blir halde kvart år i veke 38 og 39. 2012 er attande året på rad festivalen går av stabelen. I 2012 varar den frå 19. til 30. september. Dei aller fleste arrangementa er gratis og opne for alle.
Bidragsytarane er universitet, høgskolar, forskingsinstitutt, biblioteke, museum og næringsliv som ønskjer å formidle til eit breitt publikum. Det er registrert om lag 200 arrangørar totalt. Det nasjonale sekretariatet for festivalen er ein del av Kommunikasjonsavdelinga i Noregs forskingråd og legg tilrette, koordinerer og lagar blest rundt arrangementa ved alle einskildinstitutsjonane. I tillegg står sekretariatet for ein del nasjonale arrangement som f.eks. opningsarrangement og nasjonal finale i Forskar grand prix. Sekretariatet hadde i 2012 2,5 årsverk.
Årlege tema og slagord
Forskingsdagane er til for alle fag og alle forskingsfelt, men har sidan 2003 fokusert ekstra på eit overordnet tema kvart år. Tema blir bestemt av Forskingsrådets leiarmøte:
Nordlandet i Kristiansund
Nordlandet er den største øya i Kristiansund kommune på Nordmøre i Møre og Romsdal fylke. Ho har eit areal på 14,44 km². Øya er den nordlegaste av dei øyane byen ligg på, med hamna som det sentrale midtpunkt. Her ligg òg det høgaste punktet i byen, Kvernberget på 205 m.o.h.. Den gamle busetnaden på Nordlandet ligg sentralt i forhold til hamna og sunda som er innseglinga til hamna. Frå her er det båtsamband over sunda til sentrum av byen på Kirkelandet. Bydelen Nordlandet har eiga kyrkje, Nordlandet kyrkje.
Jacques Derrida
Jacques Derrida var ein algeriskfødd fransk-jødisk litteraturkritikar og filosof som blir rekna som den første til å utvikle den dekonstruksjonistiske filosofien etter at denne idéen kom fram i verket til Martin Heidegger.
Nordlandet i Kristiansund
Mykje av utbygginga i Kristiansund dei siste 30 åra har skjedd på Nordlandet.
Jacques Derrida
Plassering av tankesystemet åt Derrida
Derrida hadde vesentleg innflytnad på kontinental filosofi og på litteraturteori, særleg gjennom det livslange sambandet sitt med litteraturkritikaren Paul de Man — sjølv om bruken av dekonstruksjon i litteraturkritikk ikkje er universelt godteke som foreinleg med Derrida sitt verk.
Nordlandet i Kristiansund
Kristiansund lufthamn, Kvernberget ligg på Nordlandet, med tilhøyrande helikopterbase for oljeverksemda på Haltenbanken. Like ved ligg oljebasen Vestbase. Løkkemyra var opphavleg regulert til industriområde, men er no òg eit handelssentrum i Kristiansund, med mellom anna kjøpesenteret Amfi Futura, Biltema og andre store varehus.
Jacques Derrida
Plassering av tankesystemet åt Derrida
Verket hans blir ofte sett i samband med poststrukturalisme og postmodernisme, men det sistnemnde sambandet er ikkje fullt ut stadfestande. Det er heller Jean-François Lyotard som utgjer det nærmaste sambandet mellom dekonstruksjon og postmodernisme og som føreslår filosofiske aspekt av postmodernismen — som Derrida bruka først og fremst i lange dialogar som ikkje er grunnlag for å vise noko enkelt hopehav mellom verka deira — sjå t.d. Derridas «Writing Proofs» og Lyotards «Translator’s Notes» i Pli, v. 6. Endatil «innanfor» dekonstruksjonen har personar som Philippe Lacoue-Labarthe karakterisert seg sjølve som modernistiske snarare enn postmodernistiske av legning.
Nordlandet i Kristiansund
Nordlandet vert òg humoristisk kalla «Marokko».
