Latvijas_krievu_vēsture
Pēc Pirmā pasaules kara
Latvijas Satversmes sapulces gatavošanas laikā krievi vēl nebija politiski strukturēti, tomēr viņi bija pārstāvēti gan Latvijas Tautas padomē, gan arī Satversmes sapulcē. Ar laiku izveidojās vairākas krievu politiskās partijas (pilnīgi strukturētas bija 5 krievu partijas). Visās četrās Latvijas Saeimās krievi veidoja savas frakcijas. Vecticībnieku un pareizticīgo vēlētājus pārstāvēja atsevišķas frakcijas. Krievu sabiedrības pārstāvju skaits Latvijas likumdošanas institūcijā svārstījās no 3 līdz 6 deputātiem. 3. un 4. Saeimā krieviem bija pa 6 deputātiem. Kā aktīvus krievu politiķus sevi pieteica N.Berežanskis, A.Bočagovs, V.Presakovs, J.Pommers, M.Kaļistratovs, L.Špoņanskis, V.Trofimovs. Krievu politiķiem tika piešķirti arī atzīstami amati — 1931. gadā par ministru kuva ārsts Vladimirs Trofimovs, par zemkopības ministra biedru iecēla L.Špoņanski, M.Kaļistratovs tika ievēlēts 3. Saeimas Prezidijā. Minoritāšu pārstāvji Saeimā visvairāk atbalstīja Zemnieku savienību (krievu deputāti uzskatīja, ka tā neizcēlās ar pretkrievisku attieksmi). 1925. gadā izvēloties valsts prezidentu, minoritāšu deputāti Saeimā atbalstīja J.Čakstes un nevis sociāldemokrāta Raiņa kandidatūru, t.i. deva priekšroku centriskai un nevis kreisai politiskai pozīcijai. Visās četrās Saeimās krievu deputāti runāja krieviski. Kad valstī sākās pārmaiņas (K. Ulmaņa ierosinātā Satversmes reforma 1933. gadā, K. Ulmaņa jaunās valdības izvirzīšana 1934. gada pavasarī), minoritāšu deputāti tās atbalstīja, tātad faktiski piedalījās autoritārā režīma nodibināšanā. Taču mazspēcīga bija krievu ekonomiskā darbība, jo viņu kapitāli bija pieticīgi, un tas noteica iespējas. Krievu iedzīvotāju lielākā daļa — gandrīz 80% — nodarbojās ar lauksaimniecību vismazāk attīstītajā Latvijas reģionā — Latgalē. Viņu īpašumi bija nelieli, tie bija pašnodarbinātie zemnieki, kas plaši izmantoja savu bērnu darbu. Viņu virzīšanos augšup pa sociālajām kāpnēm bremzēja zemais izglītības līmenis, tāpēc viņi arī nebija sociāli mobili, netiecās pēc augstiem amatiem. Kultūras dzīvē krievu minoritāte sevi apliecināja pārliecinošāk: starpkaru posmā tā izveidojās kā daudzveidīga darbība ar krievu skolu tīklu, desmitiem dažādu biedrību, savu presi un teātriem. Tiesa, šī pilnvērtīgā kultūras dzīve skāra galvenokārt izglītotos pilsētu iedzīvotājus, visvairāk Rīgā. Paši krievu iedzīvotāji saskatīja vājās vietas šajā jomā — maz bija krievu studentu Latvijas Universitātē, netika izveidota Krievu valodas un literatūras katedra LU Filoloģijas fakultātē, bija grūtības ar skolotāju sagatavošanu krievu skolām. Saskaņā ar valsts likumu „Par mazākuma tautību skolu iekārtu Latvijā”, bija izveidots skolu tīkls ar krievu mācību valodu: 124 pamatskolas 1919./20. mācību gadā un 236 pamatskolas 1933./34. mācību gadā. Tajos pašos gados bija 12 krievu vidusskolas, vēlāk to skaits tika samazināts līdz 10 vidusskolām, 1939./40. mācību gadā darbojās vairs tikai divas krievu vidusskolas. Krievu skolas veica divus galvenos uzdevumus: palīdzēja krievu jaunatnei iepazīt krievu kultūru un saglabāt nacionālās saknes, kā arī sniedza zināšanas, kas veicināja viņu integrēšanos latviskajā vidē. Piemēram, no Lomonosova ģimnāzijas Rīgā nāk tādi ievērojami krievu kultūras pārstāvji kā filologi Marija Semjonova un Vladimirs Mirskis, skulptors Ļevs Bukovskis, gleznotājs Jevgēņijs Kļimovs, dziedātāji Aleksandrs Daškovs un Aleksandrs Viļumanis, balerīna Valērija Riekstiņa un citi. Krieviem Latvijā bija bagātīga prese: avīzes un žurnāli — izklaidējošie un informējošie par kultūras dzīvi un profesionālo darbību, kā arī reliģiskie izdevumi. Centrā neapšaubāmi atradās avīze „Segodņa”, kas kļuva par vienu no spilgtākajām parādībām krievu kultūras dzīvē ārpus Krievijas. Publikāciju autori bija spilgtas personības no visas krievu emigrācijas: M. Aldanovs, I. Buins, A. Averčenko, K. Bamonts, P. Piskis u.c. Ar biedrību lielo skaitu krievu iedzīvotāji kompensēja mazo aktivitāti politiskajā dzīvē. Tās bija ar kultūru un izglītību saistītās biedrības Rīgā, Daugavpilī, Rēzeknē, Jelgavā, Jēkabpilī. Tika izveidotas arī labdarības, sporta, reliģiskās, zinātnes un citas biedrības. 1940. gadā padomju režīms slēdza 58 krievu biedrības. Garīgi izglītojošu un pētniecisku darbību veica „Krievu senatnes cienītāju pulciņš” Rīgas Grebenščikova vecticībnieku draudzē. Arheogrāfs un pedagogs Ivans Zavoloko (vairāku grāmatu un publikāciju autors) sāka izdot žurnālu „Rodnaja starina” (1927—1933). Tika vākti un izstudēti seni rokraksti, senās hronikas. Pastāvēja arī krievu sporta biedrības (Sokol), profesionālās (krievu ārstu, krievu skolotāju), labdarības, krājaizdevu kases un citas biedrības. Latvijas varas iestādes īpaši uzmanīja no Padomju Krievijas ienākušo bēgļu — emigrantu dibinātās organizācijas (pēc Politiskās pārvaldes ziņām Latvijā bija ap 20 000 tādu krievu emigrantu, bet daļa varēja būt aizceļojusi tālāk). Krievu nansenistu bija tikai 4 500, tātad daudziem bija vecās Krievijas Impērijas pases. Latvijas krievu kultūras un intelektuālajā dzīvē šajā posmā izcēlās zinātnieki vēsturnieki Roberts Vipers un Boriss Vipers, jurists Vasilijs Sinaiskis, mākslinieki N.Bogdanovs-Beskis un S.Vinogradovs, literāti Irina Saburova un Igors Činnovs, Nacionālās operas balerīna A.Fjodorova. Rīgu bieži apmeklēja un lasīja šeit lekcijas pazīstamie krievu filozofi N.Berdjajevs un Z.Iļjins, viesojās Nobela prēmijas laureāts rakstnieks Ivans Buņins, koncertēja F.Šaļapins, L.Sobinovs, A.Vertinskis.