Krievijas_vēsture
Krievijas Federācija
Krievijas ekonomika lielāko krīzi piedzīvoja PSRS sadalīšanās laikā un pēc tās, kad tika uzsāktas plaša mēroga reformas, ieskaitot privatizāciju un tirgus liberalizāciju. Šo laika periodu raksturo pamatīgs ražošanas samazinājums ar IKP kritumu no 1990. līdz 1995. gada beigām aptuveni par 40 procentiem un rūpnieciskās produkcijas apjoma kritumu vairāk par 50 procentiem. 1991. gada oktobrī Jeļcins paziņoja, ka pēc Savienoto Valstu un Starptautiskā Valūtas fonda rekomendācijām Krievija turpinās radikālas, uz tirgus ekonomiku vērstas reformas līdz pat "šoka terapijai". Tika atcelta cenu regulēšana un uzsākta privatizācija. Miljoniem cilvēku pēkšņi kļuva nabagi. Saskaņā ar Pasaules Bankas datiem padomju laikā trūkumā dzīvoja 1,5% no iedzīvotājiem, turpretim ap 1993. gada vidu tādu bija no 39% līdz 49%. Par pastāvīgu problēmu kļuva kavējumi algu izmaksās — miljonos mērāmi, tie tika maksāti ar mēnešu, pat gadu novēlošanos. Krievija uzņēmāsatbildību par PSRS ārējo parādu nokārtošanu, neskatoties uz to, ka tās iedzīvotāju skaits bija tikai puse no kopējā PSRS iedzīvotāju skaita pirms tās sabrukuma. Privatizācijas procesā galvenokārt mainījās uzņēmumu kontrole: no valsts institūcijām tā pārgāja pie privātpersonu grupām ar slepenām saiknēm gan valdībā, gan mafijā. Bieži valsts uzņēmumus pārņēma varmācīgas noziedznieku grupas, attīrot sev ceļu ar slepkavībām vai šantāžu. Valdības ierēdņu korupcija kļuva par ikdienišķu parādību. Kapitālu — miljardus skaidrā naudā un īpašumos daudzi no jaunbagātniekiem gangsteriem un biznesmeņiem ņēma un aizpludināja ārā no valsts. Ilgā un sāpīgā depresija bija saistīta arī ar sociālo sabrukumu. Izjuka sociālie dienesti un kritās dzimstība, turpretim strauji palielinājās mirstība. 1990. gadu sākums un vidus ir nosaucams par galēji nelikumīgu. Uzplauka kriminālās bandas un organizētā noziedzība, un nebija kontrolējamas slepkavības un citi vardarbīgi noziegumi. 1993. gadā konstitucionālā krīze Maskavā izvērtās par postošāko kopš Oktobra revolūcijas laikiem pilsoņu konfliktu. Prezidents Boriss Jeļcins nelikumīgi atlaida valsts likumdevēju iestādi, kas pretojās viņa varas nostiprināšanas mēģinājumiem un prasībām veikt nepopulāras neoliberālas reformas; atbildot uz to, likumdevēji iebarikādējās Baltajā namā, veica Jeļcina impīčmenta procedūru un ievēlēja jaunu prezidentu un sekojošajos lielākajos protestos pret Jeļcina valdību tika nogalināti vairāki simti cilvēku. Ar militārpersonu atbalstu Jeļcins sūtīja armiju aplenkt parlamenta ēku un izklīdināt tās aizstāvjus un pielietot tankus un artilēriju, lai padzītu likumdevējus. 1990. gados Ziemeļkaukāzā plosījās bruņoti etniskie konflikti. Tā bija islāma separātistu sacelšanās pret federālo valdību vai etniskie/starklanu konflikti starp vietējo iedzīvotāju grupām. Kopš 1990. gadu sākuma, kad čečenu separātisti deklarēja neatkarību, starp Krievijas karaspēku un atšķirīgām čečenu dumpinieku grupām noritēja partizānu karš (Pirmais Čečenijas karš, Otrais Čečenijas karš). Teroristu uzbrukumi civiliedzīvotājiem, ko veica čečenu separātisti, vispamatīgākie no tiem — ķīlnieku krīze Maskavas teātrī un Beslanas skolas aplenkums, noveda pie simtiem bojāgājušo un piesaistīja visas pasaules uzmanību. Lielie budžeta deficīti un 1997. gada Āzijas finansu krīze radīja 1998. gada finansu krīzi un tālāku IKP kritumu. Boriss Jeļcins atkāpās no prezidenta amata, nododot to nesen ieceltajam premjerministram Vladimiram Putinam, kurš pēc tam uzvarēja 2000. gada vēlēšanās. Putins iekaroja popularitāti ar čečenu sacelšanās apspiešanu. Augstajām naftas cenām un sākotnēji vājai valūtai sekoja iekšzemes kopprodukta, patēriņa un investīciju pieaugums, kas deviņos gados palīdzēja ekonomikas stabilai izaugsmei, paaugstinot dzīves standartu un palielinot Krievijas ietekmi pasaulē. Lai gan Rietumu valstis ir kritizējušas daudzas Putina administrācijas reformas kā kopumā nedemokrātiskas, Putina vadība ar kārtības atgriešanu, stabilitāti un progresu ir iekarojusi viņam plašu popularitāti Krievijā.