Jacques Derrida
Dekonstruksjon i følgje Derrida
Derrida forklarte i «Letter to a Japanese Friend» (Derrida and Differance, red. Robert Bernasconi and David Wood) at ordet «déconstruction» var eit forsøk på å omsetje Heidegger sine termar «Destruktion» og «Abbau» ved hjelp av eit fransk ord. Dei ulike tydingane av omgrepa gjorde at han samtidig kunne nytte ordet til sine eigne føremål og leggje ny meining i dei.
Dekonstruksjon er tett knytt til den vestlege filosofiske tradisjonen. Likevel er omgrepet òg relevant i høve til disiplinar som arbeider med dei same emna, slik som lingvistikk og antropologi (kalla «menneskevitskapane» i Frankrike). Ei viktig side ved Derrida sitt arbeid var studiane av det filosofiske grunnlaget for antropologien. Han såg då både på dei konseptuelle og dei historiske sidene ved spørsmålet, og peika på korleis faget, medvite eller ikkje, kviler på filosofiske argument. Edmund Husserl, Sigmund Freud og Martin Heidegger var blant dei fremste inspirasjonskjeldene hans.
Derrida som fransk filosof
I tillegg til de Man og Lyotard, kan ein av tenkjarar i samtida hans nemne Michel Foucault, Louis Althusser, Emmanuel Levinas, Maurice Blanchot, Gilles Deleuze, Jean-Luc Nancy, Philippe Lacoue-Labarthe, Sarah Kofman, Hélène Cixous, Bernard Stiegler og Geoffrey Bennington. Fleire av desse var òg personlege vener av Derrida, og faglege likesinna.
<!-- Derrida was active in organizing French philosophers against the so-called Haby reform proposed by the government of Valéry Giscard d'Estaing, by helping to convene the Estates General of Philosophy and through his activities as a founder of the Philosophical Pedagogy Research Group (French acronym: GREPH). He was also a founder and the first president of the International College of Philosophy (French acronym: CIPH), a research institution intended to give a place to philosophical researches which could not be carried out elsewhere in the academy.
Life
Derrida grew up in El-Biar, Algeria, and did not leave there until moving to France in 1949 to advance his secondary education (he described himself as feeling on arrival "a little bit black, and a little bit Arab"). He was expelled from his lycée by Algerian administrators zealous to implement antisemitic quotas set by the Vichy government and then skipped school for a year rather than attend the Jewish lycée formed by displaced teachers and students. His family remained in France long after, moving to Nice only in 1962. At his request, Derrida served as a teacher of soldiers' children in lieu of military service in Algeria (for the French side in the Algerian War of Independence) from 1957–1959, teaching French and English.
Beginning in 1952, Derrida was a student at the elite École Normale Superieure (ENS), where he studied under Michel Foucault and Louis Althusser, among others. After studies at the Husserl Archive in Leuven, Belgium, completion of his philosophy agrégation, Derrida became a lecturer there. From 1960 to 1964, Derrida taught philosophy at the Sorbonne. From 1964 to 1984, he taught at the École Normale Superieure. Beginning with his 1966 lecture at Johns Hopkins University, at which he presented his essay "Structure, Sign, and Play in the Discourse of the Human Sciences" (see below), he travelled widely and held a series of visiting and permanent positions, particularly in American universities. He successfully defended his Thése d'État (roughly, the equivalent of a doctorate) in 1980, subsequently published in English translation as "The Time of a Thesis: Punctuations". Until his death he was director of studies at the École des Hautes Études en Sciences Sociales in Paris. From 1986 on he was Professor of the Humanities at the University of California, Irvine, which has a major archive of his manuscripts. Derrida was awarded honorary doctorates by Cambridge University (see below), Columbia University, the New School for Social Research, University of Essex, University of Leuven, and Williams College. He was a member of the American Academy of Arts and Sciences and received the 2001 Adorno-Preis. A film about him, made by Amy Ziering-Kofman and Kirby Dick with Derrida's participation, was released in 2002.
Politics
Derrida was not known to have participated in any conventional electoral political party until 1995, when he joined a committee in support of Lionel Jospin's (by then the stepfather of Daniel, his son with Sylviane Agacinski) Socialist candidacy, although he expressed misgivings about such organizations going back to Communist organizational efforts while he was a student at ENS. In the last presidential election he refused to vote in the run-off between Jean-Marie Le Pen and Jacques Chirac, citing a lack of acceptable choices. He was initially supportive of Parisian student protesters in May 1968 but later withdrew. He registered his objections to the Vietnam War in delivering "The Ends of Man" in the United States. In 1981 he was arrested by the Czechoslovakian government on leaving a conference in Prague that lacked government authorization, falsely charged with the "production and trafficking of drugs" he claimed were planted as he visited Kafka's grave. He was released (or "expelled" as the Czechoslovakian government put it) after the interventions of the Mitterrand government, returning to Paris on 2 January 1982. He was active in cultural activities against the Apartheid government of South Africa and on behalf of Nelson Mandela beginning in 1983. He met with Palestinian intellectuals during a 1988 visit to Jerusalem. He was active in the collective "89 for equality", which campaigned for the right of immigrants to vote in local elections. He protested the death penalty, dedicating his seminar in his last years to the production of a non-utilitarian argument for its abolition, and was active in the campaign to free Mumia Abu-Jamal. While supportive of the American government in the wake of 9/11, he opposed the 2003 invasion of Iraq.
Verk
Derrida's earliest work was in phenomenology. His earliest academic manuscript for a degree was a work on Edmund Husserl and "genesis", submitted in 1954 and much later published as The Problem of Genesis in Husserl's Phenomenology. In 1962 he published a translation of Husserl's Foundations of Geometry, for which he wrote a lengthy introduction entitled "The Origin of Geometry". At Johns Hopkins University in 1966, he met and subsequently befriended Paul de Man. Derrida's presentation at a Johns Hopkins conference on The Languages of Criticism and the Sciences of Man (the "human sciences" being a broad grouping of French academic studies including linguistics, anthropology, and psychoanalysis). The conference was billed as a consideration of structuralism, then at the peak of its influence in France but only then becoming familiar to academic audiences in the United States, particularly departments of French and Comparative Literature, where faculty were least dependent on the lengthy process of translating monographs. It drew considerable French participation, including Jean Hyppolite, Roland Barthes, and Jacques Lacan, the latter of whom Derrida met for the first time. Derrida was rather unique among invitees in that he never had orthodox commitments to structuralism and had offered papers critical of structuralist scholarship as early as 1963. Derrida's lecture "Structure, Sign, and Play in the Discourse of the Human Sciences" was also written with words of praise for structuralist accomplishment and reservations about its internal limitations. This contributed to a sense that the labours of structuralism had moved on to a point where structuralism wasn't itself anymore, supporting subsequent declaration that many of the same people who had contributed to structuralism were now rather producing "post-structuralism" (although that term has much more a term of reception than structuralism) — by the time the conference proceedings were published in 1970, the title of the collection became The Structuralist Controversy.
Labels aside, Derrida's work consistently demonstrated an interest in all the disciplines under discussion at the Baltimore conference, as was evidenced by the subject matter of the three collections of work published in 1967, Of Grammatology, Writing and Difference, and Speech and Phenomena, which contained essay-length studies of philosophers such as Jean-Jacques Rousseau, Ferdinand de Saussure, Husserl, Levinas, Heidegger, Hegel, Foucault, Georges Bataille and Descartes, anthropologist Claude Lévi-Strauss, Sigmund Freud, and writers such as Edmond Jabes and Antonin Artaud. The next five years of lectures and essay-length work were gathered into two 1972 collections, Dissemination and Margins of Philosophy, at which time a collection of interviews titled Positions was also released. Thereafter and continuing until his illness Derrida produced on average more than a book per year. He was said to have released more work in 2003 than in any other year. He was so prolific that there is no current bibliography of his work that might be firmly described as complete.
Apart from his interest in disciplines bordering philosophy, Derrida frequently commented on another set of borders mostly avoided by philosophy in the past century : nations, "national traditions", and national languages. Derrida noted in the "Ends of Man" that his ability to remark freely on the Vietnam War was a prerequisite to his attendance at American colloquia -- an exception underscoring the national rule. Not out of diplomatic concerns about offending the American "delegation", but because the democratic form (Derrida's emphasis and choice of words) of the event assumed an instability of these national identities, or rather non-identities, and it is with those Americans opposed to the war that Derrida wanted to state his solidarity, to assert that these so-called identities, frequently assumed, do not exist in fact. (The events of April and May 1968: commencement of the Paris peace talks, the 1968 American election, the assassination of Martin Luther King, and the later events of May 1968, particularly in Paris, led Derrida to mark off "democratic form", a certain obtuseness of governments to these phenomena.)
Derrida also discerned in the exceptional internationalism of the Hopkins conference (perceived as an exposition of French goods to new academic markets) "less a fact than a project" ("Ends of Man", p. 112) and took it up as such. His seminar was devoted to the subject of philosophical nationalism from 1984 to 1988. --><!--
As with any philosopher, and in keeping with Derrida's cautious, highly respectful relationship with the philosophical corpus, Derrida's work would be ill-served by condensing it into a small number of themes. As mentioned above, the term deconstruction serves as a translation of the term Destruktion which Heidegger deploys extensively in Being and Time. Derrida noted that the relation to the Heideggerean term was chosen over the Nietzschean term "demolition", as Derrida shared with Heidegger an interest in renovating philosophy to allow it to treat increasingly fundamental matters, an interest that demands perseverant efforts to reinterpret the tradition. Derrida's deployment of Freud was also crucial in respect of this interpretive initiative. Psychoanalysis was seminal for Derrida, particularly in connection with Heidegger. While Heidegger passes through Nietzsche, Hegel, Kant, Descartes, Aquinas, Aristotle, Plato, and Parmenides, and finds their work wanting where the question of Being is concerned, Derrida prefers to mine the heterogenous nature of their works, applying Freud to the distinctions made and dishonored in the attempts of philosophers (including Heidegger) to summarize and make sense of their own works as philosophy, the problems recognized but then set aside as non-philosophical or non-serious. Anyhow, the most fitting definition of Derrida's philosophical work has been given, centuries ago, by Alexander Pope: "Such laboured nothings, in so strange a style/ amaze the unlearned, and make the learned smile."
Deconstruction and literary criticism
Though Derrida's work cannot be condensed too quickly, a reader can recognize that the problems of inheritance, tradition, and invention occur throughout. Derrida's œuvre is said by its champions to consist entirely of meticulous readings (of texts, whether apparently philosophical or not), which find philosophy anew.
Derrida's practice of reading raises the question of the relationship between deconstruction and literary theory. Schematically put, the interest in deconstruction shown by many of its literary students takes deconstruction to be a method, a hermeneutic for reading in general.
Further, deconstruction's sensitivities to philosophical efforts at defining limits have been taken by some to imply a deconstructive agenda for the ultimate reversal of order. This agenda would cover: philosophy's claim to be the first of all academic disciplines; holding out hopes of uniting all; delineating what is proper to each as they remain apart; and expelling from itself non-philosophy (via judgements which irreducibly take part in violence and hinge on matters of interpretation made through language). This has been seen as the privilege of the non-serious and the literary over a humbled philosophy.
Some of Derrida's critics (among them Richard Wolin, Thomas Sheehan, and John Searle, the last of whom is discussed below) have opted for this characterization. They have popularized an account of deconstruction as a radical and dangerous relativism.
Noregsmeisterskapen i fotball for menn 1953
Viking vart noregsmeister etter at dei vann over Lillestrøm med 2–1 den 25. oktober. Målskårarar for Viking var Håkon Kindervåg som skåra etter det 24. minutt og Kåre Ingvaldsen som skåra i det 70. minutt. For Lillestrøm skåra Sverre Borgersen i det 80. minutt. Dette var første gongen Viking vann ein Noregsmeisterskap. 31 102 tilskodarar såg kampen på Ullevaal Stadion. Dommar var Øivind Helgesen.
Vikings vinnarlag: Peder Svendsen, Bjarne Kindervåg, Lauritz Abrahamsen, Kåre Bjørnsen, Edgar Falch, Victor Bergsten, Kåre Ingvaldsen, Rolf Bjørnsen, Karl Bø, Hilmar Paulsen (Jan Ørke frå det 43. minutt) og Håkon Kindervåg. Trener: Georg Monsen. Lillestrøms lag: Hans Kristiansen, Kjell Lund, Hans Hansen, Rolf Wahl, Ivar Kristiansen, Svein Bergersen, Ivar Hansen, Ivar Wahl, Sverre Borgersen, Gunnar Arnesen og Gunnar Lund.
Jacques Derrida
Deconstruction and literary criticism
Derrida, on the other hand, maintained a practise of literary criticism that is almost certainly indispensable to deconstruction.
Stefan-Boltzmann-konstanten
Verdien til Stefan-Boltzmann-konstanten er gjeve i SI-einingar som I cgs-systemet er konstanten: Med standard astronomiske einingar:
Jacques Derrida
System and aporia
Derrida received the 2001 Adorno Prize, named after Theodor Adorno. In accepting this award, Derrida noted both differences and affinities with Adorno. Their treatment of aporia was noted as an affinity. Aporia comes from the Greek απορια (from α-πορος) meaning "the impassable". The aporetic was a recurring structure for Derrida: Derrida strived to render as determinate as possible an interpretation, finding a series of "undecidable" decisions between a series of determinate constructions of interpretations. These passages through impossible decisions are unavoidable, according to Derrida, and potentially lead to a model of responsibility. This is not "boutique multiculturalism"; there is no safety rail of respect for others that provides any kind of guarantee. This is also philosophy's hope, its chance, the opening onto the future. This matter is outlined in "Nietzsche and the Machine" (with Richard Beardsworth, in Negotiations, ed. Elizabeth Rottenberg). In his "Circumfession" he beholds a philosophical fantasy of an easier way:
In Derrida's view, the system-dream of philosophy is a promise on which it cannot deliver. Philosophy would like to deliver its complete system, here and now: its absolute work made manifest to its reader, the end of philosophy being the end of philosophy. Heidegger speaks of a return to the most ancient origins of thought, to the first questions before the divisions of thought into logic and ethics as the future of philosophy, as a matter of giving philosophy a future, but we might expect this philosophy to be a brief, Heidegger's Rapture before all is resolved.
Stefan-Boltzmann-konstanten
CODATA har anbefalt ein verdi som er utrekna frå den målte verdien av gasskonstanten: der:
Sokhós
Sokhós (gresk Σοχός) er ein distriktsby og ein tidlegare kommune i periferieininga Thessaloníki i periferien Sentral-Makedonía i Hellas. Sokhós inngår frå 2011 som ei kommunaleining i kommunen Langadás.
Ved folketeljinga i 2011 hadde kommunaleininga Sokhós 5 830 innbyggjarar, medan tettstaden med same namn hadde 3 094 innbyggjarar.
Jacques Derrida
Relationship to Heidegger's thought
Although Derrida is often regarded as the progenitor of deconstruction, he has insisted at times that the term came to him through Heidegger. Heidegger's thought is in some sense indispensable to Derrida's, but this should not be taken to mean that the two are coterminous in any simple fashion. Derrida has offered transformative criticisms of Heidegger since his earliest work. Beginning in 1984, Derrida made philosophical nationalism the subject of his seminar and devoted attention to Heidegger in this context. Notes from the archives of his work at the University of California, Irvine, indicate that the work that became Of Spirit matured over a period of some years, probably fermenting at an increased pace during the seminar. The publication of Victor Farías's 1987 book on Heidegger caused many to declare the new controversy of a "Heidegger affair" and demand political explanations from Heideggerian thinkers. On March 14th, 1987, Derrida first presented at CIPH the lecture, initially titled "Heidegger: Open Questions," published with revisions as Of Spirit (the French title Heidegger et la Question: De l'esprit et autres essais makes very pointed reference to the burned book De l'esprit by Helvétius and mockery of Heidegger's reference to "French rationalism" in his famous Spiegel interview "Only a God can save us now").
Of Spirit demonstrates, in response to the controversy over Heidegger's Nazism, the transformation of Derrida's active philosophical inheritance. Geoffrey Bennington asks, without an answer,"Where does commentary on Heidegger stop and assertion by Derrida begin?" ("Spirit's Spirit Spirits Spirit", in Legislations). The work is headlined by Derrida's tracing of the shifting role of Geist (spirit) through Heidegger's work. Reconnecting in a number of respects with previous work on Heidegger (such as "The Ends of Man" in Margins of Philosophy) Derrida reconsiders three other fundamental and recurring elements of Heideggerian philosophy which span the corpus: the distinction between man and animal, technology, and the privilege of questioning as the essential mode of philosophy. Heidegger's meditations on these subject draws heavily on Greek, Latin, and German resources, which in the much later Spiegel interview Heidegger insisted resist translation, perhaps absolutely, indicating explicitly that neither American English nor French can receive the lexical networks which his thought must transit. Heidegger here stumbles, in many readers' view, failing to account for influences on his thought. Even as Derrida was willing to exploit such lexical networks himself, he was careful to account for their operation not only in translation between stunningly obvious cases, such as that from German to French, but even within "a" language, the unity of which Derrida frequently calls into question, defining "deconstruction" in the Memoires for Paul de Man as plus d'un langue, which translates as both more than and less than one language.
Of Spirit was not without controversy, even among Derrida's philosophical friends, the accounts of which are not entirely settled. Derrida said of Gilles Deleuze that he "never felt the slightest objection well up in me, not even virtually" (p. 193 "I'm Going to Have to Wander All Alone", in The Work of Mourning, ed. Pascale-Anne Brault). In the film documentary Derrida, Derrida commented that he had never had a disagreement with his sister, only to be reminded that he had tried to set her on fire when they were children, so even a sympathetic viewer may ask whether this fond memory given in eulogy virtualizes the "never". The differences have been more open, even intractable. Derrida's much earlier criticism of Foucault in the essay "Cogito and the History of Madness" (from Writing and Difference), first given as a lecture which Foucault attended, caused a rift between the two men that was never fully mended. Harsh words imputed to Foucault were brandished against Derrida after the former's death, by critics who said little of his work. Lyotard's essay Heidegger and "the jews" and Philippe Lacoue-Labarthe's Heidegger, Art, and Politics are key primary texts on this question, as is Avital Ronell's "The Differends of Man" in her Finitude's Score. Ronell takes these two books together with two Cerisy colloquia, ("The Ends of Man", dedicated to Derrida's work, and "The Faculty of Judgement", dedicated to Lyotard's) to triangulate sharp debates about Heideggerian "piety" and the connection between a mode of forgetting reiterated by Heidegger and a nexus of remembering and non-representation foundational to Judaic monotheism in Lyotard's reckoning. As Ronell remarks at one point, "while the stakes are very high indeed, the complaint is so curious that it is difficult not to wonder whether Lyotard is proposing that we adopt some sort of disrespectful nihilism to overcome the respect that still inundates deconstruction. The choice of idiom seems very odd for a Kantian." (p. 264)
Whatever the outcome of these discussions, Derrida was often left in the unappealing position of having an opportunity for the last word in too many, as he outlived many of his peers. Death and mourning are foundational to the analysis which lead Derrida to his understanding of inheritance, interpretation, and responsibility. Much of the groundwork for this is laid in works such as "Fors: the Anglish words of Nicolas Abraham and Maria Torok", as well as "Signature Event Context" and "Limited Inc a b c..." (from Limited Inc). Beginning with "The Deaths of Roland Barthes" in 1981, Derrida produced a series of texts on mourning and memory occasioned by the loss of his friends and colleagues, many of them new engagements with their work. Memoires for Paul de Man, a book-length lecture series presented first at Yale and then at Irvine as Derrida's Wellek Lecture, followed in 1986, with a revision in 1989 that included "Like the Sound of the Sea Deep Within a Shell: Paul de Man's War", a reading of Ortwin de Graef's initial selection of de Man's writings for the papers Le Soir and Het Vlaamsche Land, controlled by the German Occupation government of Belgium. Ultimately fourteen essays were collected into The Work of Mourning, which was expanded in the French edition Chaque fois unique, la fin du monde (literally, The end of the world, unique each time) to include essays dedicated to Gérard Granel and Maurice Blanchot.